Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У квітні 2014 р. до суду звернувся [PERSON] із вищевказаним позовом, який мотивується порушенням трудових прав позивача, а саме, наявністю заборгованості із виплати заробітної плати та непроведення відповідачем - роботодавцем остаточного розрахунку в день звільнення. Посилаючись, зокрема, на норми ст.ст. 47, 94, 116, 117, 232 КЗпП України позивач просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 7516 грн. 60 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14505 грн. 80 коп. та заподіяну внаслідок порушення його трудових прав моральну шкоду в сумі 3000 грн. Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судова повістка надсилалась відповідачу відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України - за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а тому вважається врученою належним чином. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме: виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом на підставі дослідження копії трудової книжки встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, звільнений з посади оператора АЗС з 26.06.2014 р. за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до змісту розрахункового листа, борг підприємства (відповідача) з виплати заробітної плати перед позивачем на кінець червня 2013 р. становив 7516,60 грн. Згідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку... він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку ... При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Суд, перевіривши розрахунок суми середного заробітку наведений позивачем у позовній заяві та додатку до неї, знаходить його правильним. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що внаслідок неодноразового порушення відповідачем трудових прав позивача, пов'язаних з нерегулярною виплатою заробітної плати та затримки виплати всіх сум, що належать йому при звільненні, позивачу було завдано моральної шкоди. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем до відшкодування (3000 грн.) суд вважає таким, що відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості. Частина 1 ст. 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 2 ст. 11 ЦПК України визначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідач в даній справі не скористався своїми правами щодо подання заперечень на позовну заяву, доказів не подав, в судове засідання не з'явився без поважних причин. Судові витрати відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved