Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] (далі позивач-1) та [PERSON] (далі позивач-2) звернулися до суду з указаною позовною заявою до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів про право власності на 1/2 частки на землю. Зазначили, що 15 березня 2008 року помер [PERSON], який по день смерті проживав і був зареєстрований в [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із його права на земельну частку (пай) № 591 багаторічні насадження, площею 1,0872 га та земельну частку (пай) № 591 ріллю, площею 0,7926 га, вартістю 51594,95 грн, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області за межами села і були виділені спадкодавцю на підставі розпоряджень голови Шаргородської районної державної адміністрації від 30 серпня 2006 року № 388 та від 08 жовтня 2008 року № 413. Спадкове майно позивачі прийняли, оскільки є позивач-1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 53), а позивач-2 прийняв спадщину на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України, так як на час відкриття спадщини був малолітнім. Проте, на підставі відсутності державних актів на земельні частки (пай) нотаріус відмовив позивачам в оформленні спадщини на земельні ділянки, про що винесено постанови. З огляду на викладене, позивачі просять визнати за ними право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів про право власності по 1/2 частки на земельну частку (пай) № 591 ріллю, площею 0,7926 га та земельну частку (пай) № 591 багаторічні насадження, площею 1,0872 га, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області за межами населеного пункту, виділені у процесі роздержавлення та приватизації земель Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «ім. 9-ї Кримської Кавалерійської дивізії» у порядку спадкування за законом після смерті 15 березня 2008 року [PERSON]. У судове засідання позивачі не зявилися, однак від їх представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, на задоволенні позову наполягають (а.с. 62). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] у судове засідання не з?явився, проте від нього до суду надійшла заява, в якій зазначив, що сільська рада позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу за відсутності представника сільської ради (а.с. 63). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 15 березня 2008 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть 1-АМ № 103581 (а.с.11). Після його смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, із права на земельну частку (пай) № 591 ріллю, площею 0,7926 га та земельну частку (пай) № 591 багаторічні насадження, площею 1,0872 га, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області за межами населеного пункту, виділені у процесі роздержавлення та приватизації земель Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «ім. 9-ї Кримської Кавалерійської дивізії», що підтверджується розпорядженнями голови Шаргородської районної державної адміністрації від 30 серпня 2006 року № 388 «Про затвердження проекту роздержавлення та приватизації земель сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії на території [PERSON] сільської ради», від 08 жовтня 2008 року № 413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території [PERSON] сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» та розпорядження від 16 грудня 2008 року № 560 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам для ведення особистих селянських господарств з земель, що підлягають поділу на земельні частки (паї) на території [PERSON] сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» (а.с. 17-25). Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивачі, оскільки [PERSON] є його матір?ю, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-РУ № 296396 (а.с. 12), копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-АМ № 497433 (а.с. 14), а [PERSON] є його сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АМ № 135833 (а.с. 13). Позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право власності по 1/2 частки на земельну частку (пай) 591 ріллю, площею 0,7926 га та земельну частку (пай) № 591 багаторічні насадження, площею 1,0872 га, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, про що нотаріусом винесено відповідні постанови від 15 травня 2018 року (а.с. 29-32). Із постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтв є ненадання позивачами правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За приписами ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивачі дійсно є спадкоємцями померлого [PERSON], оскільки є матір?ю та сином померлого. \~ \~ \~ \~ Водночас, оформити в порядку спадкування право власності по 1/2 частці на земельні ділянки: земельну частку (пай) № 591 - ріллю площею 0,7926 га та земельну частку (пай) № 591 багаторічні насадження площею 1,0872 га, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області за межами населеного пункту, виділених в процесі роздержавлення та приватизації земель СВАТ «ім. 9-ї Кримської Кавалерійської дивізії» позивачі не можуть, через відсутність у них правовстановлюючих документів, це зумовлено тим, що [PERSON] за життя не закінчив приватизацію земельних ділянок. Згідно із абзацом 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V), є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що засвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509 - VI). Відповідно до роз?яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування-права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім?я спадкоємця. Таким чином, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК. Отже, оскільки у цьому випадку, спадкодавець розпочав процедуру приватизації, про що свідчать відповідні розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області, однак, її не закінчив у звязку зі смертю, тому суд вважає, що спадкоємці мають право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації зазначених вище земельних часток (паїв) та одержання правовстановлюючих документів на право власності по 1/2 частці на них. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами\~ч.\~1,\~2\~ст.\~10\~ЦПК України\~суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ч.\~1-3\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. \~ \~ \~ \~Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У пункті 3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказано, що право спадкоємця може бути захищено шляхом визнання за ним права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що позивачами доведено належними та допустимими доказами порушення їх права, окрім того, на думку суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачами, передбачений законом, а тому позов належить задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved