Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 18.11.2016 року(а.с.64-69), просив у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22.03.2016 року та договором позики від 09.04.2016 року, укладеними між ним та відповідачкою, на загальну суму 317 105 грн. 09 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом продажу предмета іпотеки від імені іпотеко держателя [PERSON] будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з наданням [PERSON] усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. В обґрунтування позову [PERSON]. відзначив, що 22.03.2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 114, згідно умов якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 260000 грн. та зобов'язався повернути таку ж суму у строк до 22.09.2016 року. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 22.03.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 117, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Пізніше, 09.04.2016 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 165, відповідно до умов якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 40000 грн. та зобов'язався повернута таку ж суму у строк до 15.04.2016 року. Між позивачем та відповідачем 09.04.2016 року був укладений договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 168, відповідно до умов якого квартира [ADDRESS] передається в іпотеку як забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 22.03.2016 року та договором позики від 09.04.2016 року на загальну суму в розмірі 300 000 грн. зі строком повернення не пізніше 15.04.2016 року. Позикодавцем (позивачем) умови договору позики від 22.03.2016 року та договором позики від 09.04.2016 року були виконані в повному обсязі та грошові кошти, які є предметом договорів, були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Проте, [PERSON] у порушення умов договорів позики, суму позики у строк, передбачений п. 1 договору позики від 22.03.2016 року, тобто до 22.09.2016 року та у строк, передбачений п. 1 договору позики від 09.04.2016 року, тобто до 15.04.2016 року не повернула. Враховуючи, що заборгованість за договорами позики відповідачем не погашена, зобов'язання не виконані, але забезпечені іпотекою, яка є дійсною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 25.04.2016 року) просив розглянути справу без участі представника позивача та задовольнити позов у повному обсязі, про що надав до суду письмову заяву (а.с.35). Відповідачка у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву (а.с.34), згідно якої просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. В минулому судовому засіданні 18.11.2016р. приймала участь та повністю визнала позовні вимоги. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що 22.03.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 114, згідно умов якого позичальник отримала від позикодавця грошові кошти в сумі 260 000 грн. та зобов'язалась повернути таку ж суму у строк до 22.09.2016 року (а.с.24). У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 22.03.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 117, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка в цілому складається з восьми житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 197, 8 кв.м., у тому числі житловою площею - 138,6 кв.м. (а.с.5-7). Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки склала 792 200 грн.. Пізніше, 09.04.2016 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 165, відповідно до умов якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 40 000 грн. та зобов'язався повернута таку ж суму у строк до 15.04.2016 року (а.с.3). Також, між позивачем та відповідачем 09.04.2016 року був укладений договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 168, відповідно до умов якого квартира [ADDRESS] передається в іпотеку як забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення грошей, переданих за договорами позики від 22.03.2016 року та від 09.04.2016 року, укладеного між сторонами цього договору, на суму 300 000 грн. зі строком повернення не пізніше 15.04.2016 року, а також сплату неустойки (штрафу) за основним зобов'язанням, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням основного зобов'язання, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог (а.с.4). Як встановлено судом, позикодавцем умови договору позики від 22.03.2016 року та договором позики від 09.04.2016 року були виконані в повному обсязі, та грошові кошти, які є предметом вказаних договорів, були надані позичальнику. Проте, [PERSON] у порушення умов договорів позики, суму позики у строк, передбачений п. 1 договору позики від 22.03.2016 року, тобто до 22.09.2016 року та у строк, передбачений п.1 договору позики від 09.04.2016 року, тобто до 15.04.2016 року не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Водночас, згідно п. 4 приведених вище договорів позики, позичальник зобов'язаний повернути суму позики без сплати процентів. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Відповідно до п.7 договорів позики від 22.03.2016 року та від 09.04.2016 року, у разі прострочення виконання зобов'язання позичальником за даним договором позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15 та зазначив наступну правову позицію. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики від 22.03.2016 року станом на 18.11.2016 року складає 273 287 (двісті сімдесят три тисячі двісті вісімдесят сім) грн. 04 коп. та включає: - суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, яка обчислюється за такою формулою: Сума заборгованості (260 000 грн.) х сукупний індекс інфляції\1,046504) = 272 091,04 грн.; Сукупний індекс інфляції, в свою чергу, розрахований за наступною формулою: (Індекс інфляції за І місяць прострочення (101,8) : 100) х (індекс інфляції за II місяць прострочення (102,8): 100) = 1,046504; - три проценти річних від простроченої суми, які обчислюються за наступною формулою: сума заборгованості (260 000 грн.) х 3 х кількість днів прострочення (56) : 365 :100 = 1196 грн. Заборгованість за договором позики від 09.04.2016 року розрахована ідентичним чином та складає суму в розмірі 43 818 (сорок три тисячі вісімсот вісімнадцять) грн. 86 коп., з яких: - сума позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання - 43 108, 86 грн.; - три проценти річних від простроченої суми - 710 грн. Загальна сума заборгованості відповідачки за обома договорами позики від 22.03.2016 року та від 09.04.2016 року складає 317 105 (триста сімнадцять тисяч сто п'ять) гривень 09 коп.. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону. Так, відповідно до абзацу 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із нормами статті 12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно до ст.. 7 вказаного Закону України, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування, зокрема, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. У відповідності до п. 8.4.3. договору іпотеки від 22.03.2016 року, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекодавцем цим договором, вони не будуть виконані. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 8.4.14. договору, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 10 договору, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. У відповідності до п. 11.1. договору, за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду. Згідно п. 11.3.2. договору, задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку» та з дотриманням інших вимог чинного законодавства. Законом № 898-ІV разом із такими способами звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки й реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, передбачено також і право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі з укладенням договору купівлі-продажу. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі (ч.1 ст.38, абз.4 ч.1 ст.39 Закону № 898-ІV). Також, згідно із ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відповідно до ч.2 ст.16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес способом, який може бути встановлений договором або законом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, оскільки відповідачка допустила прострочення строку виконання своїх зобов'язань, остання порушила не тільки свої договірні зобов'язання, а й вимоги законодавства України. На підставі вищенаведеного суд вважає, що вимоги позивача, пред'явлені до відповідача, є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам укладених між ними договорів. Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону № 898-ІV, так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постановах від 13 травня 2015 року (справа № 6-63цс15), у постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 8 червня 2016 року (№ 6-1239цс16), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15). Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно звіту DK-161102-001, здійсненого 02.11.2016 року ФОП «[PERSON].» на замовлення [PERSON] (а.с.40-56), оціночна вартість об'єкту - квартири [ADDRESS], склала 792 200 (сімсот дев'яносто дві тисячі) гривень 00 копійок. Позивач проти даної оцінки предмету іпотеки та визначеної у звіті ціни не заперечував. Таким чином, суд вважає за можливе визначити початкову ціну предмета іпотеки саме у розмірі 792 200 (сімсот дев'яносто дві тисячі) гривень 00 копійок. При цьому, згідно до ч.5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. У зв'язку з чим, суд в частині вимог [PERSON] щодо надання позивачу усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу купівлі-продажу предмета іпотеки, відмовляє за їх передчасністю. При цьому суд звертає увагу на положення ч.7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», згідно якої розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта коштів повертається іпотекодавцю. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України, звернутися до суду. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 900 (шість тисяч дев'ятсот) гривень 00 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями від 08.02.2016 року (а.с.8-9). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також ці витрати. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: partial