Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому зазначав, що з червня 2013 року вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне відносини та сімейні обовязки, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб за вказаних умов. Позивач в позові вказував, що кожен з подружжя живе своїм життям. Поряд з цим, позивачем ставились вимоги про поділ спільного майна подружжя , що є спільною власністю подружжя, шляхом виділу кожному з подружжя по 50% приватного будинку за адресою м. Полтава, Інститутський проріз, 56, вартість якого становить 597591,36 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що до задоволення не підлягає, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17 серпня 1991 року сторони зареєстрували шлюб у Полтавському міському Палаці шлюбів, актовий запис № 1935 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб укладено між сторонами вперше. Сторони з 2013 року проживають окремо та мають ініш особисті стосунки, але не зважаючи на це спілкуються та підтримують нормальні стосунки. Діти адкватно відносяться до даної ситуації та не суперечать проти розірвання шлюбу між батьками. Таким чином, сімейні та шлюбні стосунки між сторонами припинено з 2013 року, що не заперечувалось сторонами в ході судового розгляду справи. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Судом також встановлено, що сторони перебуваючи у шлюбі придбали будинок № 56, що у м. Полтава, Інститутський проріз. Договір купівлі- продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку від 03 серпня 2004 року, був оформлений на [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] ( а.с.14). Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. [PERSON] ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що за час перебування у шлюбі вони придбали будинок, що розташований за адресою: м. Полтава, Інститутський проріз, 56, що підтверджується Договором купівлі продажу від 03.08.2004 року , який посвідчений Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]. [PERSON] про реєстрацію в державному реєстрі правочинів, даний правочин зареєстровано за № 1720, 02 серпня 2004 року (а.с.15). Як вбачається з [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданного КП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 31.08.2004 року, право власності на житловий будинок № 56, що у м. Полтава, Інститутський проріз, зареєстроване за [PERSON], на підставі договору купівлі продажу квартири від 03.08.2004 року ( а.с.16). [PERSON] Звіту про оцінку майна на 27 вересня 2016 року, вартість будинку № 56 у м. Полтава по вул. Інститутський проріз, станоить 597591,36 грн. ( а.с.17-41). Сторонами не заперечувалась вартість будинку, встановлена в Звіті оцінки обєкта нерухомого майна. Більше того, відповідачкою не заперечувався та не оспорювався факт придбання даного будинку період перебування в шлюбі з позивачем. Таким чином, наведені вище обставини та факти свідчать про те, що вказане вище майно, а саме будинок № 56 у м. Полтава Інститутський проріз, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Більше того, встановлені вище судом обставини та факти свідчать про обґрунтованість в даній частині позову. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61СК України визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Таким чином, зважаючи на вказані обставини та норми закону, що регулюють дані правовідносини, вбачається, що предмет спору будинок № 56 у м. Полтава Інститутський проріз є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки є таким, котрий був придбаний сторонами за час їх перебування у шлюбі, що відповідачкою по справі в ході судового розгляду справи не заперечувалось. Вказані обставини свідчать про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] щодо визнання вищевказаного будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає за доцільне у відповідності до вимог чинного законодавства визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку № 56, що у м. Полтава Інститутський проріз, вартість якого становить 597891,36 грн., оскільки визначення позивачем ідеальної частки права власності домоволодінння у вигляді відсотків є некоректним, в звязку з чим суд вважає за доцільне визначити ідеальні долі подружжя у даному домоволодінні у рівних частках по 1/2 за кожним. З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин вбачається, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя будинку №56, що у м. Полтава, Інститський проріз та визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку приватного будинку, є законними та обґрунтованими. В свою чергу сторони в ході судового розгяду справи не заперчеували проти визнання за ними права власності на ідеальні частки домоволодінння по 1/2 за кожним з подружжя. На підставі викладеного та

Outcome: approved