Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що наказом директора Чернівецького лісокомбінату від 01.06.1978 року №46 його призначено на посаду лісничого Тарнавського лісництва і до березня 2014 року він працював на вказаній посаді. Разом з тим, в подальшому, наказом відповідача від 24.03.2014 року №59-К його звільнено із вказаної посади і переведено на посаду інженера лісового господарства 1 категорії відділу лісового господарства ДП «Чернівцілісгосп». Вважаючи вказаний наказ незаконним, він звернувся з позовом до суду та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.07.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13.08.2014 року, скасовано наказ відповідача від 24.03.2014 року №59-К та поновлено його на посаді лісничого Тарнавського лісництва й відповідно допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Проте, в процесі примусового виконання вищевказаного рішення суду, державним виконавцем 17.09.2014 року йому вручено копію наказу відповідача від 08.09.2014 року №124к про скасування наказу від 24.03.2014 року №59-К та поновлення його на роботі. Не зважаючи на вказане судове рішення, 11.07.2014 року відповідачем видано наказ №105-К про його звільнення з посади інженера лісового господарства 1 категорії, проте ним даний наказ не оскаржувався, оскільки рішенням суду його було поновлено на посаді лісничого, а тому вважав, що наказ про його звільнення з посади інженера лісового господарства 1 категорії не стосується його прав та обов'язків. Зазначав, що 18.09.2014 року, прийшовши на роботу, директор підприємства йому повідомив, що згідно наказу від 08.09.2014 року №125к були внесені зміни у попередній наказ щодо його посади, а тому він є звільненим з підприємства та не може приступити до роботи на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Вважає, що накази відповідача від 11.07.2014 року №105-К та від 08.09.2014 року №125к видано з грубим порушенням трудового законодавства, тому вони підлягають скасуванню та в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на наступне. Так, вказує на те, що профспілковим комітетом відповідача 02.06.2014 року було надано згоду на його звільнення з посади інженера лісового господарства 1 категорії лісгоспу, а не лісничого та відповідно до вимог ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виробничого органу первинної профспілкової організації, проте оскаржуваний наказ про звільнення був виданий 11.07.2014 року та з урахуванням внесених в нього змін, стосувався його роботи на посаді лісничого Тарнавського лісництва, на якій його поновлено відповідно до рішення суду. Крім того, посилався на те, що він є діючим депутатом Чернівецької обласної ради VI скликання та в порушення вимог ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», відповідно до яких відповідач зобов'язаний був повідомити не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду про його звільнення з ініціативи власника, від відповідача ні на його адресу, ні на адресу Чернівецької обласної ради відповідного повідомлення не надходило. Також зазначав, що відповідачем не належним чином виконано рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки наказом від 11.07.2014 року з урахуванням внесених у нього змін відповідно до наказу від 08.09.2014 року його було звільнено з посади з роботи, разом з тим рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.07.2014 року, яке підлягало негайному виконанню фактично було виконане лише 08.09.2014 року, коли було видано наказ про його поновлення на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Вважає, що однією з підстав його незаконного звільнення стало також упереджене ставлення до нього з боку директора ДП «Чернівецький лісгоп» [PERSON], який допустив порушення вимог Закону України «Про відпустки» та ст.ст. 79,80,84 КЗпП України, не підписавши наказ про його відпустку з 21.02.2014 року, яку позивач намагався отримати з метою лікування в Одеському інституті очних хвороб ім. Філатова, оскільки являється інвалідом 3-ї групи по цукровому діабету та потребував тривалого часу для реабілітації після проведення операції. Крім того, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я та з урахуванням рекомендацій Чернівецького обласного ендокринологічного центру з метою санаторно-курортного лікування цукрового діабету, він 19.03.2014 року знову звертався до відповідача із заявою про надання йому відпустки, проте вказана заява відповідачем не розглядалась. Також, 07.04.2014 року він знову звернувся з заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати для продовження лікування в Одеському інституті очних хвороб ім. Філатова, проте на вказану заяву він отримав письмову відповідь, де зазначалось, що наказом від 24.03.2014 року його вже звільнено з посади лісничого та переведено на посаду інженера. На вказані дії відповідача він поскаржився в Чернівецьку обласну раду та Територіальну інспекцію праці, на що отримав відповідь про те, що постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.06.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. В подальшому в ході судового розгляду справи, позивач збільшив свої позовні вимоги та просив, окрім скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.06.2014 року до день прийняття судом рішення. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просив скасувати накази директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 11.07.2014 року №105к та від 08.09.2014 року №125К щодо його звільнення з роботи та поновити його на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп», а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.06.2014 року до день прийняття судом рішення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні у зв'язку з його безпідставністю, оскільки наказ про звільнення позивача був виданий на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України та при звільненні позивача були дотриманні всі вимоги чинного трудового законодавства. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач з 1978 року працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп» та наказом №59К від 24.03.2014 року був переведений з посади лісничого на посаду інженера лісового господарства 1 категорії відділу лісового господарства (а/с 8). Не погоджуючись із своїм переведенням, позивач оскаржив його в судовому порядку та в подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13.08.2014 року, вищевказаний наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» скасовано, поновлено позивача на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а/с 11-14). Разом з тим, в подальшому, до поновлення позивача на роботі на посаді лісничого, наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 11.07.2014 року №105К, [PERSON], як інженера лісового 1 категорії ДП «Чернівецьке лісове господарство» звільнено з роботи з 04 червня 2014 року в зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (з 24 грудня 2013 року по 28 травня 2014 року) на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України (а/с 10). Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України №455 від 13.11.2001року, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було видано листки непрацездатності за період з 24.12.2013 року по 30.05.2014 року, а також з 30.05.2014 року по червень 2014 року, що підтверджується копіями вказаних листків непрацездатності, які підтверджуються оглянутими в ході судового розгляду оригіналами даних листків непрацездатності (а/с 57-65). Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 17,18 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Так, факт відсутності позивача протягом більш ніж чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на робочому місці підтверджений дослідженими та проаналізованими в судовому засіданні копіями листків непрацездатності, крім того матеріали справи не містять докази наявності підстав вважати, що на позивача поширюються виключення визначені п. 5 ст. 40 КЗпП України, зокрема, що позивач втратив працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням або що характер його захворювання відноситься до хвороб відносно яких законодавством встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади), а тому відповідачем вірно визначено підставу відповідно до якої проведено звільнення позивача. При цьому, суд враховує те, що згідно листа непрацездатності № 607492, позивач перебував на лікарняному з 30 травня 2014 року по 3 червня 2014 року й відповідно звільнений був наступного дня, з якого мав приступити до роботи, а саме 4 червня 2014 року (а.с. 65). Проте те, що першим робочим днем після виходу з лікарняного повинно було бути 4 червня 2014 року також не оспорюється позивачем та підтверджується його поясненнями, наданими в ході судового розгляду. В подальшому, позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 16 червня 2014 року по 27 червня 2014 року (а.с. 66). При цьому, судом також враховується й те, що позивач протягом часу перебування на лікарняному, не переривав свого лікування й відповідно у цей період до роботи не приступав, що також підтверджується наданими суду письмовими доказами, а також не заперечується поясненнями позивача. Крім того, як встановлено судом та підтверджується копією посвідчення №3, виданого в листопаді 2010 року [PERSON] є депутатом обласної ради VI скликання (а.с 21). Так, згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду. Як встановлено судом, листом №390 від 12.05.2014 року ДП «Чернівецький лісгосп» направив Чернівецькій обласній раді повідомлення відповідно до вимог ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», в якому зазначив, що згідно табелів виходу на роботу працівників ДП «Чернівецький лісгосп» встановлено наступне: в грудні 2013 року [PERSON] з 24 грудня і до кінця місяця знаходився на лікарняному;в січні 2014 року жодного дня не був на роботі, всі 25 робочих дні знаходився на лікарняному; в лютому 2014 року жодного дня не був на роботі, всі 24 робочих дні знаходився на лікарняному; в березні 2014 року жодного дня не був на роботі, 14 робочих днів знаходився на лікарняному, перебуваючи на посаді лісничого Тарнавського лісництва та 6 робочих днів знаходився на лікарняному, перебуваючи на посаді інженера лісового господарства 1 категорії; в квітні 2014 року знаходився на лікарняному 18 робочих днів (з 01.04.по 25.04. включно), після 25 квітня 2014 року на роботі не знаходився, підтверджуючих документів про причини відсутності на роботі з 25 квітня по цей час у відділ кадрів Підприємства не надав, згідно телефонного повідомлення [PERSON] пояснив, що він продовжує лікуватись, знаходиться на лікарняному й відповідно даним листом повідомлено про наступне звільнення позивача. Крім того, відповідачем також повідомлено Чернівецьку обласну раду про те, що 12 травня 2014 року адміністрацією ДП «Чернівецький лісгосп» направлено подання профспілковому комітету підприємства на дачу згоди на дострокове розірвання трудового договору (з ініціативи адміністрації), укладеного з [PERSON], на підставі нез'явлення на роботу протягом більш як 4 місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (а/с 68-69). Факт отримання Чернівецької обласною радою вище вказаного повідомлення підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а/с 69). Таким чином, суд визнає безпідставними доводи позивача в частині щодо наявності підстав для визнання його звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням вимог ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», оскільки такі його доводи спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами, які досліджені судом та мітяться в матеріалах справи. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема витягу з протоколів засідання профспілкового комітету ДП «Чернівецький лісгосп» №16 від 02.06.2014 року, надано згоду адміністрації підприємства на дострокове розірвання трудового договору з [PERSON] за п. 5 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з нез'явленням на роботу впродовж більш як 4 місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 24.12.2013 року по 28.05.2014 року (а/с 71). Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Крім того, згідно ч. 4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Як вбачається зі змісту ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, коли саме відповідачем було отримано згоду на звільнення позивача, прийняту на засіданні профспілкового комітету ДП «Чернівецький лісгосп» №16 від 02.06.2014 року, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем, звільнивши позивача наказом від 11 липня 2014 року, пропущено передбачений ч. 8 ст. 43 КЗпП України місячний строк й відповідно дана обставина не може слугувати з огляду на вищевказане підставою для визнання наказу незаконним. Також в ході розгляду справи встановлено, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 08.09.2014 року №124-к на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.07.2014 року наказ №59к від 24 березня 2014 року про переведення лісничого Тарнавського лісництва [PERSON] на посаду інженера лісового господарства 1 категорії ДП «Чернівецький лісгосп» скасовано, поновлено [PERSON] на посаду лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а/с 18). При цьому, 08 вересня 2014 року відповідачем наказом №125К з урахуванням рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.09.2014 року внесено відповідні зміни до наказу №105к від 11.07.2014 року, а саме слова «інженера лісового господарства 1 категорії Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство», замінено на слова «лісничого Тарнавського лісництва Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство», в іншій частині наказ №105к від 11.07.2014 року залишено без змін (а/с 20). Таким чином, посилання позивача як на підставу задоволення своїх позовних вимог, на неналежне виконання відповідачем рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.07.2014 року спростовується вище наведеним, крім того, у зв'язку з встановленням судом неправомірності переведення позивача на посаду інженера лісового господарства 1 категорії відділу лісового господарства, відповідачем з урахуванням виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді лісничого правомірно внесено зміни у наказ про його звільнення від 11.07.2014 року №105к в частині вказівки посади, яку позивач обіймав та був поновлений на підставі рішення суду й відповідно був звільнений з 4 червня 2014 року на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи вищевказане, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які їх регулюють, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині скасування наказів директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 11.07.2014 року №105к та від 08.09.2014 року №125К щодо його незаконного звільнення з роботи та поновлення на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» й відповідно вважає, що відсутні підстави для задоволення його позову в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.06.2014 року до день прийняття судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 88 КЗпП України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed