Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за цією адресою. Як на підставу позовних вимог вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS], в якому крім неї зареєстровані її сини [PERSON] та [PERSON] Відповідачі в житловому будинку не проживають понад один рік, у зв'язку з перебуванням за межами країни, про що складено відповідні акти з сусідами від 19.09.2017 та 22.10.2018. Комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в будинку не мають. На даний час реєстрація відповідачів за зазначеною адресою перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися будинком на власний розсуд та змушує сплачувати комунальні платежі у більшому розмірі. Крім того, позивач має проблеми та незручності при отриманні субсидії, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Вважає, що відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житлом у відповідності до положень статті 405 ЦК України та зняття з реєстраційного обліку за адресою будинку на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.10.2018 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою цього суду від 22.11.2018 позивача звільнено від сплати судового збору. Ухвалою від 22.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово. Позивач надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі причину неявки суду не повідомили та відзиву на позовну заяву не надали. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 11.04.2012 [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: житлового будинку [ADDRESS]. Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.04.2012 [PERSON] успадкувала після свого чоловіка [PERSON] 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Другою миколаївською державною нотаріальною конторою 15.11.1991 , за реєстровим №1-4731. Факт реєстрації права власності позивача на вказаний будинок також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.10.2018. Відповідно до довідки №1335 від 26.07.2016, у будинку зареєстровані три особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] є рідними синами позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER]. Актами від 19.09.2017 та від 22.10.2018 підтверджено факт не проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] з грудня 2014 року та [PERSON] з серпня 2003 року. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи, що законодавством чітко передбачено, що у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, він втрачає право користування житлом та судом встановлено, що відповідачі більше року не проживають в спірному житловому приміщенні за відсутності перешкод цьому, позовні вимоги є обґрунтовані в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимоги про зняття відповідачів з реєстрації спірної квартири слід зазначити наступне. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна або припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За такого, позовні вимоги щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою», тому такі позовні вимоги є зайвими. Наявність судового рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] є підставою для вчинення відповідними особами дії щодо зняття з реєстрації відповідачів із спірної квартири. Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 512/10548/16-ц. Так як позивача згідно ухвали суду від 22.11.2018 звільнено від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial