Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 03 серпня 1996 року вона уклала шлюб із відповідачем. За період шлюбу сторонами було набуте майно, право власності на яке зареєстроване за [PERSON], а саме - приміщення [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області № 2-867/2008, та квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року. Вважала, що набуте у шлюбі нерухоме майно належить кожному з подружжя в рівних частках, а тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення [ADDRESS] та 1/2 частину квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 850 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності за участю представника - адвоката [PERSON] Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала вказала, що все майно було придбано в період шлюбу та за спільні сімейні кошти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в письмових запереченнях зазначив, що 21 грудня 2012 року батьком відповідача була продана квартира, а виручені гроші одразу були подаровані синові, тобто відповідачеві, за рахунок яких в цей же день була придбана спірна квартира [ADDRESS]. Спірна квартира була придбана за кошти, які були подаровані відповідачеві батьком, а тому вважає дану квартиру особистою приватною власністю. Також зазначає, що з серпня 2001 року він займався підприємницькою діяльністю з надання ріелторських послуг, та у вересні 2007 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS]. Зазначений об'єкт купувався з метою облаштування офісного приміщення для здійснення своєї підприємницької діяльності. В цьому ж році була збудована прибудова до квартири та рішенням місцевого суду від 17.03.2008 року за ним було визнано право власності на прибудову та майданчик. Кошти, за які він купував та квартиру та будував прибудову, були отримані від здійснення підприємницької діяльності. Позивач не приймала участі в придбанні та будівництві спірного майна. Вказує, що майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім'ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця, і використовується в його підприємницькій діяльності, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до статті 57 СК України. На підставі зазначеного просив відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що 03 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Маріупольському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Донецької області, про що зроблено актовий запис № 507. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON]. В період шлюбу 21 грудня 2012 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В., було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,6 кв.м, житловою площею 15,6 кв.м. Крім того в період шлюбу [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року було придбано кватиру [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS]. Пізніше згідно із рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 березня 2008 року у справі № 2-867/2008 за [PERSON] було визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру [NUMBER] в нежиле приміщення і самовільно зведену нежилу прибудову «А1-1», площею 21,0 кв.м, майданчик «а2» в будинку [ADDRESS], включивши нежилу прибудову і майданчик до складу реконструйованої квартири. Отже з представлених письмових доказів слідує, що в період зареєстрованого шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу на відповідача було оформлено право власності на дві квартири, одна з яких (по [ADDRESS]) була реконструйована у нежиле приміщення, та за рішенням суду реконструкція та прибудова визнані за відповідачем. Вказані об'єкти нерухомості є предметом поділу між сторонами. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця, в тому числі виконання обов'язків з ведення домашнього господарства, догляду та виховання дітей. Отже для правильного застосування статті 60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільної праці та участі обох з подружжя у набутті даного майна шляхом матеріальних вкладень або фізичного внеску. З'ясовуючи ці факти, суд виходить з наступних доказів. Так, відповідно до представленого договору купівлі-продажу спірна квартира №17, що розташована по проспекту Нахімова, будинок 104, була придбана відповідачем за договором купівлі-продажу за ціною 72000,00 гривень. Крім цього згідно з договором купівлі продажу кватиру [NUMBER] в [ADDRESS] було придбано за 5021,00 гривню та в 2008 році на підставі рішення суду [PERSON] повторно набув у власність самовільно реконструйовану жилу квартиру в нежиле приміщення і самовільно зведену нежилу прибудову до квартири площею 21,0 кв.м. Відповідно до заяв, представлених із матеріалами двох нотаріальних справ, при укладенні обох договорів купівлі-продажу нерухомого майна позивач надавала у нотаріуса в обох випадках письмову згоду на придбання двох спірних квартир за спільні кошти, набуті подружжям під час шлюбу. Також в пункті 8 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], було прописано, що покупка квартири за цим договором проводиться за письмовою згодою дружини покупця, яка відповідно до статті 60, 74, 97 Сімейного кодексу України має право на частку в спільному майні подружжя щодо даної квартири. Тобто за наявності подібних умов договору та нотаріальних згод на використання спільних грошових коштів позивач [PERSON] та її чоловік під час придбання зазначеного нерухомого майна у вигляді квартир діяли спільно, давали свою згоду та усвідомлювали, що використовують при укладанні угоди спільні сімейні накопичення та без надання згоди другим з подружжя укладання договорів було б неможливим, або чоловіку під час їх оформлення довелося б проінформувати дружину про придбання майна за особисті кошти та довести їй і нотаріусу право особистої власності на грошові кошти, за які набувається майно. Проте чоловік погодився на оформлення і укладання договорів за участю дружини та за спільні кошти подружжя, та в одному із договорів прямо вказав про спільність грошових коштів та набутого майна. Крім того суд враховує, що сторони перебували у шлюбі з 1996 року. За цей час у них народилися двоє спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що свідчить про тривалу спільність ведення сімейного бюджету та можливість сумісного накопичення грошових коштів як за рахунок спільних коштів, так і за рахунок спільної праці, в тому числі ведення домашнього господарства і виховання дітей. Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з довідкою з Маріупольської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми отриманих доходів за період з 2001 року по 2007 рік відповідач [PERSON] отримував доходи як за основним місцем роботи, зокрема в ПрАТ МК «Азовсталь», так і в інших підприємствах, в тому числі і від ПП «Ріелторська компанія Масштаб». Суми доходів, які були задекларовані в державному реєстрі, значаться як заробітна плата за основним або неосновним місцем роботи (а.с.90,93), а розмір та вид задекларованого доходу від підприємницької діяльності як самозайнятої особи в спірний період слід вважати спільним сумісним майном, оскільки набуті в період шлюбу як заробітна плата або дохід як самозайнятої особи від здійснення індивідуальної діяльності, що також слід вважати заробітною платою, доходом отриманим в період шлюбу, який одразу був внесений в спільний сумісний бюджет. Інших доказів наявності майна або надходження сум коштів на особистий рахунок відповідача, які б були набуті до шлюбу, або кошти, які б належали йому особисто, [PERSON] не представлено. Доводи відповідача про отримання ним коштів на придбання квартири від батька суд відхиляє з наступних причин. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є батьком відповідача, в судовому засіданні пояснив, що після смерті дружини він вирішив продати свою трикімнатну квартиру та частину грошових коштів в сумі 8000,00 доларів подарував синові, а іншу частину дочці для придбання двокімнатної квартири. В грудні 2012 року в один день вони уклали нотаріальні угоди купівлі-продажу. Згідно з частиною 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже з наведеної норми слідує, що дарування грошових коштів проводиться за нотаріально посвідченим письмовим договором, який мав бути укладений між батьком та відповідачем та представлений до суду в якості допустимого доказу вказаного факту. Проте усні покази свідка в підтвердження укладання угоди дарування валютних цінностей, для якої встановлена законом обов'язкова нотаріально посвідчена письмова форма, у відповідності до вимог частини 1 статті 219 ЦК України не можуть вважатися допустимим доказом та покладатися в основу рішення суду. Судом також відхиляються доводи відповідача про те, що спірне майно призначене для його професійної діяльності як підприємця та придбане ним за кошти від підприємницької діяльності, оскільки під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції спільності придбаного в період шлюбу майна та рівності часток. При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. З урахуванням цього, використання спільного майна у професійній діяльної не може бути підставою для невизнання такого майна спільною сумісною власністю, а може бути лише враховано при поділі такого майна в натурі. Крім того, відповідачем не доведено придбання майна саме за кошти від підприємницької діяльності, оскільки не представлено безпосереднього руху коштів з особистого банківського рахунку підприємця та оформлення майна саме як на фізичну особу-підприємця. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, відповідно до статей 12, 80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з огляду на викладені норми та представлені сторонами докази, а також з урахуванням тривалості шлюбу, наявності спільних дітей, розміру та виду доходу подружжя, вартості набутого майна, умов договорів купівлі-продажу, а також участі кожного із подружжя у формуванні спільного сімейного бюджету, суд вважає, що відповідач не спростував вимог позивача про спільність набутого майна в період шлюбу, не представив доказів набуття спірного майна виключено за кошти, які б належали йому особисто, тобто вагомих доказів отримання таких коштів від батька або від підприємництва та саме за рахунок яких було б придбане спірне майно. Не було представлено, зокрема, доказів наявності у відповідача особистого розрахункового (поточного) рахунку як фізичної особи - підприємця та витрачання ним коштів з даного рахунку на придбання спірного нерухомого майна, а також не встановлені факти не прийняття участі дружною своєю працею, в тому числі ведення нею домашнього господарства або виховання дітей, у накопиченні сімейного бюджету або витрачання його не в інтересах сім'ї. За відсутності таких доказів загальне правило статті 60 СК України відносить все набуте під час шлюбу майно, в тому числі спірне, до статусу спільного сумісного майна подружжя, діє презумпція спільності майна подружжя, доки протилежне не доведено одним із подружжя. З урахуванням зазначеного, на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] та нежиле приміщення [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. Таким чином, вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень суд відзначає наступне. У відповідності із частиною 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з договором про надання правничої допомоги, укладеним 03 квітня 2017 року, та додатковою угодою [NUMBER] від 08 квітня 2017 року адвокату за представництво інтересів у справі сплачується гонорар в сумі 3000,00 гривень. Згідно з прибутково-касовим ордером від 08 квітня 2017 року позивачем було сплачено адвокатські послуги в сумі 3000,00 гривень. Вказана сума правничої допомоги згідно з представленим адвокатом клопотанням складалася із семи годин опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультування; трьох годин підготовки документів та десяти годин участі у судових засіданнях у справі. Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що загальний час участі адвоката у судових засіданнях в дійсності становив близько трьох годин. Отже адвокатом не доведено заявленого обсягу витраченого часу на здійснення адвокатських послуг, а відтак сума понесених судових витрат є доведеною не в повному обсязі та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За таких підстав, суд, враховуючи час, витрачений адвокатом на виконання робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також вартість оплачених послуг, вважає часткове доведення позивачем розміру понесених судових витрат та зменшує витрати на оплату правничої допомоги адвоката з 3000 грн. до 1500 грн., які відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. За таких підстав позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати у справі, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 850,00 грн., які були сплачені позивачем при подачі позову, підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 372, 719 ЦК України, ст. 12, 81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: partial