Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Екосистема» (далі - ТОВ «Екосистема») грошову компенсацію за 310 днів невикористаної щорічної та додаткової відпусток у розмірі 56 903 грн 60 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 6 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року - 37 636 грн. 74 коп. Позов обгрунтовано тим, що 22 грудня 2003 року його було прийнято на посаду заступника директора ТОВ «Екосистема», 15 січня 2009 року - переведено на посаду директора цього товариства, а 5 квітня 2013 року - звільнено з посади директора за згодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 5 серпня 2013 року його знову було прийнято на роботу на посаду директора ТОВ «Екосистема», а 6 квітня 2020 року - звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. За час роботи в ТОВ «Екосистема», починаючи з 1 січня 2010 року по 6 квітня 2020 року він не перебував у щорічних, а також передбачених колективним договором додаткових відпустках, але при звільненні 6 квітня 2020 року йому не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за 2010-2012 роки, за 8 місяців у 2013 році та за 2014-2020 роки. На численні звернення до відповідача провести розрахунок при звільненні не було жодної реакції, що змусило звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкас від 2 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкас від 28 грудня 2020 року продовжено відповідачу строк для подання відзиву. 1 лютого 2021 року до суду надійшов відзив ТОВ «Екосистема». Відзив обгрунтовано тим, що з 5 серпня 2013 року по 6 квітня 2020 року позивач дійсно працював на посаді директора, був одночасно керівником виконавчого органу та посадовою особою і саме до його обов`язків входило вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, зокрема й щодо забезпечення надання відпусток, своєчасного нарахування та здійснення виплат за відпустки. У зв`язку із зміною власника товариства новому власнику така інформація не відома. Відповідач просить врахувати, що саме внаслідок винних дій відповідача як колишнього директора йому не надавались відпустки та не проведено розрахунок при звільненні. Крім того, позивач на день звільнення та після такого не звертався до відповідача з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку, а реалізував це право лише подавши цю позовну заяву у жовтні 2020 року. Відповідач також просив урахувати, що позивачем надано неправильний розрахунок компенсації за невикористану відпустку та не включено відрахування у виді податків, зборів та обов`язкових платежів. У відзиві відповідач також просив зобов`язати позивача відповідно до ст. 93 ЦПК України надати відповідь на запитання, викладені в опитувальнику. 18 лютого 2021 року до суду надійшла заява з відповідями [PERSON] відповідно до ст. 93 ЦПК України (а.с. 86). Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкас від 17 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «Екосистема» про залучення до участі у справі в якості третьої особи колишнього власника ТОВ «Екосистема» [PERSON] . У вступному слові в судових засіданнях [PERSON] та його адвокат Хмельницька Л.М. позов підтримали. Позивач пояснив суду, що тривалий час він дійсно працював на ТОВ «Екосистема», яке було дотаційним та існувало за рахунок дотаційних коштів від власника. Із цих самих коштів найманих працівникам, у тому числі й позивачу як директору, виплачувалась заробітна плата та відпускні. Крім нього на підприємстві працювали єгеря, сторожі та бухгалтер у м.Києві. Із 2010 року він жодного разу не використовував відпустки, крім відпусток за власним бажанням без збереження заробітної плати у лютому та березні 2019 року, які він змушений був використати на прохання власника у зв`язку із скрутним фінансовим становищем товариства. 4 квітня 2020 року син попереднього власника передав йому трудову книжку, а 6 квітня 2020 року на мобільний месенджер «вайбер» - скинув копію наказу про його звільнення. Після звільнення син попереднього власника перерахував йому 25 000 грн і 5 000 грн для розрахунку зі сторожами та в якості компенсації за використання власного автомобіля в робочих цілях; інших коштів від відповідача він не отримував. Позивач після звільнення неодноразово в усному порядку звертався до нового власника ТОВ «Екосистема» з вимогою отримати розрахунок при звільненні, а 9 вересня 2020 року з допомогою адвоката написав відповідне письмове звернення, яке було повернуто без вручення. У вступному слові представник ТОВ «Екосистема» адвокат Денисюк О.І. проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що у квітні 2020 року після зміни власника товариства колишнього директора було звільнено за власним бажанням. Попередній власник при продажу товариства повідомив, що повністю розрахувався із працівниками товариства, у тому числі й із позивачем, і його слова було достатньо для нового власника. Не зважаючи на заперечення позивача щодо проведеного з ним розрахунку, він отримав компенсацію у розмірі 25 000 грн від попереднього власника, що свідчить про безпідставність його позовних вимог. Заслухавши вступне слово позивача і його представника, а також представників відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] 22 грудня 2003 року його було прийнято на посаду заступника директора ТОВ «Екосистема»; 15 січня 2009 року - переведено на посаду директора цього товариства, а 5 квітня 2013 року - звільнено з посади директора за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6-8). 5 серпня 2013 року [PERSON] було зараховано на роботу на посаду директора ТОВ «Екосистема». 6 квітня 2020 року [PERSON] продав [PERSON] корпоративні права (100 % статутного капіталу) ТОВ «Екосистема», що підтверджується Договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Екосистема» (а.с. 96-97). Згідно з п. 4.8 цього договору продавець стверджує, що несе всю відповідальність за дії товариства, які були здійснені товариством до моменту продажу покупцю частки у статутному капіталі товариства та зобов`язується компенсувати покупцю всі збитки та витрати, які будуть понесені товариством у зв`язку з діяльністю товариства, які здійснювались до моменту продажу частки у статутному капіталі товариства покупцю. Зазначені витрати та збитки повинні бути відшкодовані продавцем покупцю протягом 5 робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 26 листопада 2020 року кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Екосистема» є [PERSON] , розмір статутного капіталу - 200 000 грн; основний вид діяльності - «мисливство, відловлювання тварин і надання пов`язаних із ними послуг», керівник - [PERSON] (а.с. 24) Відповідно до наказу № 1-02 від 6 квітня 2020 року [PERSON] звільнено з посади директора ТОВ «Екосистема» 6 квітня 2020 року за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). За змістом ст. 2 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон) право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У позовній заяві [PERSON] зазначив, що за час роботи в ТОВ «Екосистема», починаючи з 1 січня 2010 року по 6 квітня 2020 року він не перебував у щорічних, а також передбачених колективним договором додаткових відпустках, але при звільненні 6 квітня 2020 року йому не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за 2010-2012 роки, за 8 місяців у 2013 році та за 2014-2020 роки. Не зважаючи на те, що суд витребовував у відповідача інформацію про кількість днів невикористаної щорічної відпустки [PERSON] за період із 1 січня 2010 року по 6 квітня 2020 року, а також інформації про виплачену компенсацію за невикористану відпустку за весь час роботи на підприємстві, такої інформації суду надано не було. Оскільки обов`язок доведення дотримання вимог трудового законодавства покладено на роботодавця і саме останній має надати суду належні й допустимі докази на спростування доводів позивача, але таких доказів суду не надано, то суд виходить із того, що позивач не використав своє право на основну щорічну відпустку, як про то зазначав у позовній заяві [PERSON] , за період роботи на ТОВ «Екосистема» за період з 1 січня 2010 року по 5 квітня 2013 року та з 5 серпня 2013 року по 6 квітня 2020 року. Разом з тим, суду не вдалось здобути жодних доказів про те, що позивач в силу Закону чи положень колективного договору має право на додаткову відпустку, тому вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку є безпідставними та не підлягають задоволенню. Водночас позивачем неправильно розраховано кількість днів щорічної основної відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Оскільки [PERSON] було прийнято на роботу 22 грудня 2003 року, то суд враховує це та в межах позовних вимог визначає, що за період із 1 січня 2010 року по 22 грудня 2010 року він мав право на 23 календарних дні щорічної основної відпустки (пропорційно фактично відпрацьованому часу за цей період), з 22 грудня 2010 року по 22 грудня 2011 року - 24 календарних дні, з 22 грудня 2011 року по 22 грудня 2012 року - 24 календарних дні, з 22 грудня 2012 року по 5 квітня 2013 року (день звільнення) - 7 календарних днів (пропорційно фактично відпрацьованому часу), а разом - 78 календарних днів. За період із 5 серпня 2013 року (повторне нове прийняття на роботу) по 5 серпня 2014 року [PERSON] мав право на 24 календарних дні щорічної основної відпустки, з 5 серпня 2014 року по 5 серпня 2015 року - 24 календарних дні, з 5 серпня 2015 року по 5 серпня 2016 року - 24 календарних дні, з 5 серпня 2016 року по 5 серпня 2017 року - 24 календарних дні, з 5 серпня 2017 року по 5 серпня 2018 року - 24 календарних дні, з 5 серпня 2018 року по 5 серпня 2019 року - 24 календарних дні, з 5 серпня 2019 року по 6 квітня 2020 року - 16 календарних днів (пропорційно фактично відпрацьованому часу), а разом - 160 календарних днів щорічної основної відпустки. Отже загальна кількість днів щорічної основної відпустки позивача становить 238 днів. За змістом частини першої статті 83 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Таким чином, відповідач у день звільнення [PERSON] зобов`язаний був провести повний розрахунок, у тому числі й виплатити грошову компенсацію за 238 днів невикористаної ним щорічної відпустки. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (провадження № 6-116цс15) та від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-409цс16), невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та дата фактичного проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки судом установлено, що відповідач не надав належних та допустимих доказів виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки, то суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Визначаючи розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд виходить з наступного. За змістом п. п. 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Таким чином, при розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації [PERSON] за невикористані відпустки суд виходить із розміру його заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за не використані відпустки, тобто з квітня 2019 року по березень 2020 року включно, що становить 67 000 грн. Такий розмір підтверджується довідкою відповідача, а також Індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 Пенсійного Фонду України (а.с. 10-12, 93). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 183 грн 56 коп. (67 000грн/365 днів у році). Таким чином, грошова компенсація за невикористані [PERSON] 238 днів щорічної відпустки становить 43 687 грн 28 коп. За змістом до п. 2 Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить із розміру заробітної плати позивача за лютий та березень 2020 року (6 000 грн та 6 000 грн). Відповідно до п. 8 розділу ІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Оскільки на ТОВ «Екосистема» було становлено 5 денний робочий тиждень з 8 годинним робочим днем, що підтвердив позивач і проти чого не заперечував представник відповідача, то середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 292 грн 68 коп. (6000грн+6000грн/(20 робочих днів у лютому 2020 року + 21 робочий день у березні 2020 року). За період із 7 квітня 2020 року (враховуючи що 6 квітня 2020 року - останній робочий день) по 20 жовтня 2020 року минуло 134 робочих днів (17 - у квітні 2020 року (враховуючи, що 20 квітня 2020 року святковий день); 19 - у травні 2020 року (враховуючи, що 1 та 11 травня 2020 року святкові дні); 20 - у червні 2020 року (враховуючи, що 8 та 29 червня святкові дні); 23 - у липні 2020 року, 20 - у серпні 2020 року; 22 - у вересні 2020 року; 13 - у жовтні 2020 року (враховуючи святковий день 14 жовтня) в межах позовних вимог). Таким чином, за період із 7 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року (в межах позовних вимог) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може становити 39 219 грн 12 коп (134 днів*292,68 грн). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6- 113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи визначені ВП ВС критерії, суд враховує, що він працював на посаді директора ТОВ «Екосистема», як пояснив - мав у підпорядкуванні найманих працівників, у тому числі й бухгалтера, а тому міг організувати та проконтролювати проведення з ним розрахунку при звільненні. Крім того, надані до позовної заяви матеріали свідчать про те, що вперше із заявою про проведення розрахунку [PERSON] звернувся до відповідача лише 9 вересня 2020 року (а.с. 45 зворот, а.с. 46). Разом з тим, новий власник ТОВ «Екосистема» з 6 квітня 2020 року - [PERSON] також не вжив заходів для проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні. Враховуючи баланс інтересів позивача як найманого працівника- директора, а також відповідача як роботодавця, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 39 219 грн 12 коп до 12 000 грн. При цьому суд також враховує пояснення позивача про отримання ним від сина колишнього директора грошових коштів у розмірі 30 000 грн після звільнення. Роботодавцем, як податковим агентом, із нарахованих судом до стягнення з відповідача сум компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - має бути відраховано загальнообов`язкові податки, збори та платежі. Крім того, пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в розмірі 268 грн 05 коп., а в дохід держави - 645 грн 48 коп. На підставі ст. ст. 6, 24 Закону України «Про відпустки», ст. 79, 115-117 КЗпП України,

Outcome: partial