Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

у жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, вказуючи, що 18 жовтня 2011 року він у [PERSON] в місті Луганськ придбав автомобіль марки TOYOTA модель LANDCRUISER 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Враховуючи, що реєстраційні органи ДАІ вже не працювали, позивач домовився з власником автомобіля, що останній видасть на його ім'я довіреність на користування та розпорядження автомобілем та напише розписку про отримання коштів. [PERSON] 18 жовтня 2011 року була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 353, а також написана власноручно розписка про отримання від позивача коштів за проданий автомобіль. Розписку підписала також дружина [PERSON] - [PERSON], підтверджуючи факт отримання коштів. [PERSON] передав позивачу автомобіль, два комплекти ключів до нього з іммобілайзерами, технічну документацію та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У 2013 році позивач вирішив зняти автомобіль з обліку, зателефонував до [PERSON] та домовилися з ним про зустріч для оформлення документів в МРЕВ, однак зустріч не відбулася. Після цього він ще декілька разів домовлявся про переоформлення автомобілів, однак зустрічі не відбулися з вини відповідача. Після початку АТО на сході України зв'язок з [PERSON] припинився. Коли позивач з власної ініціативи вирішив зареєструвати автомобіль, у Центрі надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів з'ясувалося, що постановою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва за поданням слідчого СБУ по кримінальному провадженню, порушеному проти [PERSON], на його майно в тому числі і автомобіль накладений арешт. Кримінальне провадження проти [PERSON] порушене за злочини, скоєні ним через декілька років після продажі автомобіля. Оскільки відповідач ухиляється від перереєстрації автомобіля, а всі умови договору купівлі продажу між ними відбулися, так як він передав [PERSON] необхідну суму коштів, а останній передав йому автомобіль та документи на нього, вважає, що договір купівлі продажу відбувся і є дійсним, тому просив визнати дійсним договір купівлі продажу та право власності на нерухоме майно. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, пояснив суду, що 18 жовтня 2011 року в м. Луганськ він придбав у [PERSON] автомобіль TOYOTA модель LANDCRUISER 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Так як реєстраційні служби в той час вже не працювали, вирішили обмежетись оформленням доручення на право розпоряджатися та користуватися автомобілем. Він передав [PERSON] обумовлену суму коштів, про що останній склав розписку, яку підписала і його дружина, а відповідач в свою чергу передав йому автомобіль, ключі та документи на нього. В 2013 році неодноразово домовлявся про зустріч з [PERSON] з метою перереєстрації автомобіля, однак вони не відбувалися через зайнятість відповідача. З початком воєнних дій на Сході звязок з [PERSON] припинився, крім того стало відомо про накладення арешту на все його майно в звязку з відкриттям проти нього кримінального провадження. На даний час він не може ні користуватися, ні розпорядитися даним автомобілем, тому змушений звернутися до суду. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать оголошення в газеті «Урядовий курєр», причини неявки відповідач суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що 18 жовтня 2011 року в м. Луганськ [PERSON] видано доручення, яким він уповноважує [PERSON] вчиняти від його імені дії (користування та розпорядження) належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА 246440, виданого 12 листопада 2009 року ВРЕР м. Стаханов УДАІ ГУМВС в Луганській області, автомобілем марки TOYOTA, модель LANDCRUISER, 2000 року, сірого кольору, шасі (кузов,рама) № VIN-JTEHC05J004001536, реєстраційний номер ВВ 3113АО зареєстрований ВРЕР м.Стаханов УДАІ ГУМВС в Луганській області 12 листопада 2009 року. Цього ж дня, [PERSON] власноручно написана та підписана розписка, якою він підтвердив про отримання від [PERSON] коштів в сумі 22 тисяч 300 доларів США і 40 тисяч грн. за проданий ним автомобіль марки TOYOTA, реєстраційний номер ВВ 3113АО. [PERSON] передав [PERSON] автомобіль, ключі та документи на нього. Позивач безперешкодно володів автомобілем та вчиняв усі необхідні дії, повязані з користуванням та розпорядженням автомобіля: проводив технічне обслуговування, ремонт транспортного засобу, укладав договори обовязкового страхування цивільної відповідальності і т.п. Ч.2 ст. 218 ЦК України передбачено, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, судом встановлено, що 18 жовтня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали усний договір купівлі - продажу автомобіля TOYOTA модель LANDCRUISER 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], виконавши вимоги ст. 655 ЦК України: цього ж дня відповідач передав вказаний автомобіль, а позивач цього ж дня передав обумовлену сторонами суму коштів у повному обсязі, що підтверджується письмовою розпискою. В розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України позивачем на підтвердження укладення договору купівлі продажу надано допустимі докази: довіреність на керування автомобілем з розпискою власника про те, що він від довірителя за проданий автомобіль одержав гроші. На час звернення до суду довіреність, видана [PERSON] не скасована, будь яких претензій чи вимог зі сторони відповідача з приводу автомобіля не надходило. Арешт на автомобіль був накладений через кілька років після продажу транспортного засобу, в тому числі і після спливу загальних строків позовної давності в разі претензій щодо витребування майна. Відповідач ухиляється від переоформлення автомобіля на імя позивача, в звязку з чим та через арешт [PERSON] не може володіти, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Суд вважає, що позивачем доведено факт укладення договору купівлі продажу автомобіля, який слід визнати дійсним та правомірність набуття на нього права власності, яке випливає з правочину, тому позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved