Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням суду за ним визнано право власності на цілісний майновий комплекс колишнього КСП «Бузова». Натомість рішенням виконавчого комітету сільської ради від 03 листопада 2006 року визнано належність та право колективної власності на нежилі приміщення (павільйони) за КП «Світанок-2000» в с.Бузова. У подальшому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення. Вважає, що дане рішення та видача свідоцтва про право власності порушують його права, оскільки вони стосуються нерухомого майна, яке йому належить на праві власності. Хоч право власності не зареєстровано у відповідному реєстрі речових прав, але він має право на судовий захист свого права на майно. Просив суд скасувати рішення №105 виконавчого комітету Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03 листопада 2006 року про визнання права колективної власності на нежилі приміщення (павільйони) за КП «Світанок-2000»; скасувати свідоцтво про право власності КП «Світанок-2000» на нерухоме майно серія №773840 від 07 грудня 2006 року, а саме на нежилі приміщення літ «А» пл.64,2 кв.м, літ «Б» пл..566,5 кв.м, видане виконавчим комітетом Бузівської сільської ради; судові витрати покласти на відповідачів. 14 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позов Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та 25 лютого 2020 року надійшов відзив КП «Світанок-2000». Не погоджуючись з позовом вказали, що копія оскаржуваного рішення, наданого позивачем, не відповідає оригіналу цього рішення. Рішення виконавчого комітету прийнято на підставі акту (безоплатної передачі основних та оборотних засобів виробництва ПСП «Бузова» у власність КП «Світанов-2000»). Дане рішення прийнято в межах повноважень та з дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Вважають, що рішення суду про визнання за позивачем право власності на майно не підтверджує його права власності на жодне майно по [ADDRESS] . Тому жодного права позивача ні оскаржуваним рішенням, ні свідоцтвом не порушено. Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Посилались на те, що позивач звертався до суду з позовом в 2006 році, із заявою про роз`яснення судового рішення в 2008 році, тому він повинен був дізнатись про оскаржувані рішення та свідоцтво ще в 2006-2008 роках, якщо вони стосувались його майна. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представники Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та КП «Світанок-2000» проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №105 від 03 листопада 2006 року визнано належність і право комунальної власності на нежилі будівлі за КП «Світанок-2000» в [ADDRESS] : будівля 64,2 кв.м, (літА), будівля 566,5 кв.м (літБ); оформити свідоцтво про право комунальної власності на нежилі будівлі за КП «Світанок-2000» в [ADDRESS] : будівля 64,2 кв.м, (літА), будівля 566,5 кв.м (літБ); Києво-Святошинському БТІ провести реєстрацію свідоцтва про право власності на нежилі будівлі за КП «Світанок-2000» в [ADDRESS]. Дане рішення прийнято на підставі акту прийому-передачі від 05 лютого 2001 року безоплатної передачі основних та оборотних засобів виробництва КСП «Бузова» на баланс КП «Світанок-2000». 07 грудня 2006 року виконавчим комітетом Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області видано КП «Світанок-2000» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з нежилих приміщень літ А площею 64,2 кв.м, та літ Б площею 566,5 кв.м. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2006 року визнано недійсним договори купівлі-продажу майнових сертифікатів, укладений в частині, що стосується покупця СГ ТОВ «Бузівське» та перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за договорами; визнано за [PERSON] право власності на цілісний майновий комплекс колишнього КСП «Бузова». Зобов`язано Києво-Святошинське БТІ зареєструвати відповідні зміни щодо права власності [PERSON] н цілісний майновий комплекс колишнього КСП «Бузова», придбаного шляхом укладення договорів купівлі-продажу з колишніми співвласниками КСП «Бузова». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2008 року роз`яснено вищевказане рішення та викладено в новій редакції резолютивну частину рішення в частині визнання за [PERSON] права власності на цілісний майновий комплекс колишнього КСП «Бузова», а саме щодо нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Крім того, згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні докази того, що право власності позивача виникло на об`єкти, які передані КП «Світанок-2000» у власність на підставі рішення від 03 листопада 2006 року. Представник позивача не пояснив в судовому засідання чи змінювались адреса об`єктів нерухомого майна, не вказав причин тривалої відсутності державної реєстрації на нерухоме майно, не вказав які саме витрати ніс позивач по утриманню спірного майна, не вказав чи взагалі на даний час існує майно. Будь-які ідентифікуючі дані ні в судовому рішенні, ні в ухвалі суду по спірним об`єктам по [ADDRESS] не міститься. Крім того, всі судові рішення не завірені належним чином. Інші докази в матеріалах справи відсутні. Не повідомив представник позивача причини неможливості подати такі докази, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Оскільки позивач не надав доказів того, що він є власником спірного майна, наявності будь-яких перешкод в користуванні власним майном, не заявлено клопотань про їх витребування, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed