Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «Північний ГЗК») з позовом про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.08.1985 р. по 11.08.1987 р. та з 11.08.1987 р. по 31.08.2016 р. працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді помічника машиніста екскаватора в карєрі, а в подальшому виконував роботу машиністом екскаватора в карєрі в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища протягом 31 року. Згідно з висновком МСЕК від 11.10.2016 р. йому встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 65% первинно, в тому числі: 50% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ, 5% - туговухість, а також 3 група інвалідності на термін з 29.09.2016 р. по 01.10.2017 р. [PERSON] розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 25 серпня\~\~2016 року позивачу встановлено причину професійного захворювання перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. В звязку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість його життя, що завдає йому моральних страждань. Виходячи з характеру захворювань він не має змоги вести звичайний спосіб життя, оскільки у віці 51 рік звільнився із роботи за станом здоровя, він не може виконувати навіть домашню роботу і займатися бігом, футболом та рибальством через обмеженість рухів, зазнає фізичний біль і страждання, все це порушує його нормальні життєві звязки. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розраховану відповідно до Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань ([PERSON] «Компенсация морального вреда: анализ и комментарий законодательства и судебной практики». 3-е изд., испр. и доп.- Москва: [PERSON], 2004.-320 с.) і яку він оцінює в 921 600 грн., а тому просив стягнути зазначену суму з відповідача на свою користь. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вважаючи позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що ПрАТ «Північний ГЗК» здійснює свою господарську діяльність у відповідності до чинного законодавства, на підставі Статуту та спеціальних дозволів та ліцензій, виданих органами державного регулювання. Основним видом господарської діяльності відповідача, зокрема є видобуток залізорудної сировини відкритим способом, її переробка та виготовлення залізорудного концентрату і металізованих обкотишів. У процесі такої виробничої діяльності, виникають шкідливі виробничі фактори (пил, вібрація, шум), оскільки комбінат працює із 60-х років минулого століття за тодішніми технологіями, що не виключали цих шкідливих факторів, незважаючи на проходження державної експертизи на відповідність діючим нормативним актам, в т.ч. з охорони праці. Однак, незважаючи на постійне удосконалення відповідачем виробничих процесів, досягти повного усунення шкідливих виробничих факторів у гірничодобувній промисловості та їх впливу на працівників є обєктивно неможливим. Тому, у діях відповідача відсутні порушення норм чинного законодавства, а відтак ознаки протиправності, яка є однією з підстав відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач після проведення атестації робочих місць кожен раз повідомляв позивача під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя. Проте позивач, знаючи і розуміючи це, свідомо і добровільно погоджувався на таку роботу, за яку між іншим, отримував від відповідача пільги та компенсації. Також представник відповідача зазначає, що тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий звязок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоровя, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Крім того, представник відповідача вказує, що в діях позивача, який свідомо тривалий час працював у шкідливих умовах праці, вбачається особиста вина у виді грубої необережності, а саме: неналежного ставлення до збереження власного здоровя; також не доведена наявність моральної шкоди і заявлена до стягнення сума моральної шкоди не відповідає вимогам, визначеним ст. 23 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 01.08.1985 р. по 11.08.1987 р. та з 11.08.1987 р. по 31.08.2016 р. [PERSON] працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді помічника машиніста екскаватора в карєрі, а в подальшому виконував роботу машиністом екскаватора в карєрі в умовах. 31.08.2016 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.25-26). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу про наявність професійного характеру захворювання №692 від 11.05.2016 р. [PERSON] встановлені три професійні захворювання з діагнозами: - вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації, церебрально-перефиричний ангіодистонічний синдром із частими акроангіоспазмами та трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з полірадикулонейропатією на шийному та попереково-крижовому рівнях із вираженими статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС другого ступеня), деформуючим остеоартрозом, в поєднанні з періартрозом, ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня); - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». ЛН першого ст.; - нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху (а.с.11-12)). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Криворізьким міським управлінням Дерсанепідемслужби у Дніпропетровській області вих. №2/2-11-3-2066 від 20.05.2013 р. умови праці машиніста екскаватора в Ганнівському карєрі ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступник ВАТ «ПівнГЗК») за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем шуму 3 класу 1 ступеня шкідливості, за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Умови праці помічник машиніста екскаватора в Ганнівському карєрі Північний гірничо-збагачувальний комбінат за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 3 ступеня шкідливості, за рівнем шуму до 2 класу допустимому, за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 2 ступеня шкідливості (а.с.13-16). Аналогічні висновки щодо умов праці позивача за період роботи з 01.08.1985 по даний час машиністом екскаватора, помічником машиніста екскаватора в карєрі у Ганнівському карєрі ПАТ «ПІВНГЗК» містяться у листі вих.№2/2-11-3/2559 від 18.06.2015 р. Криворізького міського управління Дерсанепідемслужби у Дніпропетровській області (а.с.17). Пунктом 17 [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 серпня 2016 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме: еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації перевищує нормативний на 3дБ (62 дБ при ГДР 59 дБ) згідно ДСН 3.3.6.039-99. Вміст пилу з вмістом кристалічного діоксину кремнію від 10% до 70% у повітрі робочої зони в2,5 рази перевищує ГДК (5,0 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3) згідно СанПіН 4617-88 «Предельно допустимые концентрации (ПДК) вредных веществ в воздухе рабочей зоны». Шум, еквівалентний рівень звуку в дбА з: 81 при гранично допустимому до 80 згідно ДСН 3.3.6.037-99 (а.с. 20). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №043210 від 11.10.2016 р. позивачу встановлено 65% втрати працездатності по професійному захворюванню (50% по вібраційній хворобі; 10% по ХОЗЛ; 5% туговухість) первинно з 29.09.2016 р. до 01.10.2017 р., а також встановлено третю групу інвалідності з датою чергового переогляду 11.10.2017 р. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортне лікування (а.с. 15). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 серпня 2016 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи на виробничій дільниці №1 з видобутку та навантаження гірничої маси на автомобільний транспорт Ганнівського карєру виконував роботи з керування екскаватором по навантаженню гірничої маси на залізничний транспорт. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації екскаваторів, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Враховуючи роботу [PERSON] на ПівнГЗК, ВАТ, ПАТ та ПрАТ «ПІВНГЗК» впродовж 31 року в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо (а.с. 20-21). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 25.08.2016 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованість позивача після проведення атестації робочих місць про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. У судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 65% та йому встановлена 3-тя група інвалідності. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовим синдромом, частковою стійкою втратою можливості самообслуговування, оскільки потрібно докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 65 % втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер професійних захворювань, пов'язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні суми відшкодування моральної шкоди посилався на розрахунки, здійснені відповідно до Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань ([PERSON] «Компенсация морального вреда: анализ и комментарий законодательства и судебной практики». 3-е изд., испр. и доп.- Москва: [PERSON], 2004.-320 с.). Листом №6103-0-26-10-36 від 04.06.2010 року Міністерства юстиції України відповідно до Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз, затвердженого Постановою КМУ №595 від 02.07.2008 р. рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції від 03.03.2010 року «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань» (розробник [PERSON]М.) внесена до Реєстру методик проведення судових експертиз. Проте, розрахунок моральної шкоди, здійснений позивачем на підставі даної методики, не може бути ним застосований, оскільки останній не є експертом, а дана методика рекомендована для використання саме в експертній практиці, а не для самостійного застосування фізичними особами для визначення розміру завданої моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 32 000 грн. за встановлені 65 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial