Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У жовтні 2019 року до суду звернулась [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) із позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) та Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі по тексту АТ «Універсал Банк», відповідач), в якому просила суд - визнати недійсним Договір іпотеки № 1065 від 31.03.2008 укладений між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» про передачу квартири загальною площею 93,20 кв.м [ADDRESS] в забезпечення зобов`язання [PERSON] за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL3083 від 31.03.2008. На обґрунтування позову послалась на наступні обставини. [PERSON] з [PERSON] перебувала у шлюбі з 23.10.1993, який рішенням суду від 22.10.2008 розірвано. У шлюбі в них народилась двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . 24.03.2005 родина отримала у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право власності видане на ім`я [PERSON] . Вже після розірвання шлюбу та відсутності фактичного проживання [PERSON] з родиною у квартирі, вона дізналася, що [PERSON] відповідно до Договору іпотеки № 1065 від 31.03.2008 передав цю квартиру в забезпечення власних зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитний послуг № BL3083 від 31.03.2008, відповідно до якого [PERSON] отримав від АТ «Універсал Банк» грошові кошти у розмірі 209 000 доларів США під ведення бізнесу. Стверджує, що намір відповідача не повертати кошти підтверджується рішенням суду у справі № 2-7731/2010, квартира була придбана в результаті тринадцятирічних сімейних заощаджень в період шлюбу, а квартиру він не бажав залишати колишній дружині разом із двома дітьми. 08.01.2009 вона зверталась до Управління державної служби боротьби з економічною злочинністю. Рішенням суду від 04.09.2013 у справі № 753/4368/13 визнано за нею 2/3 частини цієї квартири, а за [PERSON] 1/3 частина в порядку поділу майна подружжя. 16.09.2019 їй стало відомо, що 21.02.2019 АТ «Універсал Банк» набуло право власності на спірну квартиру. 30.09.2019 вона звернулась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, та станом на 07.11.2019 зазначена справа перебуває в Дарницькому районному суді м. Києві, рішення ще не прийнято. Спірний договір іпотеки позивач просить визнати недійсним з наступних підстав: вона не дала згоду на укладання такого договору і не була його стороною (ухвала Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2013 справа № 2-7731/10); дії [PERSON] недобросовісні, оскільки кошти він витратив на власні потреби та не в інтересах сім`ї; недобросовісні дії АТ «Універсал Банк», який знав про перебування [PERSON] у шлюбі, про придбання предмету іпотеки в період шлюбу, про наявність у [PERSON] двох дітей, про реєстрацію проживання зазначених осіб у спірній квартирі. Позивач зазначила, що вважає єдиним з можливих способів захисту від порушення її прав, це звернутися із цим позовом, і хоча таке рішення суду й не призведе до повного відновлення порушених прав, в подальшому, визнання недійсним договору іпотеки надасть можливість окремим судовим процесом зняти арешт з квартири накладений за «недійсним» іпотечним договором та зареєструвати визнане за нею право власності на 2/3 частини квартири. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 05.02.2020 головуючий суддя Даниленко В.В. відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до протоколу від 10.09.2020 справа розподілена для розгляду судді Каліушку Ф.А., підставою проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями стало звільнення з посади судді [PERSON] (а.с. 43). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 15.09.2020, головуючий суддя Каліушко Ф.А., прийнято до провадження судді Каліушка Ф.А. цю справу та призначив в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін(а.с. 44-45). У лютому 2021 року АТ «Універсал Банк» подав відзив на позовну заяву (а.с. 51) в якому просив суду відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив АТ «Універсал Банк» обґрунтований наступним обставинами. В провадженні Дарницького районного суду м. Києві перебувала справа № 753/22596/14 за позовом позивача до відповідачів за участю третьої особи нотаріуса про визнання договору іпотеку недійсним та зобов`язання вчинити дії, в межах якої нотаріус надав суду нотаріальну засвідчену згоду позивача, в якій вона не заперечує проти передачі в іпотеку її чоловіком спірної квартири. Справа № 753/22596/14 залишена без розгляду за заявою сторони позивача. В межах розгляду цієї справи, позивач вводячи суд в оману не залучає нотаріуса третьою стороною у справі. Рішення суду на яке посилається позивача щодо належності їй 2/3 спірної квартири, скасованого постановою Київського апеляційного суду від 12.08.2020. Тому договір не може бут визнаний судом недійсним. Ухвалою суду від 23.02.2021 (а.с. 86-90) залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського Олега Олександровича (далі по тексту - третя особа, приватний нотаріус) до участі у справі та витребувано з архіву справу №753/22596/14. У травні 2021 року від приватного нотаріуса надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких третя особа просила відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що позивач безпідставно стверджує, що не надавала згоди на укладання спірного договору іпотеки; у справі № 2-7731/2010 приватний нотаріус не був учасником справи, тому ч. 4 ст. 82 ЦПК України не застосовується, крім того в тій справі факт наявності згоди не досліджувався; в спірній квартирі був зареєстрований лише [PERSON] . У червні 2021 року позивач подала заяву про зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 753/4368/14, оскільки постанова Київського апеляційного суду від 12.07.2020 скасована Верховним судом, та справа передана на розгляду до суду апеляційної інстанції. Ухвалою суду постановленої без виходу до нарадчої кімнати, зафіксованої в протоколі судового засідання від 17.06.2021, суд відмовив у задоволенні заяви позивача про зупинення розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник відповідача АТ «Універсал Банк» просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча про день час та місце його проведення був повідомлений належним чином, причин поважності своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходив. Третя особа в судове засідання не прибула, хоча про день час та місце проведення засідання була повідомлена належним чином, в поясненнях просила суд розглядати справу без її участі. Суд провів судове засідання без участі осіб, які не прибули, що відповідає вимогам ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, матеріали справи № 753/22596/14, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема, заставою. Так, ч. 1 ст. 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.03.2008 між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач АТ «Універсал Банк», було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL3083 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 209 000 доларів США до 01.03.2028 року (а.с. 13-19). 31.03.2008 між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач АТ «Універсал Банк», було укладено договір іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком. У відповідності до умов цього Договору Банк має право у випадку невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL3083 отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на умовах цього договору. Відповідно до умов Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 29). У відповідності до вимог ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір іпотеки 31.03.2008 нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1065. За змістом ст. 578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Посилаючись на необхідність визнання оспорюваних договорів недійсними у відповідності до вимог стст. 63, 65 СК України, стст. 203, 215 ЦК України, позивач вказує на укладання договору іпотеки від 31.03.2008 самостійно [PERSON] без її згоди як іншого подружжя, оскільки вона також має право власності на вказане майно. Проте, суд критично оцінює доводи позивача щодо визнання недійсними вказаного договору з огляду на наступне. Згідно чч. 1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За умовами ст. 63 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог чч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно стст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. За умовами ч. 1 ст. 203 ЦК, ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є не додержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до правої позиції Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23.10.1993 (а.с. 9), який рішенням суду від 22.10.2008 (залишений без змін 05.02.2013) розірвано, тобто в період укладання [PERSON] договору іпотеки. Квартира за адресою: [ADDRESS] придбана в період шлюбу, відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.2005 виданого на ім`я [PERSON] (а.с. 11). Суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належало виключно [PERSON] , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений [PERSON] у справі № 753/4368/13 не вирішено. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В матеріалах справи № 753/22596/14 (а.с. 37) та в матеріалах цієї справи міститься заява [PERSON] від 31.03.2008 про те, що вона дає згоду та не заперечує проти передачі її чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , співласником якої вона є, для забезпечення вимог кредитного договору укладеного між її чоловіком та банком. Цією згодою вона дає згоду на передачу квартири в іпотеку та підписання договору іпотеки. Заява [PERSON] від 31.03.2008 про надання згоди посвідчена нотаріусом Київського міського нотаріального округа, засвідчено справжність підпису [PERSON] , який зроблено у присутності нотаріуса Кістанова А.М. Оскільки договір іпотеки 31.03.2008 укладений між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] з нотаріально посвідченої згодою [PERSON] яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України не може бути визнаний судом недійсним. Також в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна - [PERSON] , та АТ «Універсал Банк» діяли недобросовісно. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачем залишаються за нею. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed