Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК»(далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) третя особа : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталій Володимирович про визнання договору іпотеки недійсним, зняття заборони з квартири. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 07 травня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який 21 липня 1999 року було розірвано, про що зроблено актовий запис за №324. Під час шлюбу, ними було придбано майно: по договору купівлі-продажу від 19.09 1997 року квартиру [ADDRESS], що складається з п'яти житлових кімнат, загальною площею 131,08 кв. м., в тому числі житловою - 88,80 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т. Г., зареєстровано в реєстрі за №3-3418; по договору купівлі-продажу від 05.11.1997 року - квартиру [ADDRESS], що складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 112,0 кв. м., в тому числі житловою - 71,9 кв. м., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рум'янцевою І. А., зареєстровано в реєстрі за №24-2857. В березні 2017 року позивачу стало відомо, що 06 жовтня 2005 року відповідач 2 уклав з Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК») договір іпотеки №2005-141/3, відповідно якого, передав в іпотеку вищезазначені квартири, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2005-141 від 05 липня 2005 року, згідно з яким, відповідач 2 отримав невідновлювану траншеву кредитну лінію в сумі 1000000, 00 доларів США на строк до 03 липня 2015 року. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В. 06 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за №4061. Договір про внесення змін та доповнень до вищезазначеного договору іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В. 30 листопада 2010 року, зареєстрований в реєстрі за №1544. 06 жовтня 2005 року накладено заборону на відчуження квартир: №3 та [ADDRESS], що зареєстровано в реєстрі за №4869. Позивач зазначає, що своєї згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки не давала, стягнення на її частину спільної власності завдасть їй значну матеріальну шкоду. Тому позивач, з урахуванням уточнюючої заяви, просив суд визнати недійсним договір іпотеки №2005-141/3 двох квартир: [ADDRESS], що складається з п'яти житлових кімнат, загальною площею131,08 кв. м., в тому числі житловою - 88,80 кв.м. та [ADDRESS], що складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 112,0 кв. м., в тому числі житловою - 71,9 кв. м. укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК») 06 жовтня 2005 року, за кредитним договором № 2005-141 від 05 липня 2005 року (зі змінами та доповненнями), посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В. 06 жовтня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за №4061, разом з договором про внесення змін та доповнень до вищезазначеного договору іпотеки №2005-141/3 посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В. 30 листопада 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №1544; зняти заборону відчуження та інші заборони з квартир: №3 та [ADDRESS], накладеної нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В., зареєстрованої в реєстрі за №4869 від 06 жовтня 2005 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримав письмові пояснення. Представник відповідача 2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталій Володимирович у судове засідання не з'явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, звернулася до суду із заявою, в якій повідомила, що договір іпотеки було посвідчено з дотриманням всіх вимог законодавства України, чинного на момент посвідчення договору. Суд, заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.05.1995 року між позивачем та відповідачем 2 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 8). 21.07.1999 року шлюб розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 9). Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 19.09.1997 року, відповідачем 2 було придбано квартиру [ADDRESS], що складається з п'яти жилих кімнат, загальною площею 131,08 кв. м., в тому числі жилою - 88,80 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т. Г., зареєстровано в реєстрі за №3-3418 (а.с. 6). Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.1997 року, відповідачем 2 було придбано квартиру [ADDRESS], що складається з чотирьох жилих кімнат, загальною площею 112,00 кв. м., в тому числі жилою - 71,90 кв.м., який посвідчений державним нотаріусом Першої київського державної нотаріальної контори Румянцевою І.А., зареєстровано в реєстрі за №24-2857 (а.с. 7). Як вбачається, вищезазначені квартири були придбані під час шлюбу позивача та відповідача 2. Відповідно матеріалів справи, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2005-141 від 05 липня 2005 року, згідно з яким, відповідач 2 отримав невідновлювальну траншову кредитну лінію в сумі 1000000, 00 доларів США на строк до 03 липня 2015 року, 06.10.2005 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №2005-141/3, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №4061, відповідно якого, відповідач 2 передав в іпотеку нерухомість - дві житлові квартири: [ADDRESS], що складається з п'яти жилих кімнат, загальною площею 131,08 кв. м., в тому числі жилою - 88,80 кв.м., [ADDRESS], що складається з чотирьох жилих кімнат, загальною площею 112,00 кв. м., в тому числі жилою - 71,90 кв.м. (а.с. 10-13). 06.10.2005 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В. було накладено заборону відчуження зазначених в договорі іпотеки квартир (а.с. 14). 30 листопада 2010 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON]було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №2005-141/3 від 06.10.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №1544 (а.с. 15-16). Позивач стверджує, що про укладення іпотечного договору між відповідачами їй не було відомо, додатково зазначає,що майно, яке знаходиться в іпотеці, належить їй та відповідачу 2 на праві спільної сумісної власності, як таке, що набуте під час шлюбу, а вона своєї згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки не давала, стягнення на її частину спільної власності завдасть їй значну матеріальну шкоду. Крім того, позивач наголошує, що банку було відомо про існування дружини, однак банк проігнорував цю обставину, при цьому, не отримавши згоди останнього на укладення договору іпотеки. Відповідач 2 також, не отримавши згоди дружини, погодився укласти іпотечний договір. З огляду на це, вбачається, що відповідачі діяли у цій ситуації недобросовісно. Як вбачається з письмових пояснень представника відповідача 1, на час укладення договору іпотеки АТ «Родовід Банк» не знав, про те, що спірна квартира була придбана в шлюбі, і що на укладення договору іпотеки необхідна згода позивача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно п. 6 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З матеріалів справи слідує, що спірне майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, визначено, що основою іпотеки є іпотечний договір, який складається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», визначено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя, згідно із п. 2 ч. 3 ст. 65 СК повинна бути нотаріально засвідчена. Право на спірні квартири позивача та відповідача 2, які на той час, як встановлено судом, проживали в шлюбі, виникло з укладених договорів купівлі-продажу квартир від 19.09.1997 року та 05.11.1997 року. Тобто, на момент укладення відповідачем 2 договору іпотеки квартири належали останньому і позивачу на праві спільної сумісної власності і для укладення договору іпотеки щодо неї згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода позивача. Це ж випливає і з положень частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідна правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України висловлена у справі № 1622цс15 від 07.10.2015, якою усунено розбіжності у застосуванні судами статей 203, 369 ЦК України, статті 74 СК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку», що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Крім того, відповідно п. 1.4. договору про іпотеку визначено, що іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки на момент укладення договору нікому іншому не відчужено, під забороною (арештом), в тому числі податковою не перебуває, а також прав у третіх осіб як в Україні та і за її межами немає. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки АТ «Родовід Банк» не знав, про те, що спірна квартира була придбана в шлюбі і є спільною сумісною власністю позивача та відповідача 2, та те, що на укладення договору іпотеки необхідна згода позивача. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що на час укладення договору іпотеки 06 жовтня 2005 року банк не знав і не міг знати про те, що спірні квартири належать на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу 2 і що позивачем не було надано згоди на укладення цього договору, а сам відповідач 2 приховав цю інформацію, не повідомивши про це банк, поступивши недобросовісно, тому, оскільки, відповідачем 1 прав позивача не порушено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed