Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він, маючи бажання придбати автомобіль Renault Duster 1.6, дізнався, що продаж здійснює філія товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») у м. Хмельницькому. 29 червня 2015 року прибув у представництво відповідача з метою придбання автомобіля Renault Duster 1.6. Працівники відповідача підтвердили можливість придбання вказаного автомобіля за 211 600,00 грн, за умови сплати авансового платежу у розмірі 20 % від повної вартості, що складає 42 360 ,00 грн., після чого автомобіль буде доставлено за місцем його проживання. Вказані умови придбання його задовольнили , а тому він , цього ж дня, сплатив авансовий платіж у розмірі 42 360 ,00 грн. і після цього відповідач надав йому для підписання договір фінансового лізингу, який він підписав, не вивчивши його, оскільки був впевнений, що умови, зазначені у договорі, є тотожними тим, що були роз'яснені йому працівником відповідача. В подальшому, в телефонній розмові представник відповідача повідомив його, що товариство не може виконати умови договору, оскільки придбаний ним автомобіль знаходиться в стані непридатному для продажу, та запропоновано придбати інший автомобіль за більшою ціною або розірвати договір. Стверджує, що наміру укладати договір в наявній редакції він не мав, оскільки зазначене не відповідало його внутрішній волі. Вважає, що діяльність, якою займається відповідач, є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживача в оману, а вказані обставини є підставою для визнання укладеного договору недійсним, нікчемним та повернення сплачених за цим договором коштів. Разом з цим зазначає, що відповідач не є фінансовою установою та не має ніякого відповідного дозволу(ліцензії) щодо діяльності з надання фінансових послуг. Крім того, договір нотаріально не посвідчувався. Внаслідок неправомірних дій відповідача, пережив моральні страждання, оскільки вважає себе ошуканим відповідачем, його здоров'я різко погіршилося , про що свідчать надані ним довідки і він змушений був звертатися за систематичною медичною допомогою. Посилаючись на зазначене, та з врахуванням заяви від 23.05.2016 року позивач просить :-визнати недійсним та нікчемним договір № 001897 фінансового лізингу від 29.06.2015 року; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на його користь суму в розмірі 42360 грн. та 423, 60 грн. cплачених безпідставно , в оплату частини вартості автомобіля по цьому договору; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на його користь моральну шкоду в сумі 40 000 грн. та понесені ним судові витрати ( а.с. 118-122). Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити , посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві та уточненнях до неї. Відповідач в судове засідання не з'явився , про розгляд справи повідомлений належним чином, подав заяву ( а.с. 149) про слухання справи без участі представника відповідача та запереченння щодо заявлених вимог, у задоволенні яких просив відмовити. Вислухавши пояснення сторони позивача, ознайомившись із запереченнями відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 29 червня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 001897, за яким предметом лізингу був автомобіль Renault Duster 1.6. У той же день, на виконання умов договору позивач сплатив на користь відповідача - 42 360,00 грн. першого авансового внеску( а.с. 13) . Даний договір був укладений у простій письмовій формі. Однак, уже 04.07.2015 року позивач звернувся з листом до відповідача, відповідно до якого просив припинити дію вище вказаного договору, повернути сплачені ним кошти в сумі 42 360,00 грн., дати пояснення про причини неможливості виконання умов договору, пояснити хто відповідальний за недбале неналежне проведення роботи по підписанню договору (а.с. 14). Листом від 30 липня 2015 року за вих.375, відповідач повідомив позивачу, що відповідно до умов договору він сплатив не авансовий внесок, а адміністративний платіж у розмірі 33 181,30 грн. та аванс 9 178,70 грн. Відповідно до п. 12.1 ст. 12 договору вказаний адміністративний платіж поверненню не підлягає, тому авансовий платіж буде повернутий у розмірі - 5 507,22 грн. Також повідомлено, що на підставі його заяви договір лізингу вважається розірваним з 08 липня 2015 року ( а.с .15). 28.10.2015 року згідно платіжного доручення №1383, відповідач повернув позивачу 5507, 22 грн. сплачених коштів ( а.с. 151). Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчиненняправочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Із матеріалів справи вбачається, що позивач мав намір придбати автомобіль Renault Duster 1.6, а тому він звернувся до відповідача, де йому була запропонована ціна 211 600 грн. за вказаний автомобіль. Позивач сплатив перший авансовий платіж, однак у телефонній розмові представник відповідача повідомив його, що оскільки придбаний ним автомобіль знаходиться в стані непридатному для продажу, то запропоновано придбати інший автомобіль за більшою ціною або розірвати договір. Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таким чином, вказані положення договору містять односторонню відповідальність лізингоодержувача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, бо визначено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Окрім того, за змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положенням ст.799 ЦК укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому він в силу норм ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Таким чином, суд вважає, що у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб при укладанні оспорюваного правочину був відсутній дозвіл( ліцензія) , умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін, обмежують права лізингоодержувача на розірвання договору, а тому він є недійсним з врахуванням вимог ст. 227 ЦК України. Проте, вимогу позивача щодо визнання зазначеного правочину нікчемним , оскільки договір фінансового лізингу від 29 червня 2015 року № 01279, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчено, суд вважає безпідставною, так як нікчемний договір не породжує тих прав і обов»язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору не вимагається недійсним (нікчемним). Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивачем заявлено вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів з відповідача, отриманих за нікчемним договором. У відповідності з вимогами ст.216 ЦК України суд стягує з відповідача 36 812 грн. 78 коп.( 42 360 ,00 грн.- 5507,22 грн.) в рахунок повернення коштів, сплачених за договором лізингу № 001897 від 29.06.2015 року. При цьому, суд відмовляє у стягненні з відповідача 423,60 грн., які позивачем були сплачені як комісійні банку за приймання платежу на іншу установу( а.с. 13). Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн., то вони також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, по-перше, в чому полягає ця шкода, по-друге, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, по-третє, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та по-четверте, якими доказами це підтверджується. Положення ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст.711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи. Саме по собі задоволення вимог споживача не може бути підставою для відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди. Крім того, зазначеним вище договором відшкодування моральної шкоди не передбачено. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, суд стягує із Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] понесені останнім судові витрати в розмірі - 3 215,52 грн. ( 974,40 ( сплачені кошти в суд першої інстанції) + 1071,84 ( сплачені кошти в суд апеляційної інстанції) + 1169,28 ( сплачені кошти в суд касаційної інстанції)). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial