Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що з 1965 року за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON], який є його батьком. З 1980 року позивач проживає поряд із батьком. Поряд з ними проживала [PERSON] з якою товаришували, допомагали по господарству, оскільки була одинокою. Два сини [PERSON] померли при її життя. У 1990 році померла [PERSON] Позивач та його батько здійснювали її похорон, оскільки рідних не мала, а батько був головою вуличного комітету. Після смерті [PERSON], тобто з 1990 року [PERSON] почав користуватися та проживати у будинку [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вести господарство, саджати сад та город, а щоб будинок не руйнувався за власні кошти проводив його ремонт, а також ремонт даху, вікон, прибирання території. З 1990 року по тепер, тобто 26 років, [PERSON] продовжує проживати та користуватися цим спірним будинком, тобто добросовісно та відкрито володіє ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Суду пояснив, що більше двадцяти років доглядає за спірним домоволодінням. Його сім'я здійснювала похорон [PERSON] Представник відповідача Долинської міської ради Кіровоградської області за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS]. З 1990 року за спірним домоволодінням доглядав [PERSON] [PERSON] померла 1990 року. На момент смерті [PERSON] не мала нікого із рідних. [PERSON] здійснював її похорон. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS]. У 1990 році померла [PERSON] Протягом життя сім'я позивача здійснювала її догляд, а також догляд спірного домоволодіння. Похорон [PERSON] також було здійснено сім'єю позивача. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27, ст. 57 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що [INFO] у м. Долинській Долинського району Кіровоградської області померла [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актовим записом про смерть № 40 від [INFO] (а. с. 37). При житті [PERSON] мала на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформацією обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 32 від 24 листопада 2016 року (а. с. 39). Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], цей будинок збудований у 1952 році (а. с. 20-22). Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Долинському районі Кіровоградської області № 9-1111-99.3-3734/2-16 від 17 листопада 2016 року, згідно Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, право власності та речове право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а. с. 38). Згідно з інформацією Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області № 118/02-14 від 17 лютого 2017 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а. с. 56). За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Як зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом (ст. 119 ЗК України), а не цією статтею. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Отже, питання про набуття права власності на садибу за набувальною давністю може вирішуватись не за вказаними нормами ЦК України, а відповідно до положень ст. 119 ЗК України, згідно з якою встановлено строк набувальної давності щодо земельних ділянок у 15 років, що обчислюється з дня набрання чинності цим Кодексом, тобто відповідно до п. 1 Прикінцевих положень з 1 січня 2002 року. Як передбачено ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито та безперервно користуються земельною ділянкою, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, установленому ЗК України. Згідно зі ст. 122 ЗК України повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування належать зазначеним у ній органам. Для визнання за особою права власності за набувальною давністю, зокрема на житловий будинок, що розміщений на неприватизованій земельній ділянці необхідно встановити такі факти: добросовісність володіння; відкритість володіння; безперервність володіння. Ці три факти повинні існувати встановлений строк. Судом установлено, що [PERSON] користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS], при цьому знаючи, що цей будинок належав за життя [PERSON], після її смерті відсутні спадкоємці, тобто користується цим житловим будинок без будь-яких підстав та повністю усвідомлює безправність такого користування. Суд зазначав, що при вирішенні спорів пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У цій цивільний справі позивач [PERSON] безпідставно користуються спірним житловим будинком, знає, що цей житловий будинок йому не належить, а також знає, що у нього відсутні підстави для набуття на будинок права власності. Відсутність добросовісності при вирішенні спорів пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи також видно, зокрема із фотознімків спірного житлового будинку, що цей будинок не використовується за його призначенням, тобто доводи [PERSON], що у ньому проживає неправдиві. Крім вищезазначеного, позивачем [PERSON] не доказано безперервність володіння спірним житловим будинком протягом установленого строку, оскільки докази таких обставин у матеріалах справи відсутні. Обробіток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не свідчить про безперервність володіння спірним житловим будинком протягом визначеного строку за цією адресою. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed