Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про зміну способу стягнення аліментів для утримання дитини. Обґрунтовуючи позов, зазначила, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2012 року, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 400 грн щомісячно, до повноліття дитини. З часу присудження пройшло більше шести років. За цей час значно змінився рівень життя, підвищились ціни і соціальні гарантії. З огляду на викладене, просить змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача, встановлений рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області із твердої грошової суми на частку від заробітку, встановивши їх в розмірі 30% заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позовної заяви і до повноліття дитини. У судове засідання позивач не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 21). Відповідач у судове засідання не з'явився, однак від нього до суду поступила заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с. 22). Частиною 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) установлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, суд вважає, що судове засідання належить провести за відсутності усіх осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн щомісячно, починаючи з 6 березня 2012 року і до його повноліття (а.с. 7, 8). Після одруження з [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 5). Відповідно до довідки Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 531 від 1 жовтня 2018 року, син сторін, [PERSON] проживає разом із позивачем (а.с. 10). З часу присудження аліментів пройшло більше шести років і за цей час значно змінився рівень життя, підвищились ціни і соціальні гарантії, а згідно з нині діючим законодавством, мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що власне і було підставою звернення позивачем із цим позовом. Отже, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України). Так, згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України установлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 183 СК України). Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років з 1 грудня 2018 року становить 2027 грн, відтак 50 відсотків від цієї суми становить 1013,50 грн, натомість розмір аліментів на сина Олега, що стягується з відповідача на підставі рішення суду від 19 вересня 2012 року становить лише 400 грн, що значно менше від установленого законом мінімального розміру аліментів. Розглядаючи вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів, суд враховує те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, відтак очевидно, що попередньо визначений судом розмір аліментів цим не відповідає, а тому розмір аліментів слід збільшити, шляхом зміни способу їх стягнення. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, зважаючи на усе вищевикладене, з урахування визнання позову відповідачем, що не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, оскількиаліменти після зміни способу їх стягнення належить стягувати не з часу пред'явлення позову до суду, про що просила позивач, а з дня набрання рішенням суду законної сили, позаяк ч. 1 ст. 191 СК України стосується присудження аліментів на дитину і не регулює питань, пов'язаних зі зміною способу їх стягнення.

Outcome: partial