Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 31.08.2007 року уклали кредитний договір № КТН3GА00000107. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 16000,00 (Долар США) на термін до 31.08.2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Відповідач 1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У порушення умов кредитного договору, ст.509, 526, 1054 Цивільного кодексу України Відповідач 1 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідач 1 станом на 27.01.2015 року року має заборгованість 12695,07 (Долар США), яка складається з наступного: 10272,38 (Долар США) заборгованість за кредитом; 760,06 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;201,72 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом, 841,40 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до кредитного договору: 15,73 (Долар США) штраф (фіксована частина); 603,78 (Долар США) штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № КТН3GА00000107 між ПАТ КБ «Приватбанком» та Відповідачем 2 [PERSON] було укладено Договір поруки. Позивач вважає, що відповідно до вимог ст.610, 554 Цивільного кодексу України відповідачі несуть солідарну відповідальність як солідарні боржники, тому відповідно до п.5 договору поруки позивач направив на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором № КТН3GА00000107. Вимога, яка згідно п.6 договору поруки виконується протягом п`яти календарних днів з моменту отримання, залишена без задоволення. Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення відповідачами зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Просить суд солідарно стягнути з відповідачів на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість у розмірі 12695,07, що за курсом 15,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.01.2015 року складає 201724,68 грн. за кредитним договором № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Представник Відповідача 1 проти задоволення позову заперечувала, так як вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості, та належним доказом не доведено, що заборгованість була станом на 27.01.2015 року. Вважає, що розрахунок заборгованості оформлений не правильно, не зрозуміло, хто його підписував, хто його виготовляв та відповідає за точність даних, графи розподілу сплачених коштів викладені не відповідно до порядку списання сплачених коштів, в розрахунку немає платежів [PERSON], не була списана пеня 10.10.2011 року. Посилалася на висновки судової експертизи від 12.08.2016 року № 152/576/577/16-22, згідно яких банк розрахував щомісячний платіж не у відповідності до вказаної в договорі відсоткової ставки, банк не правильно списував сплачені відповідачем гроші, а розрахунок заборгованості не відповідає базовим умовам договору. Посилалася на додаткові пояснення позивача до позовної заяви, в яких банк надає пояснення, що розрахунок заборгованості не є доказом, отже, враховуючи висновки експертизи, позивач не обгрунтував розмір позовних вимог. Вважає, що позивачем порушена процедура направлення письмової вимоги про повернення кредиту з наданням 30 днів для усунення порушень, передбачена п.2.3.3. Кредитного договору КТНЗ GА 00000107 від 31.08.2007 року та ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, відповідно до ст.10, 11, 27, 57, 58, 60 ЦПК України просить суд відмовити ПАТ КБ «Приватбанку» у задоволенні позовних вимог. Відповідач 2 звернулася із заявою про розгляд справи без її участі (а.с.101 Т1, а.с.109 Т2), у запереченні на позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанка» зазначала, що не визнає позовні вимоги, бо не отримувала вимоги про погашення заборгованості, та вважає договір поруки припиненим, так як позивач і Відповідач 1 без погодження з нею уклали 10.10.2011 року додаткову угоду до кредитного договору, якою значно збільшився обсяг фінансової відповідальності Відповідача 1. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України вважає поруку припиненою. Просить у позовних вимогах відмовити. Із зустрічною позовною заявою про захист прав споживачів до ПАТ КБ «Приватбанка» звернувся [PERSON] та просить визнати Додаткову угоду від 10.10.2011 року до кредитного договору КТНЗ GА 00000107 від 31.08.2007 року недійсною. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач-відповідач посилався на те, що, у зв`язку з тим, що в нього виникли труднощі з погашенням кредиту, звернувшись до відповідача, йому порадили укласти договір реструктуризації. Домовленість про укладення договору реструктуризації підписали в Протоколі узгодження від 07.06.2011 року. Його було попереджено про те, що, якщо не будуть виконані умови протоколу, банк буде вимагати повернення кредиту та почне звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру його матері. В додатковій угоді, яка була підписана 10.10.2011 року, був зазначений розмір заборгованості в сумі 19999,07 (Долар США) за договором від 31.08.2007 року, яку він начебто отримував, збільшений розмір відсоткової ставки з 11,04% до 13,08 %. Вважає, що відповідач-позивач під час підписання додаткової угоди ввів його в оману. Замість укладення договору реструктуризації банк збільшив обсяг його фінансової відповідальності, збільшив розмір кредитної лінії без збільшення розміру кредиту, був збільшений розмір страхових платежів, хоча строк повернення кредиту не змінився, такого розміру пені, який вказаний в додатковій угоді, в нього на час підписання додаткової угоди не було. Вважає додаткову угоду недійсною, тому що допущене подвійне нарахування відсотків та комісії, про що його не попередили, що суперечить ст.1054, 1056-1 ЦК України, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що за своєю природою угода не відповідає ознакам договору реструктуризації, які викладені у ч.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що його волевиявлення не було вільним під час укладення додаткової угоди та він не мав можливості зробити свідомий вибір, так як в тексті додаткової угоди була відсутня інформація відповідно до п.3.1.Постанови КМУ № 168 від 10.05.2007 року щодо детального розміру сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань, розмір реальної відсоткової ставки, показники абсолютного подорожчання кредиту, які передбачені ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Постановою НБУ від 06.08.2009 року № 461. Крім того, після проведення судової експертизи 12.08.2016 року, яка була призначена судом за його клопотанням, він дізнався про те, що банком в Додатковій угоді від 10.10.2011 року розрахований щомісячний платіж, який не відповідає базовим умовам договору, внаслідок чого він сплачував більше, ніж було встановлено додатковою угодою. Саме з тієї причини, що додаткова угода написана плутано та не зрозуміло, в ній відсутня повна інформація, він не усвідомлював, чому в додатковй угоді написаний розмір кредиту 19999,07 доларів США. Таким чином, позивач стверджує, що ніяк не міг знати про те, що щомісячний платіж розрахований не правильно та не відповідає вказаній відсотковій ставці. У зв`язку з цим вважає, що Додаткова угода від 10.10.2011 року є недійсною ще на підставі ст.230 ЦК України та ч.1,2,6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», що до нього відповідачем була застосована нечесна підприємницька практика, відповідач приховав від нього під час укладення додаткової угоди не тільки фактичний розмір його фінансової відповідальності, а й наслідки укладення договору. Позивач-відповідач вважає, що мав право під час укладення додаткової угоди на повну та правдиву інформацію про наслідки та розумність змін до кредитного договору, їх вигідність насамперед для нього, тобто мав право прийняти свідоме рішення про те, потрібна йому така реструктуризація чи ні. Просить Додаткову угоду від 10.10.2011 року до кредитного договору КТНЗ GА 00000107 від 31.08.2007 року визнати недійсною та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанка» витрати на проведення експертизи в розмірі 7372,80 грн. Представник позивача-відповідача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що додаткова угода від 10.10.2011 року є недійсною на підставі ст.203, 215 ЦК України, ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що відповідач-позивач умисно не надав судові під час подання свого позову копію додаткової угоди, бо вона є незаконною. Позовні вимоги просила задовольнити. Вважає, що судово-економічна експертиза відповіла на поставлені питання, та, якщо відповідач-позивач не погоджується з висновками, він повинен надати суду належні та допустимі докази на спростування висновків судово-економічної експертизи. Представник відповідача-позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила застосувати строк позовної давності до заявленого [PERSON] позову. Не погодилась з висновками судово-економічної експертизи від 12.08.2016 року № 152/576/577/16-22, мотивуючи тим, що в експертизі є описки, відсутній розрахунок пені, розрахунок щомісячного платежа в таблиці № 4 виконаний не правильно. Проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що в позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанка» необхідно відмовити, а позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] підлягають задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанком» та [PERSON] 31.08.2007 року був укладений кредитний договір № КТН3GА00000107 (а.с. 13-16 Т.1). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № КТН3GА00000107 між ПАТ КБ «Приватбанком», Відповідачем 1 та Відповідачем 2 [PERSON] було укладено договір майнової поруки (а.с.17 Т.1). Згідно п.7.1. кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 16000,00 (Долар США) в строк з 31.08.2007 року до 31.08.2017 року, а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця з періодом сплати з 20 по 25 число кожного місяця. В договорі визначений розмір щомісячного платежу у сумі 254,15 доларів США. До кредитного договору графік погашення кредиту або інші додатки не додавалися. Сторони визнають, що [PERSON] у 2011 році звернувся до ПАТ КБ «Приватбанка» з приводу накопичення заборгованості, у зв`язку з чим між сторонами 07.06.2011 року був підписаний Протокол узгодження (а.с.97 Т.1). Згідно умов Протоколу узгодження розмір простроченої заборгованості банком не визначений. Позичальнику пропонувалося сплатити три контрольні платежі в розмірі 358 (Долари США), та після цього банк обіцяв розглянути питання щодо реструктуризації кредиту. У Протоколі узгодження є попередження про повернення суми кредиту в повному обсязі , звернення стягнення на майно та виселення у разі несплати трьох контрольних платежів. Суд погоджується з тим, що [PERSON] міг підписати протокол з додатковою угодою під загрозою звернення стягнення на предмет іпотеки , повернення всього кредиту та виселення з квартири. Суд встановив, що 10.10.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанком» та Відповідачем 1 була підписана Додаткова угода (а.с.95-97 Т.1) до кредитного договору № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року. Згідно умов додаткової угоди сума заборгованості, що виникла з дати надання кредиту до дати підписання додаткової угоди, зменшувалася на 1660,67 доларів США, які є заборгованістю за пенею. Загальний розмір простроченої заборгованості в додатковій угоді не визначений. Згідно п.2 додаткової угоди у разі порушення позичальником строків сплати відсотків понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1660,67 долари США. У звязку із зясованим, суд погоджується з думкою представника позивача-відповідача, що банком не виконані умови додаткової угоди в частині списання пені. Суттєві умови кредитного договору змінились таким чином: позичальнику видавався кредит в розмірі 19999,07 доларів США на строк з 31.08.2007 року до 31.08.2017 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди в розмірі 0,20 % щомісяця від суми виданого кредиту. Щомісяця в період сплати, починаючи з 10.10.2011 року, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в розмірі 376,49 доларів США. До Додаткової угоди доданий графік погашення кредиту, починаючи з 10.10.2011 року. Судом встановлено, що, у зв`язку з порушенням строків погашення кредиту 10.02.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам повідомлення (а.с.10 т.1) з вимогою про погашення простроченої заборгованості в розмірі 3127,47 доларів США. Згідно реєстру рекомендованих поштових відправлень № 3385 (а.с.11 Т.1) листи були відправлені відповідачам 24.02.2015 року та повернуті 12.03.2015 року (а.с.44 45 Т.2). Суд встановив, що банком порушена процедура направлення письмової вимоги про повернення кредиту з наданням 30 днів для усунення порушень, передбачена п.2.3.3. Кредитного договору КТНЗ GА 00000107 від 31.08.2007 року та ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи час відсилання вимоги, час подання позовної заяви до суду та обставини фактичного неотримання вимоги відповідачами. Встановлено, що відповідачі вимогу не отримували, доказів протилежного банком не надано. Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» діяв не у відповідності до вимог ст.629 ЦК України, згідно якої договір є обовязковим для виконання сторонами. Суд надає оцінку зазначеним обставинам та приходить до висновку, що, дійсно, процедура повідомлення банком порушена, та, отримавши позов, відповідачі мали можливість погасити прострочену заборгованість, або не погодитись з її розміром. Відповідачі не погодились з розміром заборгованості у своїх запереченнях до позову банку. З іншого боку, виходячи з того, що розрахунок заборгованості, наданий банком, має помилки, починаючи з 31.08.2007 року, суд має обґрунтовані сумніви щодо розміру або наявності заборгованості станом на 27.01.2015 року, у звязку з чим суд вважає недоведеними підстави, з яких банк звернувся до суду за захистом порушених прав. Судом перевірений наданий до позову розрахунок заборгованості за кредитним договором № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року станом на 27.01.2015 (а.с.4 Т.1). Згідно даних розрахунку Відповідач 1 має заборгованість 12695,07 (Долар США), яка складається з наступного: 10272,38 (Долар США) заборгованість за кредитом; 760,06 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом; 201,72 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом, 841,40 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до кредитного договору: 15,73 (Долар США) штраф (фіксована частина); 603,78 (Долар США) штраф (процентна складова). Станом на час підписання додаткової угоди від 10.10.2011 року в [PERSON] накопичилась заборгованість в розмірі: 13346,43 долари США тіла кредиту, 3446,18 доларів США відсотків, 640 доларів США комісії, 1141,59 доларів США пені, всього 18574,20 доларів США. Отже, суд погоджується з думкою представника відповідача-позивача [PERSON] стосовно невідповідності розміру пені та кредиту станом на час підписання Додаткової угоди від 10.10.2011 року та розміром, вказаним у розрахунку заборгованості. Відповідно до розрахунку сума пені складає 1141,59 долари США, в Додатковій угоді розмір визначений у сумі 1660,67 долари США. Представник банку не зміг пояснити, чому в п.1 Додаткової угоди вказана саме ця сума. Представник банку не зміг пояснити, чому розмір кредиту, визначений п.3 Додаткової угоди від 10.10.2011 року, складає саме 19999,07 доларів США. Перелічені з розрахунку невідповідності очевидні. Під час розгляду справи судом за клопотанням представника [PERSON] була призначена судово-економічна експертиза (а.с.81-93). Згідно Висновку від 12.08.2016 року № 152/576/577/16-22 розмір кредиту з укладанням додаткової угоди збільшено банком на 3461,30 доларів США, сума комісії збільшена на 498,04 долари США, що не відповідає базовим умовам договору, визначений у розрахунку ануїтетних платежів у кредитному договорі № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року та додатковій угоді до нього від 10.10.2011 року не відповідає базовим умовам кредитного договору, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком станом на 27.01.2015 року не відповідає умовам кредитного договору та додаткової угоди та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. Враховуючи вище зазначені зауваження до розрахунку заборгованості у порівнянні з базовими умовами додаткової угоди від 10.10.2011 року та висновками судово-економічної експертизи від 12.08.2016 року, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» не обгрунтував розмір позовних вимог. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Розрахунок заборгованості має відповідати суттєвим умовам кредитного договору, викладеним у п.7.1 кредитного договору. Відповідно до ст.1054, 1056-1 ЦК України до суттєвих умов кредитного договору відноситься розмір кредиту та розмір відсотків. Але, судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» нарахував заборгованість не у відповідності до базових умов кредитного договору та додаткової угоди, інших доказів, які б обгрунтовували розмір позовних вимог суду не надано. За клопотанням ПАТ КБ «Приватбанка» судом була призначена додаткова судово-економічна експертиза (а.с.140 Т.2), але позивач-відповідач не здійснив оплату експертній установі, у зв`язку з чим додаткова експертиза не була проведена. Суд не приймає доводи позивача-відповідача про неналежність висновків судово-економічної експертизи та вважає, що отримання економічних розрахунків, які мають значення для справи, можливе тільки із використанням спеціальних знань, якими суд або сторони по справі та їх представники не володіють. Отже, так як цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, позивач-відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» , маючи права на подання доказів та обовязок довести правильність своїх доводів, мав скористатися своїм правом на проведення додаткової експертизи та надати суду належні та допустимі докази. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд дійшов висновку про те, що розмір заборгованості позивачем не обгрунтований належними та допустими доказами, тому суд не згоден з розрахунком заборгованості, на підставі якого заявлені позовні вимоги до відповідачів. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанка» не підлягають задоволенню. Розглядаючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання Додаткової угоди від 10.10.2011 року до Кредитного договору № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року недійсною, суд дійшов висновку про те, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з вимог законодавства України про захист прав споживачів. Частина 3 ст.203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі. Суд, всебічно дослідивши зміст Додаткової угоди від 10.10.2011 року до кредитного договору № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року та додаток до нього, дійшов висновку, що волевиявлення позивача не відповідало його реальній волі. Зокрема, волі позичальника відповідало отримання кредиту в розмірі 19999,07 доларів США на строк з 31.08.2007 року до 31.08.2017 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди в розмірі 0,20 % щомісяця від суми виданого кредиту. Щомісяця в період сплати, починаючи з 10.10.2011 року, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в розмірі 376,49 доларів США. Проте, з вказаного розміру кредиту позивач отримав тільки 16000,00 доларів США, що підтверджується випискою з рахунку (а.а.144 Т.1). 3999,07 долари США позивач не отримав, відповідних доказів відповідачем не надано. Виходячи з пояснень ПАТ КБ «Приватбанка» про те, що до тіла кредиту увійшли прострочені проценти та комісія, суд приходить до висновку про обман позивача та порушення вимог діючого законодавства України, бо, по-перше, зміст угоди не містить прямої вказівки про зарахування простроченої заборгованості до тіла кредиту, попередження про повторне нарахування процентів відсутнє, по-друге, повторне нарахування процентів та пені на заборгованість за кредитним договором, в тому числі вже на нараховану заборгованість, яка увійшла до тіла кредиту, є таким, що не відповідає закону. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, якщо в договорі зазначається сума до видачі 19999,07 долари США, банк зобовязаний видати саме цю суму, та саме на видану суму кредиту повинні нараховуватися відсотки за користування кредитом. Повторне нарахування процентів законом не передбачене. Таким чином, суд приходить до висновку, що зміст додаткової угоди не відповідає ст.1054 ЦК України та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє кредитодавцю вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту. Отже, правові наслідки в частині суми виданого кредиту не наступили. Суд вважає, що , так як відповідач свідомо включив до тіла кредиту прострочену заборгованість, укладення додаткової угоди з боку ПАТ КБ «Приватбанка» не було спрямоване на реальне настання правових наслідків відповідно до умов кредитного договору, а умислом з боку банку, з чим погоджується суд, було отримання прихованого прибутку у вигляді повторного отримання процентів. Згідно Висновку від 12.08.2016 року № 152/576/577/16-22 розмір кредиту з укладанням додаткової угоди збільшено банком на 3461,30 доларів США, визначений у розрахунку ануїтетних платежів у додатковій угоді розмір щомісячних платежів не відповідає базовим умовам договору та є збільшеним (а.с.89 Т.2, зв.стор). Позивачем суду був наданий розрахунок щомісячного платежу, виходячи з розміру 376,45 доларів США, відсоткова ставка складає 17,27 % річних (а.с.120 Т.2) Отже, правові наслідки після укладення додаткової угоди були іншими, ніж ті, що узгоджені в додатковій угоді. Суд погоджується з тим, що фактичні умови кредитування були приховані від позивача, та, підписуючи додаткову угоду, [PERSON] не усвідомлював, що розмір його фінансової відповідальності є більшим, ніж у викладених умовах, розмір щомісячного платежу тощо, так як на думку суду, зміст Додаткової угоди викладений у незрозумілий та нечіткий спосіб, а перевірити правильність нарахування ануїтетного платежу без володіння відповідними знаннями, неможливо, так як для відповідних розрахунків необхідно застосувати спеціальні формули (а.с.84 Т.2), які є тільки у розпорядженні банку. Крім того, суд вважає ануїтет все ж таки складним математичним розрахунком, для якого потрібен час та відповідні знання, а, відповідальність за правильність числових даних насамперед покладається на розробника договору, тому суд критично ставиться до думки відповідача про те, що позивач мав можливість під час підписання додаткової угоди перевірити, чи правильно використані числові дані. Виходячи з суттєвих умов додаткової угоди суд погоджується з тим, що Додаткова угода до кредитного договору № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року була укладена для позивача на вкрай невигідних та несправедливих умовах, що суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання додаткової угоди недійсною у відповідності до ст.233 ЦК України. Не збільшуючи термін погашення кредиту, банк змінив розмір щомісячного платежу, збільшивши його на 122,34 долари США. Суд приходить до висновку, що додаткова угода укладена позивачем вимушено. Суд вважає, що банком порушені вимоги ч.12.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо правової суті та призначення договору реструктуризації. Законом передбачено, що реструктуризація здійснюється шляхом або надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років, або продовження строку договору про надання споживчого кредиту, або зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї. Але, на думку суду, правові наслідки, які наступили після укладення Додаткової угоди від 10.10.2011 року не були спрямовані на реструктуризацію заборгованості, навпаки, фактично було здійснене переукладення кредитного договору на нових умовах, які істотно змінили дисбаланс договірних прав та обов'язків на користь відповідача, що знайшло своє підтвердження у висновках судово-економічної експертизи. По першому питанню експерт дійшов висновку про те, що з укладанням додаткової угоди від 10.10.20111 року ПАТ КБ «Приватбанком» збільшено суму кредиту на 3461,30 доларів США, суму комісії збільшено на 498,04 долари США, а зі змісту угоди вбачається збільшення відсотків за умов незмінності терміну сплати кредиту. Також, суд погоджується з доводами позовної заяви в частині порушення банком вимог до змісту кредитного договору. Суд, дослідивши зміст Додаткової угоди від 10.10.2011 року, приходить до висновку, що в додатковій угоді дійсно відсутня інформація, яка обовязкова згідно вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.1.Постанови КМУ № 168 від 10.05.2007 року: щодо детального розміру сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, розмір реальної відсоткової ставки, показники абсолютного подорожчання кредиту, які передбачені, ст..12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Постановою НБУ від 06.08.2009 року № 461 , отже суд погоджується з тим, що волевиявлення позивача не могло бути вільним під час укладення додаткової угоди, так як позивачу не було зрозуміло, наскільки зміниться загальна вартість кредиту після підписання додаткової угоди, отже, неможливо було зрозуміти , вигідно це для нього чи ні. Згідно цих висновків посилання позивача на ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає підприємницьку практику такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, як на підставу визнання додаткової угоди недійсною, цілком виправданим . Зважаючи на наведені обставини, суд дійшов висновку, що волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди на умовах, з яких сторони формально дійшли згоди згідно наявних у справі письмових документів (Додаткова угода, Графік погашення кредиту) не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами визначеної Додаткової угоди до кредитного договору, зокрема, є розмір кредиту, відсоткова ставка та ціна договору, визначена у щомісячному платежу. Однак, істотні умови договору, визначені у змісті додаткової угоди, не відповідають фактичним. На підставі зазначеного вище суд дійшов висновку, що під час укладення Додаткової угоди від 10.10.2011 року відповідач (банк) приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, не вказав про повторне нарахування відсотків на прострочену заборгованість, збільшив кредитну лінію на умовах незмінності розміру кредиту, збільшив розмір заборгованості за пенею, чим ввів в оману позивача. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач був в повній мірі ознайомлений з усіма умовами кредитування та підписав Додаткову угоду до кредитного договору суд до уваги не приймає, оскільки підписом позивача було підтверджено ознайомлення лише з тією інформацією, котру надав йому відповідач, а вона, як встановлено в ході судового розгляду справи, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, суд погоджується з тим, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Оскільки всі вказані розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь відповідача, аналізуючи всі інші встановлені у судовому засіданні факти у сукупності, суд прийшов до переконання, що підписання оскаржуваної Додаткової угоди від 10.10.2011 року до кредитного договору № КТН3GА00000107 від 31.08.2007 року було здійснено позивачем під впливом обману з боку відповідача. Мотивом обману, в даному випадку, було, переукладення кредитного договору на більш вигідних для банку умовах під назвою реструктуризація кредитної заборгованості та отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовами до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Судом перевірені доводи відповідача-позивача про те, що, для визнання додаткової угоди недійсною сплив строк позовної давності. Суд не погоджується з даною вимогою та приймає доводи представника [PERSON] про безпідставність застосування строку позовної давності, так як позивач дізнався про порушення його прав під час розгляду справи особисто від [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що позивач-відповідач звернувся 04.10.2015 року до суду із зустрічною позовною заявою після того, як його було викликано до суду як відповідача за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанка». Перед поданням зустрічної позовної заяви 12.09.2105 р. між [PERSON] та адвокатом [PERSON] був укладений договір на надання правової допомоги (а.с.83 Т.1). 24.09.2015 року представник [PERSON] звернулася до суду із заявою про те, що нею вбачається порушення прав [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанком», у звязку з чим вона просить надати строк на збір доказів та підготовку зустрічного позову. До вказаних обставин [PERSON] не надавалося до суду ніяких пояснень. Враховуючи складність розрахунків, повязаних з доведенням недійсності кредитного договору та викладених у зустрічній позовній заяві, суд погоджується з тим, що позивач дізнався про порушення свого права від свого представника, який здійснює свою професійну діяльність у сфері адвокатури та має відповідні знання та досвід. Крім того, суд погоджується з думкою представника [PERSON], що під час застосування строку позовної давності, необхідно враховувати, що термін дії кредитного договору не скінчився - до 31.08.2017 року, тобто позивач звернувся в межах дії кредитного договору, тому потрібно керуватися вимогами ч.5 ст.161 ЦК України . Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.161 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач-відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у сумі 7372,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved