Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. У ході судового розгляду позивач збільшував свої вимоги, остаточно просив суд: усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням для [PERSON] з боку [PERSON] шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; виселити [PERSON] з даної квартири. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 23.07.2010 року він відповідно до договору купівлі-продажу квартири придбав квартиру [ADDRESS]. Як стверджує позивач за первісним позовом, він та [PERSON] перебували у шлюбі з 26.02.2011 року по 18.09.2013 року. Після укладання шлюбу вони проживали разом у вказаній квартирі, однак, після того, як шлюбні відносини між ними були припинені, відповідач за первісним позовом почала перешкоджати позивачу проживати у вказаній квартирі, змінила замки у вхідних дверях, у зв'язку із чим [PERSON] не має можливості проживати у своїй квартирі. Щодо врегулювання цього питання позивач за первісним позовом звертався вже до Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Листом Петрівської сільської ради від 03.07.2014 року № 427 повідомлено, що задовольнити звернення Петрівська сільська рада немає повноважень, та рекомендовано звернутися до суду з метою врегулювання даного питання. Зі слів позивача, незважаючи на неодноразові звернення до відповідача за зустрічним позовом, вона й надалі продовжує перешкоджати користуватися квартирою. Позивач хоче проживати у даній квартирі, однак в позасудовому порядку йому не вдалось вирішити цього питання, у зв'язку із чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Більш того, [PERSON] зазначав, що відповідач не зареєстрована у спірній квартирі, однак фактично проживає у ній. Будь-які угоди щодо проживання у даній квартирі між позивачем та відповідачем відсутні. Не погоджуючись з позовом [PERSON], [PERSON] у грудні 2014 року звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна. У ході судового розгляду [PERSON] збільшувала свої вимоги, остаточно просила суд: встановити факт проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27.01.2010 року по 25.02.2011 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON]: квартиру [ADDRESS] та грошові кошти, сплачені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року, укладеним [PERSON] з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27.01.2010 року по 14.06.2011 року у розмірі 61 952,57 грн.; поділити спільне сумісне майно [PERSON] і [PERSON]; визнати за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], грошові кошти у розмірі 30 976,29 грн., що відповідає 1/2 частині грошових коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року, укладеним [PERSON] з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27.01.2010 року по 14.06.2011 року; залишити за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], судові витрати, понесені в ході розгляду даного спору. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що з листопада 2008 року вона та [PERSON] почали проживати разом за адресою: [ADDRESS], їх зв'язок мав всі ознаки подружнього: спільні місце проживання, побут, ведення господарства, бюджет, взаємні права та обов'язки, проте на той час [PERSON] юридично перебував у шлюбі з [PERSON], хоча фактично їх сім'я вже не існувала. 27.01.2010 року [PERSON] офіційно розірвав шлюб з [PERSON] Як стверджує позивач за зустрічним позовом, на той момент між нею та [PERSON] вже сформувались сталі сімейні стосунки: вони обоє працювали, заробляли гроші, разом за спільні кошти купували продукти харчування, предмети побуту, одяг, подарунки для своїх рідних та друзів, оплачували комунальні послуги, готували їжу один для одного, виїжджали на відпочинок, в тому числі і за кордон. Також, зі слів [PERSON], вона та [PERSON] разом відвідували своїх близьких та знайомих, а також приймали у себе гостей, доглядали один одного, якщо хтось хворів, не розмежовували кошти, якщо щось потрібно було купити для іншого з них, були випадки, коли разом позичали гроші друзям. Весь свій вільний час від роботи сторони проводили разом, а тому поступово захоплення [PERSON] рибалкою стало хобі й [PERSON] 23.07.2010 року [PERSON] придбав на своє ім'я за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Тетяною Анатоліївною за реєстровим № 3203, квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира, як вважає [PERSON], була набута відповідачем за зустрічним позовом за спільні кошти з нею, так як частину грошей для цього у сумі 20 000 доларів США вона позичила у [PERSON] і повертала їх особисто частинами до лютого 2011 року. Як вказує [PERSON], після купівлі згаданої квартири в с. Петрівське вона та [PERSON] разом спільними зусиллями робили там ремонт, придбавали меблі та інші предмети інтер'єру, облаштовували подвір'я поблизу квартири. 26.02.2011 року [PERSON] та позивач за зустрічним позовом офіційно оформили свої відносини та зареєстрували за актовим записом № 118 у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського РУЮ у м. Києві шлюб. У березні 2011 року сторони у справі закінчили робити ремонт у своїй квартирі та облаштовувати її для проживання, а тому переїхали жити до неї. Однак, згодом з невідомих для [PERSON] причин спільне життя не склалось, а тому за позовом [PERSON] на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 18.09.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31.10.2013 року і з цієї дати набрало законної сили, шлюб між сторонами у справі було розірвано. Окрім зазначеного, зі слів [PERSON], у період свого спільного проживання сім'єю з 27.01.2010 року по 30.10.2013 року сторони за спільні кошти виплачували в особистих інтересах [PERSON] кредит, взятий останнім у 2006 році у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на купівлю автомобіля Ssang Yong Rodius, реєстраційний номер [NUMBER], № кузова (шассі) [NUMBER], 2005 року випуску. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у судове засідання з'явився, первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові, зустрічний позов не визнав, просив залишити його без задоволення. Подав письмові заперечення на зустрічний позов, в яких зазначив, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін у період з 28.01.2010 року по 26.02.2011 року, відповідно до цього рішення позивачем не було доведено факту проживання однією сім'єю сторін у період з 28.01.2010 року по 26.02.2011 року, у суду не було достатніх підстав для задоволення позову. Представник позивача за первісним позовом вважав, що встановлена рішенням суду відсутність факту проживання сім'єю сторін у період з 28.01.2010 року по 26.02.2011 року не підлягає доказуванню у даній справі та є преюдиційним фактом. Крім того, вказував на те, що, на його думку, [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] 27.01.2010 року, а отже, перебував з нею по цей день включно у шлюбі, тому встановити факт спільного проживання сім'єю без реєстрації шлюбу можна лише з наступного дня після розірвання шлюбу, тобто з 28.01.2010 року. Стосовно решти позовних вимог [PERSON] вказував, що їх задовольнити неможливо, так як вони напряму залежать від встановлення факту проживання однією сім'єю, а відсутність даного факту вже було встановлено у суді. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання теж з'явилась, первісний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, вказуючи на відсутність доказів перешкоджання з боку [PERSON] [PERSON] користуватись спірною квартирою, а також на обставини, викладені у зустрічному позові. Зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він знає сторін, так як працював у них на фірмі, на запитання суду, зазначив, що знав [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінку, які проживають разом, далі продовжив, що [PERSON] просив його навесні 2014 року поїхати до с. Петрівського забрати речі, але, коли вони туди приїхали, [PERSON] підійшов до воріт, порозмовляв з [PERSON] та повернувся до нього до машини, повідомивши, що посварився з [PERSON] і що остання не пускає його до квартири. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він знає [PERSON] 14 років, [PERSON] бачив декілька разів, [PERSON] попросив його з'їздити до с. Петрівського забрати свої речі, один раз вони їздили туди навесні 2014 року, але не потрапили до двору, так як [PERSON] йому сказав, що [PERSON] змінила замки, другий раз були влітку 2014 року, але у квартирі вже була [PERSON], [PERSON] ходив до неї, але повернувся і повідомив свідку, що вона його не пускає до квартири, і вони уїхали. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що знає сторін у справі з 2009 року, раніше він працював таксистом, під час роботи познайомився з [PERSON], після цього підвозив її та [PERSON], як разом, так і окремо, коли вони проживали в [ADDRESS], на роботу, по побутовим питанням, закупити продукти, вважав їх подружжям, те, що вони не були в офіційному шлюбі, йому стало відомо пізніше. Свідок бачив, коли привозив [PERSON] одну, особливо в обід, її бувало зустрічав [PERSON] разом із собакою світлого кольору, [PERSON] він возив майже щодня. Також свідок вказав, що відвозив [PERSON] до банку за коштами на квартиру в [ADDRESS], та до нотаріуса, там був і [PERSON], але самих коштів не бачив і у нотаріуса сам не був. Свідок був у квартирі [ADDRESS], коли там робили ремонт, там були [PERSON] та її брат. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що сторони у справі її друзі та сусіди в с. Петрівському, вона познайомилась з ними у 2010 році, коли вони приїжджали ще собі шукати квартиру в с. Петрівському і зайшли до неї у кафе, вона вважала їх подружжям, [PERSON] часто називав [PERSON] своєю дружиною, про те, що вони не одружені офіційно їй стало відомо пізніше, вони замовляли у неї обіди, ремонт у квартирі робили разом, наймали бригади, робити ремонт допомагав їм двоюрідний брат [PERSON] [PERSON], коли був ремонт, вони часто і довго сиділи у неї у кафе. Свідок зазначала, що у сторін була собака Ніка, вони разом займались нею, вигулювали її, просили її чоловіка тренувати собаку, на запитання головуючого свідок впізнала на фото собаку Ніку та [PERSON], як хазяїна. Також вона бачила сторін разом ще до того, як вони переїхали в [ADDRESS], де у її сім'ї розміщений гараж, і [PERSON] та [PERSON] сказали їй, що вони знімають там квартиру. Зі слів свідка, сторони переїхали до с. Петрівського у 2011 році, до цього вони замовляли у Польщі кухню, інші меблі, купували габаритну побутову техніку, щоб облаштувати своє житло. Свідок зауважила, що їй добре видно квартиру сторін в с. Петрівському, вона часто дивилась за цією квартирою, після 2011 року [PERSON] не з'являвся там, випадків, щоб [PERSON] його не пускала до квартири, змінила замки, не було, був лише випадок, коли його адвокат у березні 2015 року намагався потрапити до квартири, і [PERSON] йому не дала цього зробити, але самого [PERSON] там не було. Також свідок повідомила, що позичала [PERSON] на купівлю квартири в с. Петрівському 20 000 доларів США, які та їй повернула у 2011 році, після чого вона порвала розписку. Також, коли купували квартиру, вона пам'ятає, що у [PERSON] не вистачало певної суми і вона викликала таксиста по телефону, щоб з'їздити до банку та поміняти кошти. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона з 2007 року по 2014 рік працювала консьєржем по системі «доба-через-три» в [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] там проживали у кв. 108 з 2008 року по весну 2011 року, жили сторони разом, купували продукти, інші речі, часто залишали сумки у неї у кімнаті консьєржа, разом їздили відпочивати, в тому числі за кордон, вона вважала їх подружжям, їй невідомо було, що вони не були офіційно одружені. Також свідок вказала, що у сторін була собака, з якою вони гуляли як разом, так і окремо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що з 2009 року до травня 2011 року вона працювала консьєржем по системі «доба-через-три» в [ADDRESS], де проживали разом [PERSON] та [PERSON], також повідомила суду інформацію, аналогічну тій, яку зазначала свідок [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] її подруга, знайома з нею близько 15 років, з [PERSON] вона познайомилась наприкінці 2008 року, коли [PERSON] в нього закохалась, деякий час працювала на нього з травня 2009 року, з кінця 2008 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, Новий 2009 рік вони святкували у квартирі в [ADDRESS], вона часто ночувала у них у квартирі, приїздила до них у гості, проводила свята, бачила, що вони разом готували їжу, квартира була обладнана меблями, технікою, у квартирі були речі як [PERSON], так і [PERSON], видно було, що сушилися на сушці випрані речі їх обох, [PERSON] називав [PERSON] дружиною, був до неї дуже уважним, у них була маленька собака, про яку вони піклувались разом, возили до кінологічного центру, вона була для них як член сім'ї, як дитина. Свідок зазначала, що їй відомо, що сторони разом, коли проживали в м. Києві, купували пральну машину, хлібопічку, інші речі побуту. Свідок повідомила, що всі вони чекали, коли [PERSON] розлучиться і вони з [PERSON] оформлять стосунки. Свідок вказала, що при ній сторони вели розмови про купівлю квартири в с. Петрівському, планували це разом, згодом повідомили їй, що придбали житло, [PERSON] в розмові з нею дану квартиру називав «наш дім», і взагалі, завжди при ній у зв'язку з [PERSON] ніколи не розрізняв речі на «наше» і «моє». Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що він познайомився з [PERSON] у 2006 році на рибалці, пізніше у 2008 році він познайомив його з [PERSON] і представив її як свою дружину, з цього часу [PERSON] часто разом з [PERSON] відпочивали на природі, проживали в одному будиночку, інших жінок, окрім [PERSON], разом з [PERSON] він не бачив. Йому невідомо було, що вони не були одружені, він вважав їх подружжям, про те, що вони не у шлюбі, йому стало відомо значно пізніше. Свідок вказував, що бував у сторін у гостях на Ломоносова в м. Києві 3-4 рази, а в с. Петрівському десь двічі, в основному вони зустрічались на природі. Коли свідок бував вдома у сторін, він бачив, що там знаходяться їх спільні та особисті речі, готували їжу, варили каву. Свідок вказував, що був з [PERSON] та [PERSON] разом на відпочинку за кордоном, він бачив, як сторони разом ходили по магазинам, робили покупки. Свідок також зазначав, що він позичав у 2010 році у сторін кошти у сумі 5 500 доларів США на купівлю автомобіля, брав кошти у [PERSON] на вул. Ломоносова в м. Києві, а повертав [PERSON] десь навесні 2011 року. Вислухавши покази свідків та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов повинен бути задоволений, з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до наданої на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.02.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» копії кредитного договору № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року [PERSON] взяв на споживчі цілі кредит у банку, який на той час мав назву Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», у розмірі 195 455 грн. строком до 22.06.2011 року з процентною ставкою за користування кредитом 16 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року [PERSON] уклав з вказаним банком договір застави транспортного засобу № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року, відповідно до якого передав у заставу належний йому автомобіль SSANG YONG, модель RODIUS, рік випуску 2005, колір чорний, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], тип ТЗ легковий універсал, реєстраційний № [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 20.06.2006 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], видане 20.06.2006 року. Як вбачається з наданих на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.03.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» копій заяви [PERSON] від 13.06.2006 року, рахунку-фактури ПІІ АТ «Автоінвестстрой» № 012 від 20.06.2006 року, виписаного на ім'я [PERSON] на суму 218 286 грн., та електронних платіжних документів про перерахунок коштів № 3/73/37890 від 22.06.2006 року АППБ «Аваль» на виконання умов кредитного договору № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року, укладеного з [PERSON], було перераховано ПІІ АТ «АІС» на купівлю [PERSON] автомобіля SSANG YONG RODIUS по рахунку-фактурі № 012 від 20.06.2006 року 195 455 грн. З огляду на надану на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.02.2015 року довідку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 81-1-0-00/43073 від 04.03.2015 року про операції за кредитом на виконання [PERSON] умов вже згаданого кредитного договору № 014/2543/73/37890 від 22.06.2006 року було сплачено банку: у заявлений [PERSON] період з 27.01.2010 року по 25.02.2011 року - 48 512,21 грн., а під час офіційного шлюбу сторін у справі, тобто з 26.02.2011 року по 14.06.2011 року, - 13 440,36 грн., а всього - 61 952,57 грн. Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.01.2010 року [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] за актовим записом № 62. Зважаючи на відмітки у закордонних паспортах [PERSON] та [PERSON], вони виїжджали за межі України в один і той же час до одних і тих самих країн: з 22.04.2010 року по 02.05.2010 року, з 14.09.2010 року по 29.09.2010 року та з 26.01.2011 року по 30.01.2011 року. З огляду на довідку № 22-03/10 від 22.03.2010 року [PERSON] з 2008 року працювала на посаді директора ТОВ «Грін та Хенрі Україна» з посадовим окладом 2 060 грн., заробітна плата за останні 6 місяців склала 12 331,16 грн. З урахуванням довідки № 08-10/12 від 02.12.2010 року [PERSON] з 07.06.2010 року по 30.11.2010 року працювала начальником юридичного відділу ТОВ «ІнтерБізнесКонсалтинг» та отримала дохід за цей період на загальну суму 20 500 грн. Як вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» № 08.7.0.0.0/110111122507 від 11.01.2011 року, оборот грошових коштів [PERSON] з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року за її особовим рахунком становив по дебету 31 186,80 грн., по кредиту - 48 001,80 грн. Відповідно до довідки виконкому Петрівської сільської ради № 1327 від 26.11.2012 року [PERSON] з березня 2011 року по час видачі довідки проживає у [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 26.02.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали у відділі реєстрації актів цивільного стану Глосіївського РУЮ у м. Києві шлюб за актовим записом № 118. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31.10.2013 року, шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З огляду на лист Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області № 21235 від 15.08.2014 року [PERSON] до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області з будь-якими письмовими, усними заявами або повідомленнями про перешкоджання йому у користуванні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON] згідно з БД «АРМОР» з 2008 року не звертався. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року було у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу відмовлено. З мотивувальної частини даних судових рішень вбачається, що у суду не було достатніх підстав для задоволення даного позову, так як для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу недостатньо встановлення факту спільного проживання, а необхідно ще й встановити наявність спільного побуту та взаємних прав і обов'язків. З висновку старшого ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області майора міліції Лобаса В.С. від 01.10.2014 року вбачається, що: 24.09.2014 року до Вишневого МВМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із письмовою заявою звернувся [PERSON] в інтересах [PERSON] про те, що колишня дружина останнього [PERSON] перешкоджає йому користуватися його квартирою в [ADDRESS]; по вказаній заяві були опитані [PERSON] та сусіди по квартирі [ADDRESS]; по закінченню перевірки по заяві від [PERSON] в інтересах [PERSON] рекомендовано заявникові звернутися до суду для розподілу майна, визначено, що інформація не підтвердилася. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32596219 від 23.01.2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 20.01.2015 року за [PERSON]. Як вбачається з міжнародного ветеринарного паспорта № 01225302, у [PERSON] є собака золотистий ретривер Домінік Меджік Даймонд, 22.01.2009 року народження. Зважаючи на записи у медичній картці собаки Ніки за ветеринарною допомогою, в тому числі й 04.04.2010 року та 26.09.2011 року, звертався [PERSON]. До наданих в ході судового розгляду фото суд ставиться критично, так як з них можна встановити лише факт, що сторони дійсно відпочивали разом, а також зі свідками [PERSON] та [PERSON], проте без визначення конкретних дат, що має для даної справи значення. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як вбачається зі ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. З огляду на ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За правилами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами 1, 2 ст. 21 СК України проголошено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зважаючи на ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України . Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 СК України. За правилами ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З урахуванням позиції, висвітленої у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі № 6-148цс12, ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначена можливість встановлення у судовому порядку фактів, що мають юридичне значення, тобто таких, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі наявності спору про право справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у позовному провадженні. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відміток у закордонних паспортах сторін, міжнародного ветеринарного паспорта № 01225302, медичної картки собаки, договору купівлі-продажу квартири, довідок з місця роботи [PERSON] та щодо банківського рахунку [PERSON], у період з 27.01.2010 року по 25.02.2011 року і навіть ще до цього часу [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом за адресою: [ADDRESS], проводили разом дозвілля, вели спільне господарство, мали спільного улюбленця - собаку, якою разом опікувались та до якої ставились як до члена сім'ї, працювали, сплачували разом кредит, набували для спільного користування побутову техніку, інші предмети побуту та спіну квартиру, робили разом у цій квартирі ремонт, позичали разом своїм друзям кошти та самі позичали кошти у своїх друзів на придбання для спільного користування квартири. А отже, у розумінні ст. 3 СК України між сторонами у справі у заявлений період був зв'язок, який мав всі ознаки сімейного, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У цей період жоден зі сторін не перебував у зареєстрованому шлюбі. Так, [PERSON] розірвав свій шлюб 27.01.2010 року і в силу вимог ст. 114 СК України його шлюб є припиненим вже з цього дня. Тому, так як сторони підтримували сімейні стосунки ще до цього, можна говорити про проживання їх сім'єю саме з цієї дати - дати розірвання шлюбу [PERSON] Оскільки сторони 26.02.2011 року зареєстрували свій шлюб і згідно зі ст. 21 СК України з цієї дати проживали офіційно вже як подружжя, можна говорити про те, що останній день проживання їх сім'єю без реєстрації шлюбу був 25.02.2011 року. Посилання позивача за первісним позовом на рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року, яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін у період з 28.01.2010 року по 26.02.2011 року, і яким, на думку [PERSON], встановлена відсутність факту проживання сім'єю сторін у період з 28.01.2010 року по 26.02.2011 року, суд не може прийняти, так як така відсутність факту не була встановлена у згаданих судових рішеннях, а лише було констатовано, що позивачем було доведено лише факт спільного проживання, чого недостатньо, і не було доведено факту ведення спільного господарства та наявності спільних прав та обов'язків, що було доведено у ході розгляду даної справи. Взагалі у вказаних судових рішеннях не було встановлено жодного факту, який би міг вплинути на розгляд цього спору. Більш того, зі змісту вказаних судових рішень не вбачається, що у тому процесі взагалі доводились факти ведення спільного господарства та наявності спільних прав та обов'язків у сторін, а також розглядалась майнова вимога, що мало місце при розгляді даної справи. А отже, суд вважає, що наявність рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року не є перешкодою для розгляду та задоволення вимог [PERSON] у даній справі, так як у даному процесі встановлювались обставини, які не розглядались у тій справі, хоча повинні були розглядатись, зважаючи на характер позовних вимог [PERSON] Тобто, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову [PERSON] у частині встановлення факту її проживання однією сім'єю разом з [PERSON] Так як суд вважає факт проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27.01.2010 року по 25.02.2011 року доведеним, то відповідно до вимог глави 8 СК України спірна квартира, яка була набута відповідачем за зустрічним позовом у вказаний проміжок часу та кошти, сплачені у цей час по кредиту за автомобіль SSANG YONG RODIUS у сумі 48 512,21 грн., є спільним сумісним майном сторін у справі. Окрім цього, й кошти, сплачені після укладання сторонами шлюбу, тобто у період з 26.02.1011 року по 14.06.2011 року, по кредиту за автомобіль SSANG YONG RODIUS у сумі 13 440,36 грн., є також спільним сумісним майном сторін у справі. Зважаючи на це та на ст. 372 ЦК України та ст.ст. 69-71 СК України, а також враховуючи, що автомобіль SSANG YONG RODIUS, який був набутий [PERSON] ще у 2006 році та у результаті залишився саме у його власності та користуванні, і не може бути визнаний судом як спільне сумісне майно сторін, [PERSON] має право на поділ вище вказаного майна, а тому суд задовольняє її вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири в с. Петрівському та стягнення 1/2 частини коштів, сплачених [PERSON] у період з 27.01.2010 року по 14.06.2011 року по кредиту за автомобіль у загальній сумі 61 952,57 грн. Також, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про доведеність факту проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27.01.2010 року по 25.02.2011 року, визнав спірну квартиру спільним сумісним майном сторін та визнав право власності на її 1/2 частину за позивачем за зустрічним позовом, то вимоги позивача за первісним позовом про виселення [PERSON] з цієї квартири не можуть бути задоволені. Поруч із цим, суд вважає, що вимоги [PERSON] про вселення його до спірної квартири теж не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що в ході судового розгляду не було встановлено, що [PERSON] дійсно чинить йому перешкоди у користуванні цією квартирою. Так, з огляду на лист Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області № 21235 від 15.08.2014 року та висновок старшого ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області майора міліції Лобаса В.С. від 01.10.2014 року, а також покази свідка [PERSON], яка є сусідкою сторін в с. Петрівському, відсутні підстави вважати, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] користуватися квартирою в с. Петрівське після набуття ним права власності на цей об'єкт у розуміння ст.ст. 182, 331 ЦК України, тобто після 20.01.2015 року, так як взагалі не було встановлено його спроб потрапити до квартири після цієї дати. Свідки ж [PERSON] та [PERSON] описували події, коли ще за [PERSON] не було зареєстровано право власності на спірну квартиру, ці випадки були одиничними, більш того, ці свідки, з їх слів, не були присутніми безпосередньо при розмові [PERSON] з [PERSON], бачили це на відстані, а тому сформували цю інформацію суб'єктивно та виключно на основі слів позивача за первісним позовом. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення зустрічних вимог [PERSON], зважаючи на наявні в матеріалах справи квитанції про сплату судового збору нею за подачу позову до суду, як за майнові, так і за немайнові вимоги, за забезпечення доказів та забезпечення позову на загальну суму 4 384,80 грн., суд вважає за необхідне відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом вказані кошти. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, п. 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99, ст.ст. 15, 16, 177, 182, 321, 355, 368, 369, 372, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 21, 60, 69-71, 74, 114СК України,

Outcome: approved