Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником домоволодіння по [ADDRESS] його будинку з березня 2018 року також зареєстровані відповідачі: [PERSON] та [PERSON] Але фактично жодного дня там не проживали. На час подання позову відповідачі там не проживають понад 6 місяців. Тому на підставі ст.71, ст.72 ЖК України відповідачі є такими, що втратили право користування житловим будинком. На підставі рішення суду та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідачі будуть зняті в подальшому з реєстраційного обліку. Просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представники [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували. Подали суду відзив на позов. Вказали, що вони мали на праві власності житловий будинок, [PERSON] і проживали. У лютому його син та невістка запропонували продати будинок та переїхати проживати до них. На що вони погодились, продали будинок, кошти від продажу у них забрала невістка. Оскільки будинок сина не зареєстрований, тому їх зареєстрували у будинку сватів. Згодом спільне життя з сином стало нестерпним, до них вчинялось психологічне насилля, а потім взагалі вигнали з будинку. Тому в даний час вони залишились без домівки і коштів, вимушені звертатись до сторонніх людей по допомогу. Свати їм відмовили у проживанні, про що був складений акт депутата. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При розгляді справи судом встановлено, що 04 серпня 2005 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] отримав ордер на жиле приміщення на сім`ю з п`яти чоловік: він (власник особового рахунку), колишня дружина [PERSON] та доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ З акту депутата Петропавлівсько- [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 серпня 2018 року вбачається, що в домоволодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: дружина власника [PERSON] , а також зареєстровані, але не проживають [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Відповідач по справі не є членами сім`ї наймача, є колишнім членом сім`ї наймача. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Позивач стверджував, що відповідачі не проживають у будинку понад 6 місяців, тому вони втратили право користування житлом на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України. Враховуючи межі, підстави позовних вимог, суд приходить до висновку, що норми ЖК України стосуються майна, яке перебуває в користуванні у наймача, право користування житлом, що перебуває на праві приватної власності регулюється нормами ЦК України, тому в задоволенні позову суд відмовляє. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed