Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У квітні 2017 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що її бабі [PERSON] на праві власності належав житловий будинок, розташований в м. Словянську по вул. Курчатова, 50. 2/5 будинку їй належала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою словянською державною нотаріальною конторою від 23.12.1980 року за номером № 7067, зареєстрований в КП «БТІ» м. Словянська 05.01.1981 р., номер запису 213, а 3/5 частки на підставі рішення народного суду від 05.07.1979 р. № 2/1196-79, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 17.10.1980 р. 11.09.1999 р. її баба померла. ЇЇ батько [PERSON], син померлої, на протязі 6-ти місяців після її смерті прийняв спадщину, оскільки спільно був прописаний із спадкодавцем на час її смерті. 14.01.2001 року, він, не оформивши своїх спадкових прав, також помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку № 50 по вул. Курчатова м. Словянська з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами, загальною площею 40,9 кв. м., житловою 22,7 кв. м., на плані позначений літерою (А-1), сарай (Б), літня кухня (В), вбиральня (Г), сарай (Д), водопровод (№ 1), огорожа (№ 2, № 3, № 4, № 5). 12.07.2001 року, позивач подала до першої державної нотаріальної контори м. Словянська заяву про прийняття спадщини. Першою словянською державною нотаріальною 14.12.2016 р. було видане їй свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого їй належить 1/2 частка житлового будинку по вул. Курчатова, 50, м. Словянська. Крім того, її рідний брат, син спадкодавця - [PERSON] був прописаний (зареєстрований) у спадковому домі разом із батьком на день його смерті, тому відповідно до ст. 549 УК України (в редакції 1963 р.) вважався таким, що прийняв спадщину. Однак за життя її брат не здійснив жодних дій, для оформлення правовстановлюючих документів на спадковий будинок та помер 19.10.2011 р. Спадкоємцем першої черги спадкування після її брата є його рідний син [PERSON], який на протязі 6-ти місяців після смерті батька заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, будь-яких дій по оформленню спадкового майна на своє імя не здійснив та не збирається цього здійснювати та звертатися до суду із відповідними позовами про що 03.11.2016 р. написав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] До теперішнього часу 1/2 частка у спадщині не оформлена, та згідно до довідки КП «БТІ», зареєстрована за бабою позивача [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину ні брат позивача, ні його син - відповідач, не отримали, відповідач в будинку не мешкає, не зявляється у ньому, не утримує його, земельну ділянку біля будинку не використовує, комунальні платежі та плату за землю не здійснює, та не претендує на його використання. Будинок в натурі не розділений, тому вона користуюсь ним в цілому, робить його поточний та капітальний ремонт, здійснює щомісячні платежі за комунальні послуги та податки за землю, обробляю город. Вважає, що вона добросовісно заволоділа майном відповідача та продовжую відкрито, безперервно володіти його нерухомим майном протягом шістнадцяти років. У звязку з наведеним просить суд, визнати за собою право власності на 1/2 частку житлового будинку, № 50 розташованого по вул. Курчатова м. Словянська з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами, загальною площею 40,9 кв. м., житловою 22,7 кв. м., на плані позначений літерою (А-1), сарай (Б), літня кухня (В), вбиральня (Г), сарай (Д), водопровод (№ 1), огорожа (№ 2, № 3, № 4, № 5). Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, навела доводи аналогічні доводам викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, заявлені вимоги визнає у повному обсязі (а.с.29). Суд, вважає за можливим розглянути справу без його участі, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 11.09.1999 року у м. Словянську Донецької області, померла [PERSON] (а.с.8). Останній при житті на праві власності належав житловий будинок, розташований в м. Словянську по вул. Курчатова, 50: 2/5 будинку їй належала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою словянською державною нотаріальною конторою від 23.12.1980 року за номером № 7067, зареєстрований в КП «БТІ» м. Словянська 05.01.1981 р., номер запису 213 (а.с.13-14), а 3/5 частки належало на підставі рішення народного суду від 05.07.1979 р. № 2/1196-79, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 17.10.1980 р. (а.с.86). Спадщину на вище зазначене майно після смерті [PERSON] прийняв, але не оформив своїх спадкових прав [PERSON], син померлої, який помер 14.01.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть №1-НО №519549 (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина яка складається із житлового будинку № 50 по вул. Курчатова м. Словянська з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами, загальною площею 40,9 кв. м., житловою 22,7 кв. м., на плані позначений літерою (А-1), сарай (Б), літня кухня (В), вбиральня (Г), сарай (Д), водопровод (№ 1), огорожа (№ 2, № 3, № 4, № 5). 12.07.2001 року, позивач подала до першої державної нотаріальної контори м. Словянська заяву про прийняття спадщини (а.с.6). Першою Словянською державною нотаріальною конторою 14.12.2016 р. було видане їй свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого їй належить 1/2 частка житлового будинку по вул. Курчатова, 50, м. Словянська (а.с.17). Крім того, рідний брат позивача, син спадкодавця - [PERSON] був прописаний (зареєстрований) у спадковому домі разом із батьком на день його смерті, тому відповідно до ст. 549 УК України (в редакції 1963 р.) вважався таким, що прийняв спадщину. Однак за життя [PERSON] не здійснив жодних дій, для оформлення правовстановлюючих документів на спадковий будинок, останній помер 19.10.2011 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НО №590751 (а.с.18) Спадкоємцем першої черги спадкування після померлого [PERSON], є його рідний син [PERSON], останнім 03.11.2016 року подана заява, з якої вбачається, що спадщину приймати не збирається та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину після [PERSON], було видано сестрі померлого [PERSON] (а.с.20). З копії свідоцтва про укладання шлюбу від 23.06.2006 року серія І-НО №044851 (а.с.12) вбачається, що [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON]. Вирішуючи питання про визнання права власності на житловий будинок за [PERSON] за набувальною давністю, суд виходить з наступного. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами\~ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те,що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2\~ст. 344 ЦК України, \~особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до\~ст. 344 ЦК України, \~для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років. При цьому слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів необхідно враховувати факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в позовній давності строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з тих підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Як і при віндикації, при набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, у першому випадку - на відповідача, в другому - на позивача. Таким чином, виходячи із змісту\~ст. 344 ЦК України\~обставинами, які мають значення для справи і які повинні довести позивач, є такі: - майно може бути об'єктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Крім того, з ч.9. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, вбачається, що відповідно до\~частини першої статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності, [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, посилаючись на те, що сторонами не заперечувався той факт, що володіння з її боку спірною частиною об'єкта нерухомості було відкритим та очевидним для оточуючих, безперервне володіння позивачем спірною часткою нерухомого майна триває з 12.07.2001 року, тобто вже протягом шістнадцяти років. В той же час позивачем, не надано переконливих доказів добросовісності володіння спірним майном, а саме в частині її освідомленності про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частку майна, а також не доведено ставлення до цього майна як до власного (його експлуатування, вживання необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо). У звязку з наведеним, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed