Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У жовтні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якій позивач вказала, що із 24.11.2012 р. сторони перебувають у шлюбі, внаслідок шлюбу та спільного проживання мають неповнолітніх дітей, [INFO] та [INFO] Посилаючись на ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 113 Сімейного кодексу України, позивач просить суд розірвати шлюб, оскільки з 2015 р. чоловік перестав піклуватися про сімейні відносини на почуттях любові, дружби, з його сторони відсутня повага та взаєморозуміння; між подружжям почали виникати конфлікти, які перетворюються в сварки, дійти згоди спільно, як подружжя, при вирішенні найважливіших питань життя сімї сторони не можуть, чоловік постійно докоряє дружині, що та неправильно веде домашню роботу, неодноразово під час сварок безпідставно вимагав, щоб дружина покинула будинок, 05 вересня 2016 року після чергової сварки позивач вимушена була покинути будинок, в якому вони проживали. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідач має іншу жінку та має намір створити з нею сімю, сторони мають різні погляди на життя, сімя існує формально. Сімейні стосунки сторони припинили з вересня 2016 року. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи сторони у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, відповідач письмових заперечень проти позову не надіслав. Як вбачається з письмової заяви: позивача, вона просить суд розглянути справу в її відсутність, позов підтримує повністю, не заперечує проти постановлення заочного рішення; відповідача, він просить суд розглянути справу в його відсутність, позов визнає повністю. Наслідки такої процесуальної дії, тобто можливість ухвалення рішення про задоволення позову, йому розяснені (ст. ст. 130, 174 ЦПК України). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини. Безпосередньо дослідивши докази в справі: ознайомившись з письмовими доказами та іншими матеріалами справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов з таких підстав. Відповідно до положень ЦПК України: ч. 4 ст. 130 при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 зазначеного Кодексу; ч. 4 ст. 174 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У судовому засіданні безспірно зясовано, що сторони перестали підтримувати шлюбні стосунки з вересня 2016 р., спільне господарство не ведеться. Згідно свідоцтву про укладення шлюбу 24.11.2012 р. між ними було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, внаслідок якого та спільного проживання 23.08.2010 року та 01.11.2013 року народилися діти. Зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, суд безспірно встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Суд вважає викладені мотиви розлучення дійсними, що відповідають фактичним взаєминам подружжя. Шлюб потрібно розірвати, оскільки судом встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя, захисту інтересів неповнолітніх дітей або одного з подружжя, які б не суперечили моральним засадам суспільства, немає. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 105 ч. 3, 110-112, 114 ч. 2 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved