Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту також - позивач-1 та позивач-2 а разом - позивачі) звернулись до Печерського районного суду міста Києва із позовом до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.05.2015 року було визначено підсудність даної справи за Шевченківським районним судом міста Києва. Позовні вимоги, з урахуванням заяви від 16.02.2016 року, мотивовані тим, що 31.05.2015 року [PERSON] та представник [PERSON] в порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом звернулись до Печерського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність Генерального прокурора Шокіна В.М., яка полягала у невнесенні останнім заявлені 21.05.2015 року позивачами відомості про кримінальні правопорушення прокурора прокуратури міста Києва. Вказану скаргу було отримано відповідачем 02.06.2015 року. Проте, в порушення ст. 306 КПК України, слідчий суддя Мельник А.В. призначив судове засідання не протягом 72 годин, а лише на 16.06.2015 року, що позивачі вважали зволіканням з метою як найдовше не допустити позивачів до своєчасного судового захисту та порушенням їх конституційних прав. Зазначали, що відповідачем була завдана моральна шкода внаслідок вчинення протизаконних процесуальних дій, що обмежили права позивачів, яка полягала в тому, що [PERSON] є вагітною та вимушеною тривалий час проживати просто неба на вулиці, а [PERSON], яка є пенсіонеркою, втратила дуже багато часу та відривалася від звичайних занять, дуже переживає, втратила сон та віру в майбутнє України. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати дії відповідача незаконними при здійсненні повноважень та обов'язків, порушень ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 306 КПК України при розгляді скарги [PERSON] та [PERSON] від 31.05.2015 року та відшкодувати позивачам завдану їм моральну шкоду, завдану незаконними діями в розмірі по 40000,00 грн. кожній. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та пояснень по справі, оголошених в судовому засіданні та просила суд про задоволення позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи в його відсутності. В раніше поданих запереченнях просив суд відмовити у задоволенні позову із посиланням на те, що питання, що стосуються розгляду конкретної справи є процесуальною діяльністю судді по здійсненню правосуддя, а тому позовні вимоги вважали необґрунтованими та незаконними. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2015 року позивачі засобами поштового зв'язку звернулись до Печерського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність службової особи [PERSON] - Генерального прокурора України, яка полягає у невнесенні ним заявлені 21.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] відомості про кримінальні правопорушення прокурора прокуратури міста Києва, передбачене ст. 382 КК України, яку відповідачем було отримано 02.06.2015 року (а.с. 127-128). Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2016 року в задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність Генерального прокурора України щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення було відмовлено (а.с. 195-196). Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Відповідно до статті 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Окрім того, питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції». Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень частини 1 статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини 1 статті 3, статті17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Зі змісту позовних вимог позивача чітко вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії судді (слідчого судді) при здійсненні правосуддя. Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійснені оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Крім того, застосування положення частини 6 статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність суду, зокрема такі, що не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності, і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Положеннями ч. 1 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. На підтвердження завданої позивачам моральної шкоди саме неправомірними діями відповідача ними не було надано жодних належних доказів, оцінивши які б суд мав змогу прийти до висновку про те, що така шкода їм дійсно була завдана. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed