Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування 12/25 жилого будинку, розташованого за адресою м. Оріхів, вул. Ленінградських курсантів, 101-а, що належить позивачу на праві власності, а також скасувати реєстрацію місця проживання відповідача за цією адресою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON], яке є донькою позивача, з 1999 року зареєстрована за місцем проживанням у вказаному будинку, 12/25 якого належить позивачу на праві власності на підставі Договору дарування від 17.05.1995 року. Починаючи з 2001 року, відповідач за вказаної адресою фактично не проживає, жилим будинком не користується, фактичне її місцезнаходження позивачу невідомо. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право користування та розпорядження 12/25 жилого будинку, розташованого за адресою м. Оріхів, вул. Ленінградських курсантів, 101-а, через відсутність понад встановлені строки проживання, та скасувати її реєстрацію за вказаною адресою. У судове засідання позивач не зявилась, подавши письмову заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач повідомлялась про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації адреси проживання (з огляду на відсутність відомостей про її фактичне проживання) в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, у звязку з чим вважається повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач про причини своєї неявки не повідомив, підстав визнавати його неявку з поважних причин немає, у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником 12/25 жилого будинку, розташованого за адресою м. Оріхів, вул. Ленінградських курсантів, 101-а, на підставі Договору дарування від 17.05.1995 року. 16.09.1982 року за вказаною адресою за згодою позивача була зареєстрована донька позивача [PERSON], і залишається зареєстрованою за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом з 2001 року, тобто чотирнадцять років. Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не вважає відповідача членом своєї сімї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання позивача понад один рік з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У звязку з цим суд не бере до уваги посилання позивача на норми ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, оскільки вони регулюють відносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського жилого фонду. Водночас суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що належить позивача. Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про скасування реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Заявлена позивачем вимога про скасування реєстрації відповідача не відповідає способам захисту, передбаченим чинним законодавством, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не передбачено підстав та порядку скасування реєстрації місця проживання, а передбачає лише можливість зняття з реєстрації. Так, ст. 7 цього Закону визначає, що зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У звязку з цим вимога позивача про скасування реєстрації місця проживання відповідача не підлягає задоволенню з розясненням позивачу того, що він не позбавлений права звернутись до органу реєстрації із заявою про зняття відповідача з реєстрації на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Судові витрати згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу пропорційно частині задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial