Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Термінал» про захист ділової репутації органу місцевого самоврядування та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію. Позивач мотивує свій позов тим, що [INFO] у інформаційно-розважальному щотижневику ГАЗЕТА «ГОРОДСКОЙ КУРЬЕР» [NUMBER] надрукована та розповсюджена стаття під назвою: «[INFO]». Своїми протиправними діями відповідач по справі, який є засновником інформаційно-розважального щотижневика ГАЗЕТА «ГОРОДСКОЙ КУРЬЕР» завдав значної шкоди діловій репутації, гідності та честі, авторитету політичного та громадського діяча, який формувався багато років. Образи та грубощі, які мають місце в опублікованій статті спрямовані на те, щоб довести до громадськості інформацію про те, що позивач перебуваючи на посаді міського голови міста Олександрії був головною дійовою особою, яка організувала неправомірне визначення переможців конкурсу по перевезенню пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування, позивач здійснює постійний тиск на перевізників, погрожує перевірками, під керівництвом позивача практично не виконуються пільгові перевезення. Позивач вказує, що розповсюджена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є безпідставною та голослівною, носить негативний характер. В опублікованій статті інформація викладена неправдиво, зокрема, містить відомості про події. Які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] у інформаційно-розважальному щотижневику ГАЗЕТА «ГОРОДСКОЙ КУРЬЕР» [NUMBER] надрукована та розповсюджена стаття під назвою: «[INFO]». Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Крім цього, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або пав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, політичний, державний або громадський діяч повинен довести, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто знехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Суд дійшов висновку, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, як діє влада, стосовно якої ці думки висловлені. За правилами ст. ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року №8рп/2003, проблеми пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших. Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження закладені у п. 2 цієї статті. Стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Користуються захистом оціночні судження, так як це передумова плюралізму погляду. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказує, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетича поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. На момент опублікування вищезазначеної статті [PERSON] обіймав посаду міського голови міста Олександрії Кіровоградської області та викладені у статті спірні відомості стосувалися діяльності влади. Враховуючи той факт, що спірна стаття опубліковано російською мовою, тому є необхідність звернутися до словника В.І. Даля, який містить значення: «дерибать - драть ногтями (когтями); сильно чесать, царапать». Крім того, автобіографічна повість радянського письменника Лева Кассиля «Кондуита и Швамбрании» містить вислів: «Прозьба не дербанить в парадное, а сувать пальцем в пупку для звонка». Медичний словник вказує, що бред - (delirium) є сукупністю ідей, суджень, які не відповідають дійсності та в перекладі українською мовою - нісенітниця. Суд дійшов висновку, що вирази: «управленческим бредом» та «После «дерибана» пятерки остальные перевозки стали экономически не выгодны или почти не выгодные» не є образливими. Аналіз змісту опублікованої статті говорить, що читачам надають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних суб'єктивних міркувань. Суд дійшов висновку, що стаття не містить твердження про порушення саме позивачем законодавства чи моральних принципів, дана інформація стосується влади, у самій статті йде мова про оцінку діяльності влади як у попередні роки, так і теперішні. Суд дійшов висновку, що опублікована стаття направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності влади шляхом вираження суб'єктивної думки й поглядів відповідача. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказує, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed