Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У квітні 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до комунального підприємства «Київпастранс» в особі філії «Автобусний парк № 2» (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23.11.2016 року в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП) за участю транспортного засобу МАЗ-107467, держ. номер [NUMBER] , який належить відповідачу, під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Volkswagen Multivan», держ. номер [NUMBER] , який належить позивачу, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 01.03.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 85 643,05 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», остання виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 42 208,48 гривень, а решту (43 434,57 грн) позивач просить стягнути з відповідача, як з власника джерела підвищеної небезпеки, в судовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату оцінювача в розмірі 1 200 гривень та судовий збір. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Представник відповідача подала відзив, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначила, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, за договором становить 100 000 гривень, а відтак, обов`язок відшкодовувати шкоду в межах ліміту відповідальності у відповідача відсутній. Крім того, представник позивача зазначила, що вартість відновлювального ремонту є завищеною, а розрахункові документи, які підтверджують вартість відновлювального ремонту, є неналежними доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 23.11.2016 року в м. Києві відбулася ДТП за участю транспортного засобу МАЗ-107467, держ. номер [NUMBER] , який належить відповідачу, під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Volkswagen Multivan», держ. номер [NUMBER] , який належить позивачу, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 01.03.2017 року у справі № 757/60440/16-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Встановлено, що [PERSON] керуючи транспортним засобом МАЗ-107467, держ. номер [NUMBER] , не врахував габарити автомобіля, не вибрав безпечного інтервалу руху та здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Multivan», держ. номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів (а.с. 30). Відповідно до Розрахунку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля від 07.12.2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Multivan», держ. номер [NUMBER] складає 29 050,18 гривень (а.с. 53-57). Відповідно до Звіту про оцінку колісного транспортного засобу SL № 24457 від 15.03.2017 року, що було замовлено позивачем, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Multivan», держ. номер [NUMBER] , з урахуванням зносу склала 58 399,79 гривень (а.с. 60-89). Внаслідок проведення переговорів між позивачем та страховою компанією ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» між ними було узгоджено розмір страхового відшкодування, який склав 42 208,48 гривень, що підтверджується протоколом узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 28.09.2017 року (а.с. 100), та було повністю виплачено позивачу, що підтверджується платіжними документами від 31.10.2017 року (а.с. 101) на суму 18 000 гривень, від 23.03.2017 року на суму 24 208,48 гривень (а.с. 93). Позивач поніс витрати на ремонт автомобіля в розмірі 85 643,05 гривень, що підтверджується рахунком від 01.03.2017 року № КУЗ1700235/00619 (а.с. 90), актом виконаних робіт від 01.03.2017 року № КУЗ1700235/00619 (а.с. 91), квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 10.03.2017 року на суму 85 643,05 грн (а.с 92). Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, що підтверджується полісом № АК/1454472, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 гривень (а.с. 46). Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Стаття 7 Закону України «Про страхування» встановлює види обов`язкового страхування в України, зокрема, пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача, який є власником джерела підвищеної небезпеки, відшкодування частини завданої майнової шкоди у розмірі 43 434,57 грн гривень, оскільки іншу частину збитків (42 208,48 грн) йому було відшкодовано страховиком ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на дату ДТП, була застрахована, згідно з полісом № АК/1454472 (ліміт 100 000 гривень). У разі, якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі за текстом - Законом №1961-IV). Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (Закон України № 1961-IV). Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), якою відступлено від позиції висловленої Верховним Судом України у Постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16. Відтак, оскільки позивач визначив відповідачем власника джерела підвищеної небезпеки в особі комунального підприємства «Київпастранс», суд дійшов висновку про те, що вказана юридична особа є неналежним відповідачем у справі щодо відшкодування майнової шкоди, завданої в ДТП. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed