Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти у 1995 році набуто спірне майно - квартиру [ADDRESS]. Також у 2011 році було придбано легковий автомобіль NISSAN TIIDA, 1/3 частина була сплачена батьками відповідача. Просить суд поділити майно, яке є спільною власністю, виділивши їй ? частини квартири [ADDRESS], а також 1/3 частину машини, а саме легковий автомобіль NISSAN TIIDA, стягнути з відповідача половину вартості судових витрат, витрат, пов'язаних з отриманням правової допомоги, витрат, пов'язаних з оцінкою майна. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову та поділу спільного майна подружжя у спосіб, визначений позивачем, проте заперечував проти стягнення з нього половини витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги позивачу. Суд, вислухавши доводи представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, представлені в них, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проте рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 року (справа №638/4637/13-ц) шлюб, зареєстрований 02.09.1989 року в міському відділі ЗАГС м. Шебекіно Білгородської області, актовий запис №262, розірвано (а. с. 38). Під час шлюбу [PERSON] придбав квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджує договір купівлі-продажу №Н2-390 від 04.08.1995 року (а. с. 24). Також під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль NISSAN TIIDA (легковий комбі-В, кузов [NUMBER]), державний номер [NUMBER], який зареєстрований у ВРЕР №1 ГУМВС України. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Відповідно до пункту 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем при зверненні до суду окрім судового збору було здійснено витрати, пов'язані із залученням спеціаліста у розмірі 300 (трьохсот) грн. 00 коп., що підтверджує квитанція №281961 від 28.10.2015 року, суд важає за необідне поділити їх між сторонами порівно. Щодо вимоги про стягнення витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Пунктом 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не представлено відомостей суду, чи отримував він допомогу від фахівця в галузі права, чи мала право вказана особа надавати таку допомогу, не представлено також розрахунку робочого часу особи, яка надавала правову допомогу, та в чому вона була виражена, що позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість вказаних вимог, а тому вважає дану вимогу безпідставною та непідтверджену належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також те, що відповідач користуючись свої правом, передбаченим частиною 2 статті 31 ЦПК України, визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову та поділу спільного майна подружжя у спосіб, визначений позивачем, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжяпідлягає задоволенню, тобто майно, а саме квартира [ADDRESS] повинна бути розподілено між сторонами у рівних частках; також за позивачем слід визнати право власності на 1/3 частини машини, а саме - легковий автомобіль NISSAN TIIDA (легковий комбі-В, кузов [NUMBER]), державний номер [NUMBER].

Outcome: partial