Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів, у якому просила визнати вимогу про усунення порушення за договором позики від 29.10.2015 року такою, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2018 року, яке набрало законної сили, відповідач [PERSON] на виконання умов договору позики від 29.10.2015 року, укладеного між [PERSON] , за письмовою згодою [PERSON] , та [PERSON] , продав квартиру [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики. Таким чином, [PERSON] отримав грошові кошти за вказану квартиру, що позбавляє його можливості повторно проводити стягнення за вказаним договором позики. Разом з тим, позивач 04.10.2019 року отримала вимогу про усунення порушення за договором позики, що є не допустимим, оскільки вважає договір позики від 29.10.2015 року виконаним, а вимога є повторним стягненням. Крім того, відповідно до ст. 257, 267 ЦК просила застосувати позовну давність. Ухвалою суду від 29.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 21). Ухвалою суду від 21.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для надання квитанції про сплату судового збору на суму 380 грн. 40 коп. (а.с. 32). 31.01.2020 року представником відповідачів - [PERSON] подано відзив на позовну заяву з письмовим доказами (а.с. 35-56), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивач не заперечує, що вона не повернула [PERSON] грошові кошти за договором позики від 29.10.2015 року. Однак вважає, що відповідачі не можуть висунути їй жодних вимог внаслідок припинення договору позики та спливу позовної давності, що є необґрунтованим, оскільки ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Крім того, існують поважні причини висунення кредитором [PERSON] вимоги лише у жовтні 2019 року, оскільки тривав судовий спір щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно, як способу задоволення вимог кредитора та лише постановою Верховного Суду від 12.12.2019 року провадження у адміністративній справі було закрито та роз`яснено право звернутися до суду в порядку цивільної юрисдикції. Отже, до цього моменту існував спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та можливого припинення основного зобов`язання. Оскільки на даний час зобов`язання позивача за договором позики від 29.10.2015 року не виконано, предмет іпотеки не реалізовано, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося, тому право вимоги, забезпечене іпотекою, є дійсним та підлягає захисту. Крім того, зазначила, що позивач, заявляючи вимоги про визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню, обрав недопустимий спосіб захисту своїх прав та такий, що не передбачений нормами ЦК України. Ухвалою суду від 07.04.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження та заяву представника позивача [PERSON] про розгляд справи з повідомленням сторін відмовлено. Ухвалою суду від 27.04.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018 року залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2018 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Міністерства юстиції України, третя особа: [PERSON] про скасування наказу, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 131-132). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним рішенням суду встановлено, що 29.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 257 192,39 гривень (що еквівалентно 10 601,50 доларів США), яку позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 01 травня 2016 року. Укладений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1988. У забезпечення своєчасного виконання умов Договору позики між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна: 478088180000, що складається з однієї житлової кімнати загальною площею 32,7 кв.м, житловою площею 16,2 кв.м. Зазначена квартира належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору міни (квартир) з доплатою, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. 16 жовтня 2014 року за реєстровим № 6692. У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за договором позики, з метою усунення відповідного порушення, 24 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. за заявою [PERSON] на адресу [PERSON] направлено вимогу про усунення порушення Договору позики від 29 жовтня 2015 року, оскільки розмір основної заборгованості позичальника становить 9 700,00 доларів США та суми пені за прострочення виконання зобов`язання, нарахованої відповідно до пункту 2 Договору позики, яка становила еквівалент 27 989,28 доларів США. Позичальнику було повідомлено, що у випадку невиконання вимоги у 30-денний строк, буде звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) в позасудовому порядку на підставі розділу 5 іпотечного договору шляхом реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем. Заяву [PERSON] отримано особисто 25.11.2016 року, про що свідчить її підпис на відповідній накладній кур`єрської служби доставки. Оскільки жодних дій щодо усунення порушень не було вжито, [PERSON] отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «СПЕЦЖИТЛОФОНД» у місті Києві Коровайко О.С., номер запису про право власності 18332583, що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33205904 від 27 грудня 2016 року. 30.12.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії/номер 570 придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. 30 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18432508, який внесено нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33301724. Після придбання квартири та реєстрації права власності на неї позивач передав її в іпотеку [PERSON] на підставі договору іпотеки серії/номер 573 від 30 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. на виконання основного зобов`язання між вказаними сторонами - договору позики серії/номер 572 від 30 грудня 2016 року, який також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. Приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку № 18433686 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33302832 від 30 грудня 2016 року та запис про обтяження (заборону на нерухоме майно) № 18433491 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33302664 від 30 грудня 2016 року. Боргове зобов`язання станом на день подачі позову не виконано. 23.04.2017 року при отриманні витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо про прийняття Міністерством юстиції України 05 квітня 2017 року наказу № 1154/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого задоволено скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] від 17.01.2017 року в повному обсязі та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2016 року № 33205904, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «СПЕЦЖИТЛОФОНД» Коровайко О.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2016 року № 33301225, 33301326, 33301724, 333302664, 33302832, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л.; внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18332584, 18432508, 18433491, 18433686. Підставою для прийняття спірного наказу став висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України від 31 березня 2017 року за скаргою [PERSON] в інтересах [PERSON] від 17.01.2017 року за № 1355-0-33-17. Внаслідок прийняття спірного висновку та наказу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно поновлено запис про право власності на квартиру [ADDRESS] № 7352650 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 16519922 від 16 жовтня 2014 року, який внесено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О.), відповідно до якого право власності на нерухоме майно зареєстровано за громадянкою [PERSON] . Вказаним судовим рішенням фактично поновлено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з чим, [PERSON] та [PERSON] на адресу позивача [PERSON] було направлено вимогу від 03.10.2019, відповідно до якої позивача було повідомлено про порушення нею зобов`язань за договором позики від 29.10.2015 року, а саме не повернення позики в сумі 240 075, грн., що станом на 03.10.2019 року становить еквівалент 9 700, 50 доларів США та [PERSON] вимагав протягом тридцятиденного строку повернути всю суму заборгованості та попереджено позивача, що в іншому випадку [PERSON] буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання згідно з застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у іпотечному договорі. Таким чином, твердження позивача про те, що [PERSON] отримав грошові кошти за вказану квартиру, що позбавляє його можливості повторно проводити стягнення за вказаним договором позики є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу квартир не призвів до настання правових наслідків та право власності на спірну квартиру було поновлено за позивачем. Що стосується строків позовної давності та вимоги про повернення відповідачу вимоги про усунення порушення за договором позики, то слід зазначити таке. Згідно з ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1, 2 ст. 598, ст. 599 ЦК України). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, відповідно до якої особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, сплив позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми ЦК України та Закону України «Про іпотеку» не передбачають. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-786цс17, вказано, що за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч.3 ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч.5 ст. 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч.2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється. Відповідно до положень ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (аб. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за аб.2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Оскільки, сплив строку позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань за договором іпотеки на підставі діючих норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку», суд не приймає до уваги твердження позивача щодо спливу терміну позовної давності. Таким чином, суд відхиляє доводи позову, що вимога про усунення порушення за договором позики від 29.10.2015 року про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору будь-яким чином пов`язана із перебігом строку позовної давності. Крім того, суд звертає увагу, що статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст. 16 ЦК України також допускає можливість встановлення способу захисту не лише судом, але й сторонами в договорі. При цьому, чинним законом та договором позики від 29.10.2015 року не передбачено такого способу захисту цивільного права, як визнання вимоги про усунення порушення. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому, з огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed