Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вказуючи на те, що 21 грудня 2001 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Подружнє життя, з відповідачем, у них не склалося на ґрунті взаємних непорозумінь, небажання рахуватись з інтересами один одного; почуття любові та поваги один до одного ними втрачено; шлюбні відносини між ними протягом одного року фактично припинено; спільне господарство не ведуть, а тому, враховуючи, що подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, звернувся до суду з позовом в якому просить шлюб розірвати. Позивач, будучи належно повідомленим про день час та місце розгляду справи, 23 листопада 2015 року подав до суду заяву про можливість слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить дітей залишити проживати з матір'ю (а.с. 16). Відповідач 23 листопада 201 року подала до суду заяву про можливість слухання справи в її відсутності, позов визнала,просила залишити дітей проживати з нею та не змінювати її прізвище (а.с. 18). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що 21 грудня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], актовий запис № 303, виданим 21 грудня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Васильківського міського управління юстиції Київської області (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 08 січня 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 10, та свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 353, сторони мають (а.с. 7, 8). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть. Примирення сторін є неможливим. Майнового спору сторони не мають. Між сторонами досягнуто згоди про те, що діти будуть проживати разом з матір'ю. За змістом ч. 2 ст. 104, ст. 110 Сімейного кодексу (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З огляду на викладене, суд, встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. За змістом ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права третіх осіб не порушує, то позов підлягає до задоволення, як і вимоги сторін щодо залишення дітей проживати з їх матір'ю. Позивач просив судові витрати на відповідача не покладати.

Outcome: approved