Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2009 року він за договором дарування подарував [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS]. Зазначав, що з 2001 року він проживав у вказаній квартирі однією сім'єю із [PERSON], матір'ю [PERSON] На прохання [PERSON] він взяв споживчий кредит у банку, який вона обіцяла сплачувати, але згодом дізнався, що [PERSON] цей кредит не сплачувала; натомість, він довідався про існування ще одного кредиту, укладеного на його ім'я. Через несплату сума кредитної заборгованості значно зросла і для її погашення [PERSON] та її мати, [PERSON], запропонували йому подарувати квартиру відповідачці [PERSON], запевнивши його, що він продовжуватиме в ній проживати та залишатиметься її власником. 28 жовтня 2010 року [PERSON] померла. З лютого по червень 2012 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у протитуберкульозному диспансері м. Дніпропетровська, а після закінчення лікування він виявив, що [PERSON] замінила двері та замки у квартирі, також вона перешкоджала йому потрапити до квартири. Вважає, що вищезазначений договір дарування було укладено ним під впливом обману з боку [PERSON] та її матері, [PERSON] У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 19 вересня 2009 року, укладений між ним та [PERSON] на підставі ст. 230 ЦК України. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Надала письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначила, що на підставі договору дарування від 19.09.2009 року їй належить квартира [ADDRESS]. Ні вона ([PERSON]), ні [PERSON] не пропонували позивачу укласти договір дарування. Спірний договір був укладений за ініціативою позивача [PERSON], оскільки після смерті його матері [PERSON] 18.04.2008 року він вперше замислився, що має величезні борги за комунальні послуги квартири, але не має постійної роботи та заробітку. Щоб отримати свідоцтво про право власності на квартиру необхідно було здійснити переоформлення, яке також коштувало грошей. [PERSON] отримував постійно допомогу та підтримку від неї та [PERSON], оскільки спільно мешкав з її матір'ю [PERSON], у зв'язку з чим, на її думку, він і вирішив укласти договір дарування. На цей час [PERSON] веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, створив у квартирі притон, створює антисанітарні умови через що постійно скаржаться сусіди, не реагує на зауваження та прохання сусідів. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. У касаційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові. 21 травня 2014 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи ухвалила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 06 жовтня 2014 року від [PERSON] до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. 27 жовтня 2014 року ухвалою суду заяву [PERSON] задоволено та накладено арешт на кв. [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник відповідача за договором про надання правової допомоги надала суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Судом встановлено, що19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування яким [PERSON] подарував належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3936 (а.с33-34). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 19 жовтня 2009 року в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.35). 22 березня 2012 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність на продаж належної їй квартири [ADDRESS], якою уповноважила [PERSON] продати спірну квартиру за ціну та на умовах згідно її розсуду (а.с.26). 15 вересня 2013 року відповідачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у зв'язку з чим її прізвище змінено на «[PERSON]» (а.с.44). Матеріалами справи встановлено, що 04 лютого 2006 року позивач [PERSON] придбав два мобільних телефони: Samsung X 460 flamingo red, вартістю 564,25 грн. та Siemens CXV 70 volkano black, вартістю 621,75 грн., на загальну суму 1423,20 грн. (а.с.48). Для придбання зазначених мобільних телефонів позивач [PERSON] 04.02.2006 року уклав з ЗАТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 400061635 відповідно до якого отримав позику в сумі 1581,33 грн. та зобов'язався повернути позику та проценти за користування кредитом в розмірі 12 % річних (а.с.52-53). Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Кредит Колекшн Груп» здійснювалося детективне розслідування з метою пошуку, збирання та фіксації інформації щодо [PERSON], його рухомого та нерухомого майна, у зв'язку із наявність заборгованості по кредитному договору № 400061635 від 04.02.2006 року в сумі 11822,92 грн., про що [PERSON] направлялася відповідна вимога про сплату боргу або укладання угоди про реструктуризацію бору (а.с.56). 12.03.2012 року [PERSON] та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» уклали угоду розстрочки та списання № 2235705 відповідно до якої [PERSON] визнав свій борг перед ТОВ «Кредит Колекшн Груп» в сумі 11822,92 грн. за кредитним договором № 400061635 та зобов'язався погасити заборгованість в сумі 2601,04 грн., взамін на часткову відмову ТОВ «Кредит Колекшн Груп» від частини заборгованості на суму 9221,88 грн. (а.с.54). Як вбачається з довідки від 12.04.2013 року № 541527 [PERSON] 24.10.2007 року уклав з ПАТ КБ «Приват Банк» кредитну угоду № DNABRX10620024 (UAH) на отримання кредиту в сумі 1759,60 грн. і станом на 12.04.2013 року його заборгованість складає 17551,96 грн (а.с.49). Відповідно до довідки ОКЗ «Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська» від 04.03.2013 року [PERSON] проходи лікування у зазначеному лікувальному закладі в період з 29.02.2012 року по 20.06.2012 року з діагнозом РТБ обох легень (а.с.51). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Звертаючись з позовом, [PERSON] посилався на те, що при укладенні спірного договору дарування [PERSON] та [PERSON] ввели його в оману. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки під обманом слід розрізняти введення в оману однією стороною правочину іншу сторону з метою вчинення правочину, то суду слід визначитись, чи підлягають застосуванню положення ст. 230 ЦК України щодо односторонніх правочинів, яким, як правило, є договір дарування. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, саме позивач, має довести, що він діяв під впливом обману, істотність значення обставин і сам факт обману, а посилання позивача на мотиви вчинення правочину (бажання уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання кредитних зобов'язань не має істотного значення). Крім того, згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Суд зауважує, що позивачем не надано достатніх доказів, що саме відповідач ввела його в оману при укладенні спірного договору дарування. Роблячи такий висновок суд бере до уваги те, що у касаційної скарзі відповідачкою додано рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 червня 2008 року № 486, яким на прохання [PERSON] йому надано дозвіл на дарування неповнолітній [PERSON] належну йому ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.187-188). Отже, більше ніж за рік до укладення спірного договору дарування позивач звертався до районної ради із проханням надати дозвіл на його укладення, відтак, його посилання на те, що його було введено в оману, а договір він уклав через наявність кредитної заборгованості, є недоведеними. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, не законні, а, отже, не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed