Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала в ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» на посаді головного бухгалтера з 16 лютого 2015 року. 26 березня 2016 року позивач отримала наказ від 22 березня 2016 року № 70к про звільнення за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та трудову книжку. Вважає причину звільнення незаконною, оскільки 4 березня 2016 року вона звернулась до відповідача зі заявою про звільнення через постійне невиконання роботодавцем положень законодавства про працю, у тому числі порушення строків виплати заробітної плати та у зв'язку зі зміною місця проживання. Крім того, 4 березня 2016 року позивач передала товариству всі бухгалтерські документи. Тому, просила: - зобов'язати ПАТ «Український зональний науково дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» змінити формулювання причини звільнення з посади головного бухгалтера, зазначеної у наказі № 70 к від 22.03.2016 року з «у зв'язку з прогулом без поважних причин - пункту 4 статті 40 КЗпП України» на «у зв'язку із власним бажанням на підставі ч. 1 статті 38 КЗпП України» та зобов'язати відповідача внести відповідні зміни у трудову книжку; - стягнути з відповідача на її користь нараховану суму в розмірі 10 614,56 гривень середню заробітну плату за весь час затримки видачі трудової книжки; - стягнути не виплачену суму в розмірі 2 781,33 гривень за лютий 2016 року, яка є доплатою до посадового окладу за збільшення обсягу робіт, згідно Додатку 2 «Перелік доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів, що мають галузевий характер» Колективного договору; - стягнути не виплачену суму в розмірі 938,00 гривень за березень 2016року. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Представники відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи їх безпідставністю. Зазначили, що при звільненні позивача було дотримано усіх норм трудового законодавства. Позивач, подавши заяву про взільенння за власним бажанням у зв'язку з переїздом в іншу місцевість не надала доказів цього, не відпрацювала належних 2 тижнів у товаристві, не здійснила передачу усіх бухгалтерських документів, як головний бухгалтер, тому позивача було звільнено за прогул без поважних причин. Порушень трудового законодавства про направлення трудової книжки позивачу, не нарахування доплати відповідачем не допущено, оскільки трудова книжка була направлена на наступний день після звільнення, а доплата не нараховувалась відповідно до наказу директора. Заборгованість по заробітній паті позивача відсутня. Під час розгляду справи судом було залучено директора ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» - Бабича М.М. (а.с. 54-55), який до судового засідання не з'явився. Надав письмові заперечення, у яких просить справу розглянути за його відсутності (а.с. 68-72). Тому, суд розглянув справу у його відсутність. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» на посаді головного бухгалтера з 16 лютого 2015 року (а.с. 11). 4 березня 2016 року позивач подала відповідачу заяву про звільнення через постійне невиконання роботодавцем положень законодавства про працю, у тому числі порушення строків виплати заробітної плати та у зв'язку з переїздом на нове місце проживання. Просила звільнити її у день написання заяви, видати трудову книжку та провести остаточний розрахунок при звільненні (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З аналізу положень Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року слід дійти висновку, що суди повинні перевіряти доводи працівника щодо подання заяви про розірвання трудового договору та наявність причин, які обумовлюють підстави для звільнення. Тому, подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням у зв'язку з переїздом в іншу місцевість та звільнення працівника в день подання заяви можливе лише за наявності підтвтерджувальних документів. Разом з тим, позивач, подаючи заяву про звільнення за власним бажанням, не додала до неї жодних документів, що підтверджували б нагальність та необхідність її звільнення без відпрацювання саме в цей день: придбання квитків на потяг, необхідність догляду за хворими родичами у іншому місті, необхідність виїзду на тривале лікування в інше місто тощо. Тому, посилання позивача на положення ч. 1 ст. 38 КЗпП України щодо звільнення позивача у строк, в який вона просить, є безпідставними. Факт реєстрації [PERSON] у іншому місті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9) не підтверджує наявність підстав для звільнення негайно в день подання заяви за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Реєстрація позивача за вказаною адресою мала місце ще до прийняття її на роботу ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП», починаючи з 1994 року. Натомість, позивач, працюючи у відповідача з 16.02.2015 постійно проживала у м. Києві, що не заперечувалось позивачем, хоча її реєстрація не змінна. Крім того, підтвердження факту проживання на території м. Києва після подання заяви про розірвання шлюбу стверджується і тим, що позивач звернулась з позовом до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача, хоча відповідно до ст. 11 ЦПК України могла звернутись з позовом до суду за місцем власного проживання. Отже обставини щодо переїзду позивача в іншу місцевість, нагальності такого переїзду не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду спавши. Тому, у роботодавця було два тижні для вирішення питання про звільнення позивача відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При цьому, суд бере до уваги, що на поданій заяві про звільнення директором ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» було проставлено резолюцію щодо відпрацювання позивачем 2-х тижнів (а.с. 73). Необхідність відпрацювання позивачем пояснюється тим, що позивач, була головним бухгалтером у товаристві. Відповідно до п.11.6. Статуту ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», директор та головний бухгалтер інституту несуть персональну відповідальність за здійснення господарської діяльності інституту, додержання порядку організації та ведення бухгалтерського обліку, складання фінансової звітності та статистичної інформації, а також їх достовірність (а.с. 86-96). Згідно з п.1.3 Положення про облікову політику та організацію бухгалтерського обліку ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» на 2015 рік, підписаного головним бухгалтером [PERSON], затвердженого в.о. директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», погодженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідальність за ведення податкового обліку, правильність і своєчасність складання і подання податкової звітності несе головний бухгалтер згідно з чинним законодавством (а.с. 97-103). Відповідно до п.1.5 згаданого Положення головний бухгалтер несе особисту відповідальність перед керівником підприємства. ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» відповідно до Статуту є підприємством, 100% акцій якого належить державі в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, та входить до переліку підприємств, які не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані. Також, ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» підпорядкований Мінрегіонбуду, яке є єдиним акціонером, ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» має особливий статус та зобов'язаний згідно п.11.3. свого Статуту вести свою фінансово-господарську діяльність відповідно до планів, які затверджуються вищим органом, тобто Мінрегіонбудом та повинен періодично звітувати перед Міністерством про свою фінансову діяльність. Викладене дозволяє узагальнити, що займана позивачем посада головного бухгалтера та особливий статус ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» вказує на те, що при звільненні з посади головного бухгалтера позивач повинна була дотриматися вимог наказу щодо організації приймання-передачі бухгалтерських документів з тим, щоб до того часу, доки до виконання обов'язків головного бухгалтера не приступить інша особа, забезпечити ведення бухгалтерського та податкового обліку на підприємстві на належному рівні. Крім того, відповідно до п. 2.3 вказаного Положення головному бухгалтеру надається право другого підпису. Головний бухгалтер та керівник мають картки із зразками підписів у банківській установі, що обслуговує ПАТ «КИЇВЗНДІЕП». Головний бухгалтер має право подавати від імені ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» електронну звітність до ДПІ, та його цифровий електронний підпис внесений до бази ДПІ. Все це вказує на те, що припинення повноважень головного бухгалтера на відміну від іншої посади, яка не пов'язана з особливою відповідальністю та правом підпису, не може відбуватися протягом одного робочого дня, якщо це не є якийсь виключний випадок. Отже, сама посада головного бухгалтера передбачає певний рівень відповідальності та сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов'язків. Це означає, що перед звільненням головний бухгалтер підприємства повинна була здати всю документацію, повідомити керівника про стан розрахунків, дебіторську та кредиторську заборгованість, стан подання звітності та сплати податків та зборів. У зв'язку з подання позивачем заяви про звільнення наказом директора ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КиївЗНДІЕП» було створено комісію для проведення прийому-передачі документів від позивача як головного бухгалтера (а.с. 14). При цьому, в наказі зазначено, що строк передачі документів позивачем визначений до 11 березня 2016 року та при передачі бухгалтерських справ усі облікові операції повинні були бути завершеними, а саме: 1. Складена форма №1, форма №2 для внутрішнього аудиту на дату звільнення; 2. Проведено усі бухгалтерські записи за минулий період; 3. Укомплектовано в справи первинні документи; 4. Складено головну книгу; 5. Здана статистика та податкова звітність. Разом з тим, у цей же день 4 березня 2016 року позивачем подано службову записку (а.с. 15-21), у якій позивач вказує на те, що нею були зроблені всі відповідні дії для прийому-передачі бухгалтерських документів, але комісія відмовилася підписати акт приймання-передачі документів. До вказаної службової записки надано перелік документів, які вона передає. Разом з тим, відповідно до наказу не всі документи були передані [PERSON] товариству. З перелічених в наказі документів позивачем було надано лише форму № 2 у день звільнення. Судом також встановлено і сторони цього не заперечують, що позивач після 4 березня 2016 року на роботі не з'являлася, справ не передавала. Відсутність позивача на робочому місці також стверджується і актом від 22 березня 2016 року (а.с. 75). Відповідач вимагав від позивача надати пояснення щодо відсутності на роботі (а.с. 76)., який залишений позивачем без належного реагування. Тому, по закінченню двох тижнів, які були визначені директором для відпрацювання, був виданий наказ про звільнення позивача за прогули. На звільнення позивача із займаною посади профспілковий комітет надав обґрунтовану згоду. На засідання [PERSON] проте не з'явилась, хоча викликалась (а.с. 118-121). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, оскільки наказ про звільнення винесений з дотриманням норм трудового законодавства, позивач недбало поставилась до виконання своїх трудових обов'язків як головного бухгалтера, на передала всі бухгалтерські документи товариству, самовільно залишила місце роботи, не відпрацювавши 2 тижнів, необхідних відповідачу для підшукання іншої особи на зайняття посади, причини щодо необхідності звільнення з посади у зв'язку з переїздом в іншу місцевість не підтвердились. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки після поданої позивачем заяви про звільнення від 04.03.2016 р. вх. № 32 (а.с. 12) у якій, зокрема, позивач просить трудову книжку видати у день звільнення, [PERSON] подає ще одну заяву від 04.03.2016 р., вх. № 33 (а.с. 13), у якій вже просить вислати її трудову книжку поштою на адресу її місця реєстрації: [ADDRESS](а.с.9). Разом з тим, на підставі Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» проводиться антитерористична операція на сході України. За інформацією Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справи України прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції в Донецькій, Луганській та Харківській областях. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р м. Лисичанськ Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО), а тому суд погоджується з доводами представників відповідача, що відправка трудової книжки за вказаною адресою була недоцільною. Крім того, оскільки позивача було звільнено з посади наказом 22 березня 2016 року, то трудову книжку їй було направлено 23 березня 2016 року на виконання прохання позивача (а.с. 122-126). Трудова книжка з урахуванням наведених обставин була направлена за адресою фактичного проживання позивача та позивач не заперечує факту її отримання. Що стосується позовних вимог про стягнення не виплаченої суму в розмірі 2 781,33 гривень за лютий 2016року, яка є доплатою до посадового окладу за збільшення обсягу робіт, згідно Додатку 2 «Перелік доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів, що мають галузевий характер» Колективного договору, то вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до наказу № 64к «Про скасування доплати до посадового окладу» від 09.03.2016 року доплата до посадового окладу за збільшення обсягу робіт у розмірі 70% від посадового окладу скасована з 01.02.2016 року. Суд погоджується з доводами представників відповідача, що [PERSON] в силу своїх посадових обов'язків знала про вказаний наказ (а.с. 11), який виконувався товариством. Позовні вимоги про стягнення не виплаченої суму в розмірі 938,00 гривень за березень 2016 року задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем оплачені листки непрацездатності, виплачена заробітна плата, у тому числі за березень 2016 року та проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні (а.с. 138-145). Суд звертає увагу, що у заяві про звільнення позивач однією з підстав зазначала невиконання роботодавцем умов трудового договору. Проте, враховуючи, принцип диспозитивності, того, що позивач просить змінити формулювання причин звільнення лише на звільнення за власним бажанням у зв'язку з переїздом в іншу місцевість за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, то суд не може вийти за межі позовних вимог та вирішити питання щодо наявності чи відсутності підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем норм трудового законодавства за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Враховуючи, що судом не встановлено порушень трудового законодавства та законних прав позивача при звільненні позивача із займаної посади, нарахуванні та виплаті заробітної плати, надбавок суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed