Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 11 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останньому кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який встановив на рівні 3 400 грн., а відповідач зобовязався щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним 27,6 % річних від розміру заборгованості (з 01 вересня 2014 року процентну ставку збільшено до 32,4 % річних, а з 01 квітня 2015 року - до 42 % річних). В разі порушення строку повернення кредиту (його частини) відповідач зобов'язався сплачувати проценти в подвійному розмірі. Також наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобовязань позичальником є обов'язок останнього сплачувати неустойку (при виникненні прострочення на суму понад 100 грн. пеню в розмірі 0,233 % від суми боргу (щоденно) + 50 грн. на місяць (в разі виникнення прострочення понад місяць - +100 грн. на місяць), а також при порушенні грошових зобов'язань понад 30 днів - штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості). Крім цього в разі порушення позичальником взятих на себе зобовязань банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним належним чином не виконував в звязку з чим станом на 15 квітня 2018 року виникла заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 40\~014,68 грн., в тому числі: - \~ \~ \~ \~заборгованість по кредиту 3\~246,98 грн.; - \~ \~ \~ \~заборгованість по процентам 684,75 грн.; - \~ \~ \~ \~нарахованої пені в розмірі 33\~701,30 грн.; - нарахованого штрафу в загальному розмірі 2\~381,65 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою суду від 07 травня 2018 року відкрито провадження у справі. 18 червня 2018 року представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що: - позивач не довів факт користування відповідачем кредитними коштами, їх розміру та строків користування; - проценти за користування кредитними коштами нараховані банком неправильно, оскільки нарахування проводилося за підвищеними процентними ставками, встановленими банком одноосібно (без узгодження з відповідачем), з порушенням встановленої процедури, що не допускається законом; - позивач, нарахувавши одночасно проценти за користування кредитом в подвійному розмірі, два види штрафів та пеню за одне й те ж порушення, фактично одночасно застосував до позичальника чотири різних види цивільно-правової відповідальності за одне порушення, що не допускається законом, при цьому розмір неустойки є надто завищеним, не є співмірним з розміром боргу, не враховує стан здоровя, матеріальне становище позичальника; - загальна заборгованість, як і її складові, розраховані банком неправильно та суперечливо. Також представником відповідача подано заяви про застосування позовної давності щодо кредиту, нарахованих процентів та неустойки. Ухвалою від 08 серпня 2018 року суд витребував в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про ідентифікаційні характеристики та строки дії кредитних карток, виданих банком [PERSON] за кредитним договором б/н від 11 квітня 2011 року. 10 серпня 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] надіслала на адресу суду відповідь на відзив в якому вказувала на те, що: - позивач повністю довів належними та допустимими доказами як факт укладення між сторонами кредитного договору, так і факт користування відповідачем кредитними коштами, їх розмір та строки користування; - проценти за користування кредитними коштами нараховані банком правильно, підвищення відсоткової ставки відбувалося у відповідності до умов договору та за узгодженою сторонами процедурою; - доводи сторони відповідача щодо безпідставного нарахування банком декількох видів неустойки за одне й те ж порушення є безпідставними, оскільки штраф та пеня є окремими видами неустойки (штрафних санкцій), їх одночасне застосування відповідає умовам укладеного між сторонами договору та жодним чином не суперечить вимогам закону; - твердження сторони відповідача про те, що розмір неустойки є надто завищеним, не є співмірним з розміром боргу, не враховує стан здоровя, матеріальне становище позичальника є безпідставними, оскільки [PERSON] не подано заяву про зменшення розміру неустойки та не підтверджено наявність обставин, що є підставами для такого зменшення; - загальна заборгованість, як і її складові, розраховані банком правильно та повністю підтверджуються матеріалами справи, зокрема випискою з рахунку позичальника; - заяви представника відповідача про застосування позовної давності не можуть бути задоволені, оскільки позовна давність банком не пропущена. Ухвалою від 21 серпня 2018 року суд витребував в АТ КБ «ПриватБанк» копії документів, що підтверджують факт отримання [PERSON] кредитних карток за кредитним договором б/н від 11 квітня 2011 року. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що 11 квітня 2011 року між ним та позивачем дійсно був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав йому кредит. На виконання умов договору в день його укладення банк видав відповідачу кредитну картку з встановленим на неї кредитним лімітом. В якості позичальника [PERSON] користувався кредитом до 2014 року включно, тобто до моменту закінчення строку дії кредитної картки. Після закінчення строку дії картки та повної сплати заборгованості позичальник припинив користуватися кредитними коштами, нову картку не отримував. Тому вважав, що заборгованість за кредитним договором в нього відсутня, а здійснені банком нарахування та розрахунки за договором є безпідставними. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення справи. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 11 квітня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи - АТ КБ «ПриватБанк») уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір б/н в якому сторони узгодили всі його умови. Договір складається\~з анкети-заяви\~про приєднання\~до Умов\~і Правил\~надання банківських\~послуг в\~ПриватБанку, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, банківських тарифів, пам'ятки клієнта, діє з моменту його укладення до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. Відповідно до договору банк надав [PERSON] кредит за тарифним планом кредитних карток «Універсальна GOLD» у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який встановив на рівні 3 400 грн., а відповідач зобовязався щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 2,3 % на місяць від розміру заборгованості (27,6 % річних). З 01 вересня 2014 року процентну ставку збільшено до 2,7 % на місяць (32,4 % річних), а з 01 квітня 2015 року - до 3,5 % на місяць (42 % річних). В разі порушення строку повернення кредиту (його частини) відповідач зобов'язався сплачувати проценти в подвійному розмірі (п. 2.1.1.12.2.1 Умов та Правил). Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобовязань позичальником є обов'язок останнього сплачувати неустойку (при виникненні прострочення на суму понад 100 грн. пеню в розмірі 0,233 % від суми боргу (щоденно) + 50 грн. на місяць (в разі виникнення прострочення понад місяць - +100 грн. на місяць), а також при порушенні грошових зобов'язань понад 30 днів - штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості). Крім цього в разі порушення позичальником взятих на себе зобовязань банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Згідно\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК\~України передбачає, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому згідно\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин (договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже відповідач, підписавши 11 квітня 2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредитну картку та почавши користуватися кредитними коштами, приєднався та погодився з відповідними умовами, тарифами банку, що свідчить про укладення кредитного договору між сторонами. Договір є\~обов'язковим\~для виконання\~сторонами(ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Положення ст.ст. 546, 548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобовязання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобовязання забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в законі або договорі. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. З матеріалів справи вбачається те, що позичальник дійсно порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, а також сплати відсотків за користування ним. Доводи сторони відповідача про протилежне не можуть бути прийняті судом до уваги, зокрема в частині твердження відповідача про те, що він отримав лише одну кредитну картку, строк дії якої закінчився в 2014 році, та повністю сплатив заборгованість по кредиту, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема довідками АТ КБ «ПриватБанк» та копією фотокартки (а.с. 78, 91, 106), згідно яких на імя [PERSON] було випущено та йому видано дві кредитні картки за №4149437413984350 зі строком дії до 07/14 та за №5168742344890797 зі строком дії до 01/18, а також випискою з рахунку позичальника (а.с. 53-55), згідно якої [PERSON] активно користувався кредитними коштами в періоди дії кожної з карток. Згідно розрахунку боргу та виписки з особового рахунку позичальника станом на 15 квітня 2018 року заборгованість по кредиту становить 3\~246,98 грн. Що стосується нарахованих процентів, то судом встановлено, що сторонами в кредитному договорі узгоджено процентну ставку в залежності від строку користування кредитними коштами: за звичайних умов звичайна процентна ставка; за користування кредитом понад узгоджений сторонами строк подвійна ставка. Таким чином сторони, враховуючи принцип свободи договору, досягли домовленості щодо порядку формування та розміру плати за користування кредитом в залежності від строку та умов користування ним. Вказана плата не є тотожною поняттю та не може бути віднесена до категорії «цивільно-правова відповідальність», а умова договору, якою вказана плата встановлена, жодною зі сторін в передбаченому законом порядку не оспорена. Що стосується односторонньої зміни банком процентної ставки, то згідно ст. 1056-1 ЦК України\~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Водночас відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки,\~ дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Судом встановлено, що в п. 1.1.3.2.4 Умов та Правил сторони узгодили право банку змінювати тарифи, в тому числі й з обслуговування кредитних карток клієнтів. За узгодженою сторонами процедурою банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта про це в порядку, передбаченому п. 1.1.3.1.9 Умов та Правил. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. У разі незгоди зі зміною тарифів клієнт має право звернутися до банку з заявою про розірвання договору і погасити наявну заборгованість (п. 1.1.2.1.6 Умов та Правил). Зміна базової процентної ставки за користування кредитними коштами відбулася відповідно до наказів від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682 (32,4 % річних) та від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838 (42 % річних). При цьому нові тарифи із підвищеною ставкою підлягають застосуванню лише для витрат, зроблених після введення в дію нових тарифів. Банк здійснив зміну процентної ставки за передбаченою п.п. 1.1.3.1.9, 1.1.3.2.4 Умов та Правил процедурою, зокрема проінформував [PERSON] про зміни шляхом направлення відповідачу СМС повідомлення на його абонентський номер (а.с. 100) та за відсутності заперечень ввів в дію нову процентну ставку. Разом з тим з розрахунку боргу та виписки з рахунку позичальника вбачається, що [PERSON] активно користувався кредитом як в період дії базової, так і зміненої процентної ставки, тобто своїми діями прийняв нові умови договору, а саме засвідчив згоду на зміну розміру процентів. Проценти нараховувалися банком правильно, а саме за ставками, що були чинними на момент здійснення витрат. Розмір заборгованості по процентам не оспорений, обгрунтований та підтверджується матеріалами справи. Що стосується нарахованої неустойки, то суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Зокрема штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями\~ст. 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно Умов і Правил надання банківських послуг\~ за порушення зобовязань по поверненню кредитних коштів нараховується пеня, а також штрафи у розмірах визначених цими Умовами. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по цивільній справі №6-2003цс15. Оскільки угодою сторін передбачено застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення зобовязань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим. Водночас згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Аналогічні правові висновки виклав й Верховний Суд України в своїх постановах, зокрема від 03 вересня 2014 року по справі №6-100цс14 та від 04 листопада 2015 року по справі №6-1120цс15 в яких зазначав, що згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. З матеріалів справи вбачається, що нарахована позивачем неустойка є завищеною, перевищує загальний розмір боргу, що суперечить самій компенсаційній суті неустойки та засадам цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності. За встановлених обставин в сукупності з відповідача на користь позивача за звичайних умов мала б бути стягнута лише пеня та в розмірі, що є співмірним з розміром боргу. Проте стороною відповідача подано заяву про застосування позовної давності в частині боргу по кредиту, процентам, неустойці. Перевіряючи обґрунтованість вказаної заяви, суд виходить з наступного. Згідно ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Згідно зі\~ст. 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що остання проплата по кредиту (що свідчить про визнання боргу) позичальником здійснена 26 червня 2015 року, позов подано до суду 27 квітня 2018 року. Таким чином позовна давність тривалістю в три роки в частині боргу по кредиту, процентам переривалася та на час звернення з позовом до суду не спливла. На противагу цьому нарахування банком неустойки здійснено з пропущенням встановленого законом річного строку. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка лише у формі пені та лише в межах річного строку до дня звернення з позовом до суду, а саме за період з 27 квітня 2017 року по 15 квітня 2018 року, що становить 1\~200 грн. Таким чином з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 11 квітня 2011 року, що утворилася станом на 15 квітня 2018 року, а саме: - \~ \~ \~ \~заборгованість по кредиту 3\~246,98 грн.; - \~ \~ \~ \~заборгованість по процентам 684,75 грн.; - \~ \~ \~ \~нарахованої пені в розмірі 1 200 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню (згідно розміру задоволених вимог) понесені останнім судові витрати, а саме 225,89 грн. судового збору (1 762 грн. (сплачений судовий збір) х 12,82 % (відсоток задоволених позовних вимог)).

Outcome: partial