Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», у якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3146 від 29 вересня 2017 року, який було укладено між ним та товариством, та стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн, як незаконно отримані за наслідком укладання оспорюваного договору. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що оспорюваний договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, крім того, умови договору не відповідають чинному законодавству і йому не було надано чітку, достовірну інформацію щодо умов та наслідків цього договору, чим порушено його права на повну інформацію щодо укладеного договору, що є підставою для визнання недійсним цього договору, а також повернення авансового платежу, оскільки відповідачем не надано позивачу транспортний засіб. Відповідачу на його адресу направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками, та повідомлення про час та місце розгляду справи однак до суду повернулися конверти за закінченням строку зберігання. У судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом установлено, що 29 вересня 2017 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавець) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 3146, за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) - автомобіль Ford Transit Connect - та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається у договорі та у додатку № 1 (п. 1.2 договору) та становить 18 938,27 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 503 758,00 грн (а.с. 22-35). Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. На виконання умов договору позивач за квитанцією-рахунком (а.с. 20) сплатив відповідачу 50 000 грн авансового платежу за договором (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ураховуючи, що договір лізингу, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст. 799 ЦК України, отже укладений з порушенням вимог закону, то такий договір є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається, а відтак сплачені позивачем грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України. За таких обставин позов потрібно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним 50 000 авансового платежу за договором. Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, які складаються з судового збору в сумі 704 грн 80 коп., оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати згідно п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial