Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Остання отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] належним чином не виконувала свої зобов'язання за договором, унаслідок чого станом на 31 серпня 2014 року утворилася кредитна заборгованість в розмірі 8311 грн. 36 коп., де 7677 грн. 49 коп. - сума заборгованості за кредитом, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) і 383 грн. 87 коп. - штраф (процентна складова). Позивач прохає стягнути з відповідача суму заборгованості та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] залишено без розгляду в частині вимоги про стягнення заборгованості з комісії в сумі 2243 грн. 57 коп.. Представник позивача у письмовій заяві повідомив судові про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.32,47). Відповідач [PERSON] письмово повідомила судові про те, що вона не оспорює наявність заборгованості за кредитним договором, однак не погодилася із її розміром. Зазначила, що частина боргу була стягнута з неї у 2008 році на підставі судового наказу, а тому прохала позов задовольнити частково (а.с.49). У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Зазначені особи до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.31,32,49). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позиції сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, у яких позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»)) є кредитором, а відповідач [PERSON] - позичальником. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( частина1 статті 530 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до стст.1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору від 02 липня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с.15). Оскільки [PERSON] умови договору не виконувала, у жовтні 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Куйбишевського районного суду Запорізької області із заявою про видачу судового наказу на стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 10 вересня 2008 року становила 3024 грн. 89 коп., де 2489 грн. 18 коп. - сума заборгованості за кредитом, 535 грн. 71 коп. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом. Судовим наказом Куйбишевського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2008 року вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені, видано судовий наказ на стягнення вищевказаної заборгованості (а.с.6). Наказ боржником не оскаржений, направлений до виконання, однак постановою державного виконавця від 21 травня 2009 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час винесення постанови) через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.50). Виконавчий документ повторно пред'явлений для виконання в строк до 21 травня 2012 року не був, в добровільному порядку [PERSON] не вжила заходів до погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.7-10) . Незважаючи на вказане, 12 жовтня 2014 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 02 липня 2007 року у розмірі 6067 грн. 78 коп. (без врахування вимог, які залишені без розгляду за заявою позивача), яку обраховує з 31 серпня 2014 року і яка складається з 5433 грн. 91 коп. - заборгованості по процентах за користування кредитом, штрафу 250 грн. (фіксована частина), штрафу 383 грн. 87 коп. (процентна складова)(а.с.7-10). Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час виконавчого провадження з боржника грошові кошти не стягувались,погашення тіла кредиту не відбувалось, у зв'язку із чим розмір процентів за користування кредитними коштами становить 5433 грн. 91 коп., виходячи з розрахунку: 5969 грн. 62 коп. (загальна заборгованість за процентами станом на 31 серпня 2014 року) - 535 грн. 71 коп. (заборгованість за процентами станом на 10 вересня 2008 року) = 5433 грн. 91 коп. (а.с.6,7-10,50). Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню щодо вимог про стягнення з відповідача штрафів. Так, відповідно до умов кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.11 зворотна сторона). Оскільки сума позову становить 5433 грн. 91 коп., тому штраф (процентна складова) повинен становити 271 грн. 70 коп., виходячи з розрахунку: 5433 грн. 91 коп. (сума позову) * 5% (проценти від суми позову) / 100% = 271 грн. 70 коп.. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню відсотки за користування грошовими коштами за період з 11 вересня 2008 року по 31 серпня 2014 року в сумі 5433 грн. 91 коп., а також штрафи в розмірі 250 грн. (фіксована частина) і 271 грн.70 коп. (процентна складова), а всього до стягнення грошові кошти в сумі 5955 грн. 61 коп.. Враховуючи те, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно положень ст.88 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, з [PERSON] в сумі 239 грн. 10 коп., виходячи з розрахунку: 5955 грн. 61 коп. (розмір задоволених позовних вимог) * 243 грн. 60 коп. (сума сплаченого судового збору) / 6067 грн. 78 коп. (розмір заявлених позовних вимог) = 239 грн. 10 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial