Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідачі) про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 вересня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким остання отримала у позику грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та зобов'язалась повернути їх на першу вимогу позивача. Починаючи з листопада 2014 року, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак, [PERSON] ігнорує ці вимоги, до теперішнього часу суму боргу не повернула. Стягнення цих коштів просив провести в національній валюті - гривні по офіційному курсу НБУ долара к гривні, станом на 14.04.2016 року. На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача неповернену суму позики в розмірі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 76450,50 гривень, а також понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явилась з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивачки суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно зі статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 04 вересня 2014 року [PERSON] одержала у позику від [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 доларів США та зобов'язалась повернути борг за першою вимогою, про що видала власноруч виписану розписку. З листопада 2014 року позивач зверталася до [PERSON] з вимогою повернути кошти. Також у ході розгляду справи позивач звертався 29.04.2016 року із письмовою вимогою до [PERSON], в якій просив повернути всю суму боргу, що підтверджується поштовим чеком про відправлення рекомендованого листа на адресу відповідача (а.с. 21). Відповідач до суду не прибула, не представила до суду своїх заперечень та не спростувала доводів викладених в позові щодо повернення коштів. Зазначені грошові кошти у встановлений строк [PERSON] не повернула. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Не з`явившись у судове засідання та не скориставшись своїм процесуальним правом надання доводів або заперечень проти позову, відповідач [PERSON] тим самим не оспорила позовні вимоги позивача щодо неповернення суми позики та існування вказаної заборгованості перед нею. Відповідач не надала суду належні та допустимі докази, які свідчили би про належне та своєчасне виконання ним грошових зобов'язань за договором позики та своєчасного повернення суми отриманих коштів. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. В результаті суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе договірні обов'язки належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 3000,00 доларів США, яка має бути стягнута в судовому порядку. Разом з цим, статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. З урахуванням наведеного, відповідач має повернути суму боргу в розмірі 3000,00 доларів США в національній валюті гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Станом на 08 червня 2016 рік офіційний курс Національного банку України становить 24,96 грн. за 1 долар США, тобто сума позики 3000 доларів США дорівнює 74880,00 гривень. Зазначена сума грошових коштів в національній валюті підлягає стягненню з відповідача. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, судові витрати по справі, що складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 765,20 грн., на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 749,43 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial