Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася у суд із указаним позовом, який обґрунтовує тим, що після смерті чоловіка [PERSON] оформила право власності на спадковий будинок, що на [ADDRESS]. При виготовленні технічної документації на землю було встановлено невідповідність площі земельної ділянки, розташованої під будинком. Вважає, що площа успадкованої земельної ділянки зменшилась за рахунок сусідньої ділянки, що на [ADDRESS], і належить на праві власності [PERSON] З таких підстав просить визнати недійсний державний акт про право власності на землю серії ВЛ № 050917, виданий [PERSON] 10 жовтня 2005 року на земельну ділянку площею 600 кв.м. у [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі та пояснила, що її покійному чоловіку [PERSON] за життя належала земельна ділянка площею 672 кв.м. під будинком [ADDRESS]. На даний час розмір цієї земельної ділянки значно менший, що є наслідком некомпетентності дій службових осіб відповідача Ковельської міської ради при виготовленні документації, яка слугувала підставою отримання відповідачем [PERSON] державного акту на сусідню земельну ділянку, що на [ADDRESS]. Просила визнати недійсним вказаний державний акт. Відповідач [PERSON] позов визнала частково, вважаючи, що відведена їй земельна ділянка накладається на суміжну земельну ділянку позивача, тому державний акт про право власності на землю, виданий на її ім'я, повинен бути визнаний недійсним, а відповідач Ковельська міська рада, на її думку, зобов'язаний за свій рахунок виготовити їй новий державний акт. Представник відповідача Ковельської міської ради позов не визнав та пояснив, що межі та площі земельних ділянок позивача і відповідача відповідають рішенням органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок для будівництва, тому відсутні підстави для визнання недійсним оскаржуваного державного акта на землю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Управління Держземагенства у Ковельському районі просила відмовити у задоволенні позову, оскільки площі земельних ділянок сторін відповідають рішенням органів місцевого самоврядування, якими вони передавалися у власність. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з таких підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною, а відповідач [PERSON] дочкою померлого [PERSON] (а.с.120). Відповідач [PERSON] є також дочкою позивача і до одруження мала прізвище [PERSON] (а.с.109). [INFO] [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть, наявною у матеріалах справи (а.с.46). Як слідує з матеріалів спадкової справи, єдиним спадкоємцем майна померлого, який прийняв спадщину, є позивач [PERSON] (а.с.121). Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської Ради депутатів трудящих «Про відведення земельних ділянок для індивідуального будівництва» від 24 січня 1972 року № 26 [PERSON] відведено земельну ділянку розміром 580 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку на [ADDRESS]. Цим же рішенням забудовника зобов'язано протягом трьох місяців одержати у головного архітектора міста Ковеля технічну документацію на забудову земельної ділянки і укласти, нотаріально завірити та зареєструвати у міськвиконкомі договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки (а.с.11). Відповідно до акта від 10 лютого 1972 року, затвердженого головним архітектором міста, [PERSON] відведено вказану земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Межі відведеної земельної ділянки закріплені на місцевості дерев'яними знаками, які передані [PERSON] (а.с.12). 10 лютого 1972 року [PERSON] нотаріально укладено договір про надання виконавчим комітетом Ковельської міської Ради депутатів трудящих у безстрокове користування цієї ж земельної ділянки (а.с.9-10). Згідно з актом № 319 приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом індивідуального жилого будинку по [ADDRESS], затвердженим рішенням виконкому Ковельської міської ради депутатів трудящих від 13 лютого 1980 року, фактична площа земельної ділянки, на якій побудовано житловий будинок і господарські будівлі, становить 580 кв.м. (а.с.20, матеріали інвентаризаційної справи). Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 05 листопада 1997 року № 351 [PERSON] (№310 у Додатку №1 до рішення) передано у приватну власність земельну ділянку площею 580 кв.м. на [ADDRESS] (а.с. 142, 156). Таким чином, даним рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради [PERSON] передано у приватну власність ту земельну ділянку і тієї площі, яка перебувала у користуванні з 1972 року. Земельна ділянка на [ADDRESS], є суміжною із земельною ділянкою на [ADDRESS], що на праві власності належить відповідачу [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської Ради народних депутатів від 03 листопада 1994 року № 48 відповідачу [PERSON] виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального житлового будівництва у [ADDRESS] (а.с.25). Межі виділеної земельної ділянки закріплені на місцевості знаками, які здані забудовнику під охорону, складено схему виносу в натурі меж земельної ділянки, що вбачається із відповідного акта (а.с.22). Тим же рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 05 листопада 1997 року № 351 відповідачу [PERSON] (№311 у Додатку №1 до рішення) передано у приватну власність земельну ділянку площею 600 кв.м. на [ADDRESS] (а.с.45, 142), на підставі якого 10 жовтня 2005 року [PERSON] отримала державний акт серії ВЛ № 050917 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 600 кв.м. у [ADDRESS] (а.с. 44). Саме цей державний акт позивач і просить визнати недійсним. У ході виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку, що у м. Ковелі на [ADDRESS], позивач [PERSON], як сусідній землекористувач ділянки на [ADDRESS], власноруч із зазначенням своїх паспортних даних погоджувала межі відповідачу [PERSON], що підтверджується актом від 08 квітня 2005 року (а.с.39). Державний акт про право власності на земельну ділянку у позивача відсутній, не виготовлявся він і її спадкодавцем [PERSON] З часу надання [PERSON] земельної ділянки у користування, а в подальшому у власність, та до звернення позивача у суд земельне законодавство неодноразово змінювалося. Правовідносини щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку регулювались Земельним кодексом України 1990 року та Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92 (далі - Декрет). Статтею 17 Земельного кодексу України 1990 року (чинного на час передачі земельної ділянки у власність [PERSON]) визначено, що передача у власність земельної ділянки, яка була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Згідно з пунктом 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Тобто, майнові права спадкодавців на земельні ділянки, які видавались громадянам в період дії Земельного кодексу України в редакції 1990 року та Декрету за відсутності державних актів на право власності на землю можуть бути підтверджені рішенням органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки; даних земельно-кадастрових документів щодо місцезнаходження, площі земельної ділянки, її цільового призначення; а також документів, які вказують на встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі. З 1 січня 2002 року відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а з 15 жовтня 2008 року, крім того, - ще й за результатами аукціону. У матеріалах справи наявна копія рішення органу місцевого самоврядування від 1997 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, площею 580 м.кв. Докази того, що упродовж 1997 року і по час розгляду справи судом органом місцевого самоврядування приймалися рішення про надання у власність [PERSON] або ж позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS], земельної ділянки більшої площі, зокрема 672 кв.м., суду не надано. Як на доказ розміру земельної ділянки на [ADDRESS], - 672 кв.м. - позивач посилається на генеральний забудови земельної ділянки, затверджений головним архітектором м. Ковель 25 лютого 2001 року № 66, де зазначено, що ширина земельної ділянки становить 22,06 кв.м., довжина - 30,50 кв. м. (а.с.17, 18). Проте вказаний документ належить до містобудівної документації і не може бути доказом розміру і меж земельної ділянки, яка передавалася певній особі у власність. Згідно з кадастровим планом земельної ділянки на [ADDRESS], виготовленого 09 січня 2008 року Ковельським міським відділом Волинської регіональної філії Державного земельного кадастру, площа цієї земельної ділянки складає 655 кв.м. (а.с.50). Таким чином, доводи позивача про те, що [PERSON] за життя передавалася у власність земельна ділянка площею 672 кв.м., не знайшли свого підтвердження. Відповідно, відсутні й докази того, що земельна ділянка відповідача [PERSON] накладається на земельну ділянку, на яку позивач як спадкоємець має право. Визначення питання накладання земельних ділянок, яке відбулося внаслідок ймовірної помилки при виготовленні технічної документації, беззаперечно потребує спеціальних знань у відповідній галузі. Проте, ухвалою суду від 29 травня 2014 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про призначення у справі земельно-технічної експертизи, оскільки позивач просила брати до уваги при проведенні експертизи площу земельної ділянки на [ADDRESS] - 672 кв.м., і при цьому не надала доказів того, що саме вказаного розміру земельна ділянка передавалася у користування чи володіння її спадкодавцю. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Усупереч наведеним правовим нормам позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що при виготовленні державного акта про право власності на землю на ім'я відповідача [PERSON] від 10 жовтня 2005 року серії ВЛ № 050917 були порушені межі належної спадкодавцю [PERSON] земельної ділянки. Тому, відсутні підстави для визнання вказаного акта недійсним. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі ст. ст. 17 Земельного кодексу України 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, ст. 116, п. 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed