Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №14.12745 від 19.07.2007 року у сумі 25898,52 доларів США, що за курсом 21.75 складає 563292,80 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує посиланням на неналежне виконання відповідачем зобов'язань по кредитному договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом в сумі 22521,48 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1642,67 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 490,16 доларів США, штраф (фіксована частина) 11,49 доларів США, штраф (процентна складова) 1232,72 доларів США. У листопаді 2015 року відповідач за первісним позовом подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати порушеними права споживача та визнати недійсним кредитний договір. З урахуванням уточнень, доповнень та пояснень обґрунтовує зустрічні вимоги відсутністю у сторін кредитного договору повноважень на здійснення готівкових операцій в іноземній валюті, у тому числі валютне кредитування, незаконність здійснення розрахунків в іноземній валюті, незаконність включення до кредитного договору умов про сплату платежів за дії, які банк здійснює на власну користь, незаконність включення до кредитного договору умов про подвійну відповідальність за одне і те саме порушення у вигляді неустойки та її сплати в іноземній валюті, ненадання споживачу інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, про валютні ризики. Ухвалою суду від 13.11.2015 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання порушеними прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Не оспорюючи факт укладення кредитного договору, отримання грошових коштів, вільного волевиявлення під час укладення кредитного договору, добровільного тривалого виконання умов договору, представник позивача зустрічний позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просить його задовольнити. Крім того, надав письмові заперечення, в яких посилається на недоведеність факту видачі кредиту, незаконність валютного кредитування, відсутність в договорі посилань на покладення валютних ризиків на позичальника. Треті особи за зустрічним позовом до суду не з'явились, причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 19 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №14.12745.(а.с. 8-10). Відповідно до умов кредитного договору, Позивач зобов'язався надати Відповідачу кредит у розмірі 55000,00 дол. США на термін до 20.07.2017 року, а Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно Додатку №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, в період сплати протягом всього строку дії договору. (а.с. 10 зв., а.с.11). Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у повному обсязі, що підтверджено заявою на видачу готівки від 23.07.2007 року (а.с. 81). За умовами п. 4.1 цього договору процентна ставка за договором встановлена у розмірі 16,00% річних. Пунктом 4.3 договору встановлено, що при порушені позичальником зобов'язаннь по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користуванням кредита у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Згідно з пунктом 6.1. Кредитного договору, за порушення позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, строків повернення кредиту, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ. Пунктами 6.2, 6.3. передбачені штрафи. Всупереч умовам Кредитного договору [PERSON] з лютого 2015 року не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по наданому кредиту у встановлені Договором строки та розмірі, також має заборгованість зі сплати нарахованих процентів, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань Відповідача за Кредитним договором, між [PERSON] та ЗАТ КБ «Привтабанк» було укладено Договір іпотеки №14.12745 від 20.07.2007 року, предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку Майна, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] (а.с. 82). Також з метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 19.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.86). Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені і інших платежів, відшкодування збитків, у разі невиконання боржником будь-якого зобовязання за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктами 4 договору поруки встановлено, що в разі невиконання боржником будь-якого зобовязання, боржник та поручитель відповідають перед кретидором як солідарні боржники. Згідно з п.11 договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань по кредитному договору. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 17.08.2015 року заборгованість Відповідача по зверненню кредитних коштів складає 25898,52 дол. США (що еквівалентно за курсом 21,75 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.08.2015 року 563292,80 грн.), яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 22521,48 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 1642,67дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 490,16 дол. США, штраф (фіксована частина) - 11,49 дол. США, штраф (процентна складова) - 1232,72 дол. США. У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної зави довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, який в силу ст.ст. 59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі. У передбаченому законом порядку вказаний письмовий доказ відповідачем не спростований. Клопотаня представника [PERSON] про призначення судової бухгалтерської експертизи, судом було задоволено, проте в зв'язку з тим, що кошти за експертизу не були сплачені, ухвала залишена без виконання (а.с. 122). Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу відповідач не додав і в порядку ст. 58 ЦПК України зазначений розрахунок суд визнає належним письмовим доказом Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з боржника, отже позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8449,39 грн. (платіжне доручення від 23.09.2015р (а.с.17). Щодо зустрічного позову [PERSON] то суд вважає, що він задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання) Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актив Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Договір поруки вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний договір - кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальними вимогами для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, сторони за вказаним договором на дату укладення Договору, який є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договору, відповідно до яких, цей договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені кредитного договору, позивач за зустрічним позовом був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорі і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Отже, позивач до підписання договору, мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний, та кредитний договір виконувався сторонами тривалий час, а саме позивач за зустрічним позовом сплачував платежі відповідно графіку, про що представник позивача за первісним позовом підтвердила у судовому засіданні. Позивач [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона після підписання договору оспорювала або намагалась змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачувала кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для неї умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. На думку суду кредитий договір не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України (ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови були виконані. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і договору застави, волевиявлення позивача [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, укладений кредитний договір і договір іпотеки та поруки були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що [PERSON] виконувала умови договору щодо повернення кредитних коштів, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав її інтересам. З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони Банку порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення оспорюваного договору у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Оспорюваний кредитний договір містить усі зазначені у ст. 11 Закону умови, Банком надано суду документ-таблицю з розрахунком, що в описі наданих документів зазначена як «додаток №1 до кредитного договору №14.12745 від 19.07.2017» і позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання такої умов договору несправедливою. При цьому, обставина звернення до суду через 8 років після підписання кредитного договору свідчить на користь того, що позивач [PERSON] знала про свої обов'язки і погоджувалась з ними і почала вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Твердження представника [PERSON] - [PERSON], що кредитний договір укладений без відкриття поточного рахунку, без повідомлення позичальника про валютні ризики, та за відсутності у Банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на думку суду є безпідставними. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. У відповідності до п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Так, згідно банківської ліцензії № 22, дозволу № 22-2 та додатку до дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право здійснювати операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», а також п.п.1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 155-160). Таким чином, твердження позивача про недопустимість видачі кредиту Банком в іноземній валюті не відповідає дійсності. З приводу посилання позивача на недійсність договору в зв'язку з тим, що останній укладений без відкриття поточного рахунку, суд зазначає, що відповідно до п.2.1.2 Договору, Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу (а.с.8), для обслуговування кредиту не передбачено відкриття поточних рахунків, відкривається транзитний рахунок, при надходженні коштів на котрий, відбувається їх розподіл за рахунками передбачених договором нарахувань. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 7 постанови від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що надаючи кредит в іноземній валюті, Банк діяв у межах своїх повноважень, в повному обсязі дотримав та виконав всі умови кредитування, що витікають з норм цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не надала доказів щодо укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, з посиланням на відсутність необхідної ліценції на здійснення операцій з готівкою в іноземній валюті, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, через що у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: approved