Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт її сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2001 року по день його смерті 12.03.2016 року за адресою: [ADDRESS], а також встановити факт ухилення відповідача [PERSON] від надання допомоги батьку - [PERSON], який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, та усунути її від права на спадкування після смерті батька. Крім того, позивач просила визнати її єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], яка прийняла спадщину в установлений законом строк /а.с.3-6/. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що вона 15 років проживала спільно з померлим [PERSON], який останній час свого життя знаходився у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, оскільки отримав перелом шийки стегна, внаслідок чого не міг самостійно пересуватися та піклуватися про себе. Відповідач, яка є дочкою померлого, за весь час хвороби батька жодного разу не запропоновувала своєї допомоги по догляду за ним, не цікавилась станом його здоровя, не надавала матеріальної допомоги, не приймала участі у витратах на його поховання, а тому, з огляду на положення ст. 1224 ЦК України, має бути усунена від права на спадкування. За життя вони з [PERSON] належним чином не оформили своїх відносин, як подружжя, вона не може довести нотаріусу факт їхнього спільного проживання та оформити право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги, а тому змушена звернутись до суду /а.с.3-6/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2017 року позов задоволено у повному обсязі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами /а.с.153-154/. З таким рішенням не погодилась відповідач, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі /а.с.163-168/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону. Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а тому дійшов висновку про їх задоволення. Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Встановлено, що позивач [PERSON] із померлим [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. Шлюб між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015 року, яке набрало законної сили 17.11.2015 року /а.с.145/. Григорєв - [PERSON] помер 12.03.2016 року /а.с.7/. Після його смерті відкрилась спадщина, із заявами про прийняття якої звернулись: 18.03.2016 року його донька відповідач [PERSON] та, 24.03.2016 року, його співмешканка позивач [PERSON] /а.с.133, 138/ Як вбачається з матеріалів справи, за життя померлий [PERSON] страждав на гіпертонічну хворобу, регулярно не лікувався /а.с.39/, 23.10.2014 року переніс інсульт /а.с.44/, 13.10.2015 року отримав закритий перелом шийки лівої стегнової кістки /а.с.48-50/, а з 20.05.2015 року отримав ІІ групу інвалідності, причина якої загальне захворювання /а.с.28, 29/. Згідно довідки від 22.12.2015 року, виданої лікарем-хірургом, у звязку із травмою, [PERSON] був рекомендований покій, призначені ліки, зокрема, знеболюючі, рекомендацій щодо необхідності стороннього догляду та/або певної реабілітації хворого лікарем не надано /а.с.49/. Задовольняючи позовні вимоги позивача про встановити факту ухилення відповідача від надання допомоги батьку - [PERSON] та усунення її від права на спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що після отримання перелому шийки стегна померлий [PERSON] потребував утримання та сторонньої допомоги в силу своєї хвороби. Відповідачка згідно з вимогами ч. 1 ст. 172 СК України, зобовязана була піклуватись про батька, проявляти турботу та надавати йому допомогу, проте, [PERSON] свідомо ухилилась від надання будь-якої допомоги батькові, хоча мала можливість надавати іншу,\~\~ не матеріальну допомогу, а тому суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вказаних позовних вимог. Однак, погодитись з таким висновком суду не можна з огляду на наступне. За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу згідно з вимогами ст. 214 ЦПК, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини. Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2014 року відповідач звільнилась з роботи за власним бажанням та у подальшому не працювала, що підтверджується копією її трудової книжки, в центрі зайнятості не обліковувалась /а.с.57-58/. Поясненнями сторін встановлено, що між батьком [PERSON] та його донькою [PERSON] дійсно не було теплих стосунків, практично вони не спілкувались, а інформацію про стан його здоровя відповідач отримувала від бабусі. Спадкодавець зловживав спиртними напоями, мав численні захворювання, догляд за ним здійснювала позивач, з якою він тривалий час мешкав, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з матірю відповідача. У грудні 2014 року бабуся відповідача померла. З батьком [PERSON] не спілкувалась, тобто на час коли він отримав закритий перелом шийки лівої стегнової кістки, 13.10.2015 року, вони не підтримували стосунків. Сам [PERSON] не звертався за допомогою до дочки, ніколи не телефонував їй. Як пояснила у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції [PERSON], вона не вважала за необхідне повідомляти відповідача щодо хвороби батька, його стану здоровя, адже вона, як дочка, повинна була добровільно надавати допомогу, цікавитись життям батька. Розглядаючи по суті даний спір, дослідивши докази, надані сторонами, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про наявність умисних, винних дій з боку відповідача, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а той факт, що відповідач не спілкувалась з батьком не є підтвердженням таких дій. Таким чином, апеляційний суду приходить до висновку про відсутність правових підстав, в розумінні ч. 3 ст. 1224 ЦК, для усунення відповідача від права на спадкування. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином не зясував усіх обставин справи у їх сукупності, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення вказаних позовних вимог. З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту ухилення [PERSON] від надання допомоги батьку - [PERSON] та усунення її від права на спадкування слід відмовити. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту її сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2001 року по день його смерті 12.03.2016 року за адресою: [ADDRESS], суд першої інстанції виходив з пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні, та даних, викладених у довідці ОК «ЖБК №385». Між тим, поза увагою суду залишилось те, що до 17.11.2015 року (дата набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015 року про розірвання шлюбу) Григорєв [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а тому ця обставина унеможливлює визнання факту проживання спадкодавця однією сімєю без реєстрації шлюбу з іншою особою позивачем [PERSON] Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-93цс14, який згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Посилання в рішенні суду першої інстанції, що такий висновок зроблений у справі щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя, а тому він не може бути застосований до спадкових правовідносин, які розглядаються у цій справі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у даному випадку мова йде про встановлення юридичного факту, а саме: факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а не похідних від цього спірних правовідносин. Також, з цих підстав, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду щодо неможливості встановлення факту проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, якщо спадкоємець, а не спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі. Абзацем 4 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано розяснення щодо визначення кола осіб, які відносяться до спадкоємців четвертої черги, а не стосовно встановлення юридичного факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між особами у яких виник спадковий спір, як про це зазначив суд 1 інстанції у своєму рішенні. А тому, враховуючи, що Григорєв [PERSON] до 17.11.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], відсутні правові підстави для встановлення вказаного факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з позивачкою [PERSON] з 2001 року, слід відмовити. З огляду на те, що у задоволенні вищевказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено, то і не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги позивача про визнання її єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця [PERSON] Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 31.03.2017 року підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. В силу ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути 2425,33 грн. судового збору, сплаченого останнім за подання позовної заяви, що підтверджується відповідною квитанцією /а.с.162/.

Outcome: approved