Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 03 листопада 1996 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці, про що вчинено відповідний актовий запис № 1646. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народився син: [PERSON], [INFO], який на даний час проживає раз із нею. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці розірвати. У судове засідання позивачка не з'явилася, від неї через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначила, що поданий позов підтримує у повному обсязі, просила про його задоволення. Крім того, також у поданій заяві вказала, що у наданий судом строк для примирення, відновити сімейні відносини із відповідачем не вдалось, просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою. Причину своєї неявки суду не повідомив. Крім того, за клопотанням відповідача ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2015 року сторонам надано строк на примирення тривалістю три місяці та провадження в справі зупинено, а по проходженню даного строку, провадження у справі судом було відновлено. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 03 листопада 1996 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці, про що вчинено відповідний актовий запис № 1646 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], який на даний час повнолітній, що підтверджується копією паспорта (а.с. 6). Крім того, як встановлено судом, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного, сім'я сторін розпалась й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Також, у наданий сторонам строк для примирення, відновити подружні відносини не виявилось можливим й відповідно позивачка наголошувала, подавши до суду письмову заяву, в якій просила шлюб розірвати, на необхідності розірвання шлюбу. При цьому, відповідачем, в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на спростування вказаного, а також доказів того, що сторонам вдалося примиритися й відповідно їх шлюбні відносини поновлені. Також є безпідставними доводи відповідача, викладені у запереченнях, в тій частині, що питання про розірвання шлюбу можна вирішити в позасудовому порядку, оскільки як убачається зі змісту даних заперечень, відповідач проти добровільного розірвання шлюбу. За таких обставин, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також подані сторонами заяви, а також те, що відповідач у поданій заяві вказав на недоцільність надання судом строку на примирення, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, на даний час шлюб носить виключно формальний характер, сторони проживають окремо, у зв'язку із чим приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання.

Outcome: approved