Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не надає згоди на виїзд спільних з позивачем дітей на виїзд за кордон з метою відпочинку, а саме, до Арабської Республіки Єгипет з 20 грудня 2016 року по 11 січня 2017 року без супроводу батька, [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 21.07.2016 року направляв до суду свої заперечення проти позову. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 року визначено місце проживання дітей разом з матір'ю. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06.07.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України на протязі десяти років без дозволу батька. Апеляційним судом міста Києва від 03.09.2015 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06.07.2015 року скасовано і у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2015 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 03.09.2015 року залишено без змін. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25.02.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України на протязі трьох років без дозволу батька. Апеляційним судом міста Києва від 30.03.2016 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.02.2016 року скасовано і у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06.04.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України до кінця 2016 року та початок 2017 року без дозволу батька. Станом на момент розгляду даної справи, вищевказане скарга на вищевказане рішення розглядається Апеляційним судом міста Києва. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Крім того, чинним законодавством України встановлено саме право, а не обов'язок батьків, щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон. А тому за таких обставин відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача на вчинення дій, не передбачених законом. Також суд зауважує на те, що відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Відтак, враховуючи систематичний характер спірних правовідносин сторін щодо надання дозволу одним із батьків на виїзд дитини за кордон, суд доходить висновку про те, що надання такого дозволу у судовому порядку, у даному разі, буде протирічити волі батька щодо цього і зумовить порушення балансу прав і законних інтересів сторін щодо рівних можливостей виховання дитини і спільного прийняття кожним із батьків пов'язаних із цим істотних рішень у житті дитини, до яких, на переконання суду, належить питання щодо вивозу дитини за межі території України одним із батьків. Наведене є підставою для залишення вимог даного позову без задоволення. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed