Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до громадянки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 4 вересня 2006 року в загальній сумі 33833 грн. 97 коп., яка складалася з боргу по кредиту в сумі 2049 грн. 77 коп., боргу по процентам в сумі 10370 грн. 94 коп, боргу із пені в сумі 19325 грн. 93 коп, а також штрафів: 500 грн. фіксована частина та 1587 грн. 33 коп. процентна складова. В обґрунтування свого позову зазначав, що 4 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк, правонаступником якого є позивач та [PERSON] був укладений договір кредиту № DNH4KP76700201, за умовами якого та отримала в борг 4654 грн. з умовою сплати 25,08 % на рік за користування кредитом. Однак позичальниця не виконала умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту та відсотків за користування ним, в зв'язку з чим за нею виникла зазначена заборгованість, яку він просив стягнути з неї в повному розмірі. В судове засідання сторони не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, представник позивача своєю заяву просив розглянути позов без його участі, а позов задовольнити. Своєю заявою на адресу суду відповідачка також просила розглянути справу без її участі і відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість та через пропуск строку позовної давності. Суд, вважаючи за можливе розглянути справу без участі сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до викладеного нижче висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно зі ст. 546 та ст. 549 ЦК України зобов'язання може бути забезпечене неустойкою (штрафом, пенею), тобто у разі порушення боржником зобов'язання він повинен передати кредиторові певну грошову суму або інше майно. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі (ст.ст. 551, 552 ЦК України). Відповідно до матеріалів справи 4 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк, правонаступником якого є позивач (Банк), та [PERSON] був укладений договір кредиту №DNH4KP76700201, за умовами якого Банк надав їй кредит в сумі 4654 грн., строком на 42 місяця по 5 квітня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, тобто 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказаний договір складався із заяви позичальника, Тарифів та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячними платежами в період з 21 по 28 число кожного місяця рівними платежами по 168 грн. 44 коп. Банком заявлено вимогу про стягнення боргу в загальній сумі 33833 грн. 97 коп., який утворився в наслідок невиконання відповідачкою умов кредитного договору в частині вчасного погашення богу. Цей борг складається з наступного: борг по кредиту в сумі 2049 грн. 77 коп., борг по процентам в сумі 10370 грн. 94 коп, борг із пені в сумі 19325 грн. 93коп, а також штрафи: 500 грн. фіксована частина та 1587 грн. 33 коп. процентна складова. На спростування цієї заборгованості відповідачкою доказів не надано. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового суду України у справі № 6-757цс/1 від 1 липня 2015 року, у справі № 6-16/15 від 11 березня 2015 року, які є обов'язковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України. Відповідачкою заявлено про застосування строку позовної давності до вимог, які предявлені до неї. Як вбачається із матеріалів справи з даним позовом Банк звернувся до суду 19 квітня 2016 року, хоча строк дії кредитного договору сплив 5 квітня 2010 року, в той час як загальний трирічний строк позовної давності, так пятирічний строк позовної давності, визначений п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту, на момент подання позов сплив. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України Про судовий збір у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed