Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

У квітні 2017р. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» (далі-ПАТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 01серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року (далі - Кредитний договір), згідно умов якого останньому був наданий кредит в розмірі 19459,68 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення кредиту 31 липня 2012 року. В якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №2363/Р1 від 31 серпня 2007 року, згідно умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов вищевказаного кредитного договору. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Оскільки відповідачі ухиляються від належного виконання своїх зобовязань, то станом на 13 березня 2017 року у них виникла заборгованість за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 рокув розмірі 82854,77 доларів США. Посилаючись на те, що законодавством України не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути у солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користьПАТ КБ «Приват Банк» суму заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 рокустаном на 13 березня 2017 року в розмірі 17901,41 долар США, що за офіційним курсом НБУ складає 479936,80 грн., а також стягнути з відповідачів солідарно судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7199,05грн. Представник ПАТ КБ «Приват Банк», діюча на підставі довіреності від 26 грудня 2016 року у судове засідання не зявилась, надала заяву про слухання справи за її відсутністю (а.с.30,31,46,52-55). Відповідачі у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, надали заяви про слухання справи за їх відсутність (а.с.32,33,36,37,42,43,49,50). Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання сторін, яким було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії відносить до таких, що суперечать вимогам ч.3 ст.27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання сторонами своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою в судові засідання сторін, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останніх та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правоовідносини, які виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Встановлено, що ПАТ КБ «Приват Банк» є юридичною особою, керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (а.с.20, 20 зв., 21). Матеріалами справи встановлено, 01серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року, згідно умов якого останньому був наданий кредит в розмірі 25824,10 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення кредиту 31 липня 2012 року (а.с.12-14). Згідно умов п.7.1 кредитного договору банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 01.08.2007р. по 31.07.2012р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії (далі - «кредит») у розмірі 25824,10 доларів США на наступні цілі: у розмірі 18000,00 доларів США на придбання автомобіля, а також у розмірі 6.81 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до, п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №ODGOAE00002363 від 01.08.2007р., договором особистого страхування №ODG0LK00002363 dsl 01/08/2007року на строк до 31.07.2008року у сумі 1272,88 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 180 доларів США та у розмірі 6364.40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п. 2.1.3,2.2.7. даного договору, зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та кредитного договору, [PERSON] шляхом підписання цього договору підтвердив факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банка, за якими надавався цей кредит (а.с.13-16). Встановлено, що в якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №2363/Р1від 31 серпня 2007 року, згідно умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов вищевказаного кредитного договору (а.с.7). Відповідно до п.11 договору поруки №2363/Р1від 31 серпня 2007 рокувказаний договір діє до повного виконання сторонами зобовязань по кредитному договору №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року (а.с.7). Пунктом 11 договору поруки №2363/Р1від 31 серпня 2007 року передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідачі від виконання своїх зобовязань ухиляються. Суд вважає, що відповідачі своїми заявами до суду підтвердили, та не заперечували факт отримання [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року. Через невиконання зобовязань за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року у відповідачів станом на 13 березня 2017 року склалася заборгованість перед ПАТ КБ «Приват Банк» в розмірі 82854,77 доларів США, яка складається з: - заборгованості за кредитом 17901,41доларів США. - заборгованості за відсотками та за користування кредитом 13192,50 доларів США. - заборгованості по комісії за користування кредитом 1035,12доларів США., - заборгованість за пенею 50725,74 доларів США, Вказаний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов кредитного договору №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року (а.с.4-6). З позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів тільки частину заборгованості, а саме тіло кредиту за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 рокустаном на 13 березня 2017 року в розмірі 17901,41 долар США, що за офіційним курсом НБУ складає 479936,80 грн. Судом встановлено, що 13.03.2017року позивачем на адресу відповідачів були направлені письмові вимоги про повернення кредитних коштів із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором (а.с.9,10,11). Пунктом 5.1 кредитного договору №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року передбачено, що вказаний договір діє до повного виконання сторонами зобовязань по даному договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитор) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовими наслідками порушення основного зобовязання, забезпеченого порукою, є солідарна відповідальність або додаткова /субсидіарна/ відповідальність, якщо така відповідальність встановлена договором поруки. Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобовязання, кредитор має право вимагати виконання зобовязання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох. Частиною 1 ст.554 ЦК України визначено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до частин 1,2,4 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обовязку в повному обсязі однім із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. Встановлено, що умовами договору поруки №2363/Р1від 31 серпня 2007 року, передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Тому, позивач має право вимагати виконання зобовязання як від боржника, так і від поручителя. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Таким чином, суд вважає, що ПАТ «Приват Банк» виконав всі свої зобовязання по спірному кредитному договору відповідно до вимог чинного законодавства. Встановлено, що при укладені кредитного договору, договору поруки відповідачі не оскаржували їх умови і погоджувалися з ними, шляхом їх підписання та частковим виконанням його умов. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Приват Банк» є законними та обґрунтованими. 17 травня 2017 року через канцелярію суду відповідачі подали заяви про застосування судом строків позовної давності (а.с.34-35). Відповідно до ст. ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення ч. 5 ст. 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), За змістом чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За чч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судом встановлено, що кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] - 31 липня 2012 року (а.с.12-14). Суд вважає, що з цього часу у позивача виникло право предявити вимогу до відповідачів про виконання зобовязання за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року, але з матеріалів справи вбачається, що позивач таку вимогу до відповідачів не предявляв. Встановлено, що 21 лютого 2014року, після закінчення кінцевого терміну погашення кредиту за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року- 31 липня 2012 року, відповідачем в рахунок погашення кредиту було внесено на рахунок позивача 6845,44 грн. (а.с.6). Вказаними діями за думкою суду відповідно до вимог ст.264 ЦК України перебіг позовної давності був перерваний. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. З огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. За таких обставин, суд вважає, що правових підстав для стягнення суми кредиту з поручителя, а саме з відповідача [PERSON], не має, оскільки зобовязання за договором поруки з 31 січня 2013 року припинилися, оскільки позивач протягом шести місяців після закінчення кінцевого терміну погашення кредиту за кредитним договором №ODG0AE00002363 від 01 серпня 2007 року- 31 липня 2012 року, не предявив вимоги до поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Після закінчення цього строку і право кредитора, і обов'язок поручителя припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання. Що стосується позовних вимог до боржника про стягнення тіла кредиту, то суд прийшов до висновку, що в задоволенні вказаних вимог також слід відмовити, оскільки позивач звернувся до суду з зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності. Суд вважає, що оскільки останній платіж був внесений відповідачем 21 лютого 2014 року, то позивач повинен був звернутися з позовними вимогами до відповідача протягом трьох років, тобто до 21 лютого 2017 року, але позов був поданий до суду тільки 07 квітня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач з заявою про визнання поважними причини пропущення позовної давності до суду не звертався. Таким чином, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав в тому випадку, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. За таких обставин, суд зобовязаний застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено при зверненні до суду судовій збір в розмірі 7199,05 грн. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, то судовий збір не повертається (а.с.22).

Outcome: dismissed