Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та ПАТ «А-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 21.09.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4KP80281013, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3.779,10 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08 % на рік з кінцевим терміном повернення 19.03.2010 року зі сплатою щомісячних платежів в сумі 136,77 грн. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 28.10.2013 року у розмірі 47.282,69 грн., яка складається з: 3.719,08 грн. - заборгованість за кредитом, 15.516,57 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 25319,29 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2.227,75 грн. штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 47.282,69 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3.200,00 грн., сплачений судовий збір, стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10.000,00 грн. (а.с.2-3). Рішенням Індустріально районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.73-75). В апеляційній скарзі (а.с.78-80) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки суд за власної ініціативи не має права застосовувати позовну давність. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволені позовних вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач при зверненні до суду з позовом пропустив строк позовної давності. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNH4KP80281013 шляхом подання заяви від 21.09.2006 року про надання кредиту у розмірі 3.779,10 грн. по 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08 % на рік зі сплатою щомісячно 136,77 грн. (а.с.8-9). Згідно розрахунку банку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 28.10.2013 року становить 47.282,69 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3.719,08 грн.; заборгованість за відсотками - 15.516,57 грн.; пеня - 25.319,29 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 2.227,75 грн. (а.с.5). Згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, її розгляд здійснено у відсутність відповідача, з заявою про застосування строку позовної давності відповідач до суду не звертався. Тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку. Як вбачається зі справи, в заяві про надання кредиту сторонами досягнуто домовленості щодо розміру і строку кредитування, відсоткової ставки та розміру щомісячних платежів. Інші умови надання кредиту визначені в «Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» (а.с.10-11), в той час як в заяві про видачу кредиту відповідачем зазначено, що він ознайомлений з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам». В пунктах 6.1. та 6.3. наданих банком «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» передбачено відповідальність відповідача у вигляді пені та штрафів. На думку колегії суддів, наявн у справі «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови ...» не містять підпису позичальника, та банком не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови...» розумів позичальник, підписуючи заяву про видачу кредиту, в якій зазначено, що він ознайомлений та згодний з іншими умовами - «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам», які банком до позовної заяви не долучені. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15. За таких обставин апеляційний суд виходить з наявних в заяві про видачу кредиту умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки та розміру щомісячних платежів, щодо яких між банком та позичальником досягнуто домовленості в заяві про надання кредиту. За відсутності домовленості сторін в цій заяві про встановлення розміру пені та штрафів апеляційний суд виходить з обґрунтованості позовних вимог лише в частині стягнення заборгованості за кредитом та за процентами, щодо яких наявна домовленість сторін в заяві про надання кредиту. Тому позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором станом на 28.10.2013 року підлягають задоволенню в розмірі 19.235,65 грн., яка складається з заборгованості: за кредитом в сумі 3.719,08 грн. та за процентами за користування кредитом в сумі 15.516,57 грн. За відсутності домовленості сторін в заяві про надання кредиту про встановлення розміру пені та штрафів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку в цій частині. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Тому помилкове обгрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні позову про стягнення пені та штрафів за спливом строку позовної давності не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-33цс15. Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved