Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 06.02.2016 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. Протягом останніх років відносини з відповідачем погіршилися, що призвело до фактичного припинення сімейних відносин, примирення не є можливим, вважає, що в інтересах доньки, вона має залишитися проживати з матір'ю. Відповідач проживає окремо, матеріально дитину не утримує. Подружнє життя у сторін не склалось з суто особистих причин, почуття любові та поваги втрачено, примирення неможливе. Спір щодо спільного майна на даний час відсутній. Тому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд шлюб з відповідачем розірвати; стягнути з відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/2 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, стягнути судові витрати. 09.02.2018 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яку в судовому засіданні 12.02.2018 року було задоволено. 12.02.2018 року представником позивача подано заяву про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, яку в судовому засіданні 12.02.2018 року було задоволено з повідомленням сторін. 06.03.2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно якої просив врегулювати спір за участю судді, та зазначив, що відповідач визнає позов в частині розірвання шлюбу, зазначив, що відповідач від сплати аліментів не ухиляється. 23.03.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивач не згоден на врегулювання спору за участю судді. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, зазначивши, що позивач з відповідачем не проживають разом, відповідач не надає коштів на утримання дитини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, надав заяву позивача про часткове визнання позову та зазначив, що відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу, проте в частині стягнення аліментів визнає частково, в розмірі ? частини заробітної плати, зазначивши, що відповідач щомісяця допомагає матеріально позивачу та їх дитині, здійснюючи переказ грошових коштів на картку позивача, на сьогодні відповідач має мінливий дохід, тому не має змоги сплачувати аліменти в розмірі, якому просить позивач, крім того, відповідач не намагається ухилятися від допомоги, пропонував позивачу укласти договір про стягнення з нього аліментів, який було позивачем відхилено. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, між сторонами зареєстровано шлюб 06.02.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Від шлюбних відносин в подружжя народилася дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Відповідно довідки ДП «Управління житловими будинками» Управління справами апарату ВРУ №532 від 05.07.2017 року [PERSON] проживає та зареєстрована разом з дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Судом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, примирення неможливе, спір щодо спільного майна відсутній. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їх дитини. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом було встановлено, що позивачка бажає залишити собі прізвище «[PERSON]». Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 СК України). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів). Як вбачається з матеріалів справи та пояснень наданих в судовому засіданні, дитина знаходиться на утриманні позивача, про що свідчать надані копії товарних чеків та актів про надані медичні послуги, крім того, надано довідку №5 від 05.10.2017 року про доходи позивача з якої вбачається, що [PERSON] дійсно працює в ПП «Фірма Відродження» з 17.12.2014 року по теперішній час на посаді директора (а.с. 14-30). Представник відповідача зазначив, що відповідач на даний час має мінливий дохід, в матеріалах справи містяться докази, про те, що відповідач працює в службі таксі, відповідно відомостей Державної податкової інспекції у Шевченківському районі №238 від 21.02.2018 року у [PERSON] інформація про доходи в період з 1 кварталу 2016 року по 3 квартал 2017 року відсутня, крім того, надано докази переказів коштів позивачу на утримання дитини. Враховуючи обставини справи, перебування дитини на утриманні позивачки, беручи до уваги, що у відповідача мінливий не постійний заробіток, те, що відповідач в добровільну порядку надає матеріальну допомогу дитині, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання дитини аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку /доходу/ щомісячно починаючи з 09.10.2017 року до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, беручи до уваги, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, також враховуючи матеріальне становище відповідача, те, що дитина перебуває на утриманні позивачки, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial