Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

У жовтні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач, разом - сторони) про стягнення коштів, сплачених на виконання кредитного договору, в сумі 279 295,86 грн. та зобов'язання щомісячно сплачувати кошти як компенсацію половини суми платежу за кредитним договором. Позов обґрунтований такими обставинами. В період перебування сторін у шлюбі ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS]. Квартира була набута сторонами у власність в рівних частках. Відповідно до договору купівлі-продажу вартість квартири становила 98 050 грн., що в доларовому еквіваленті відповідало 18 500 дол. США. Квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем на підставі укладеного з ВАТ КБ «Надра» кредитного договору. Умовами кредитного договору передбачено обов'язок щомісячного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, плати за управління кредитом тощо та повернення всієї суми кредиту у строк до 15.02.2020. Ухвалою від 17.06.2010 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої за кожною зі сторін визнано право власності на Ѕ частину квартири. 13.07.2017 шлюб між сторонами розірвано. З часу припинення шлюбу позивач одноособово несе усі витрати по поверненню кредиту, сплати процентів та інших платежів за кредитним договором, а відповідач участі у цих витратах не приймає. Позивач посилається на те, що відповідач як співвласник квартири повинна нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, відповідно до своєї частки у цьому майні, а відтак він має право вимагати від відповідача сплатити йому половину коштів, які вже були витрачені на виконання зобов'язань за кредитним договором, та щомісячно компенсувати йому як стороні кредитного договору половину щомісячного платежу, що становить 112 дол. США. Впродовж розгляду справи в суді [PERSON] неодноразово збільшував та уточнював позовні вимоги (а.с. 36-38, 53-55). Остаточно позивач просив стягнути з відповідача кошти, надмірно сплачені ним на виконання кредитного договору, в сумі 357 850,77 грн. та зобов'язати відповідача щомісячно, протягом дії кредитного договору, відшкодовувати йому Ѕ частину коштів, сплачених на виконання кредитного договору. Відповідач [PERSON] позов не визнала пославшись на його безпідставність та сплив позовної давності. На обґрунтування заперечень вказала, що квартира була дійсно придбана із залученням кредитних коштів, проте перед її придбанням вона за місцем своєї роботи отримала позику в сумі 55 000 грн., що становило еквівалент 10 500 дол. США, і ці кошти були передані позивачу за її частку у квартирі. Таким чином після укладення договору купівлі-продажу квартири між сторонами встановився частковий паритет стосовно обслуговування зобов'язань перед кредиторами - позивач вносив платежі по кредитному договору, у яких відповідач також приймала участь грошовими коштами зі своєї заробітної плати, і до того ж вона погашала позику за місцем роботи. До переїзду у Київ сторони проживали у Дніпропетровську, де їм та їх дочці в рівних частках належала трикімнатна квартира. Вказана квартира була продана, а тому між сторонами була домовленість про дарування квартири дочці, проте цьому завадила заборона на відчуження. Під час розлучення судом було затверджено мирову угоду, згідно з якою кожна зі сторін набула у власність по Ѕ частині квартири, а позивач також отримав у власність побутову техніку і автомобіль Хонда, придбаний у кредит. Такі умови мирової угоди були ними погоджені з урахуванням зобов'язань за кредитами та позикою. Після розлучення у квартирі залишились проживати позивач та спільна дочка сторін, а на даний час у ній проживає лише дочка, яка повністю оплачує комунальні послуги. З моменту укладення мирової угоди і до 2017 р. позивач самостійно погашав кредит і не звертався до відповідача щодо відшкодування понесених ним витрат. До того ж за достовірними даними позивач отримав компенсацію відсоткової ставки за кредитним договором від державної установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а відтак розмір заявленої ним компенсації необгрунтований. Ухвалою від 27.11.2017 суд відкрив провадження у справі та призначив її до судового розгляду (а.с. 28). 19.04.2018 суд постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 73-74). Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.05.2001. В період шлюбу сторони набули у власність в рівних частках квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2005 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., запис у реєстрі за № 1225), вартість квартири становить 98 050 грн. (а.с. 11). Судом встановлено, що в період шлюбу сторони взяли на себе боргові зобов'язання за договорами, кошти від яких були витрачені на придбання та облаштування вищевказаної квартири. Так, 24.01.2005 між ДП «Преса» (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 55 000 грн. на строк до січня 2015 р. (а.с. 100). Згідно з умовами, визначеними пунктами 4.1., 4.2. договору позики, позичальник повертає позикодавцю суму позики щомісячно, рівними частинами - по 460 грн., шляхом утримання із заробітної плати або внесення готівкою у касу позикодавця. З наказу ДП «Преса» від 14.01.2005 № 03-02 вбачається, що позика надавалась начальнику відділу контролю послуг [PERSON] для придбання житла (а.с. 99). 15.02.2005 між ВАТ КБ «Надра» (банком) та [PERSON] (позичальником) було укладено кредитний договір № 19/К/2005-840, предметом якого є надання банком позичальнику у тимчасово користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 500 дол. США під 12% річних зі строком кредитування до 15.02.2020 (а.с. 7-8). Згідно з умовами, визначеними у пункті 1.2. кредитного договору, кредит надається для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Сторони договору погодили, що погашення кредиту і сплата нарахованих процентів буде здійснюватися позичальником щомісячно, до 20 числа кожного місяця, рівними частинами - по 224 дол. США (пункт 3.3.2. договору). На забезпечення виконання позичальником зобов'язань, узятих за вищевказаним кредитним договором, [PERSON] передав вищевказану квартиру банку в іпотеку (а.с. 86). У грудні 2009 р. [PERSON] подав до Дарницького районного суду м. Києва суду позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (цивільна справа № 2-7396/09). У вказаному позові позивач, зокрема, ставив питання про визнання за ним права особистої власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що вона була придбана за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належної йому квартири у м. Дніпропетровську, та кредиту, зобов'язання за яким виконуються лише ним. В рамках вказаної цивільної справи [PERSON] пред'явила до [PERSON] зустрічний позов про розірвання шлюбу та поділ майна. Ухвалою від 17.06.2010 суд визнав укладену сторонами мирову угоду та закрив провадження у справі в частині поділу майна подружжя (а.с. 18). Відповідно до умов визнаної судом мирової угоди у власності кожного з подружжя залишається по Ѕ частині вищевказаної квартири, а [PERSON] в особисту власність виділяються також автомобіль Хонда, побутова техніка та кухонні меблі. За приписом статті 175 ЦПК України (в редакції Закону від 18.03.2004 № 1618-IV, чинній на час постановлення вищевказаної ухвали) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частини 3 статті 206 ЦПК України). Правовою підставою вимог, які заявлялись сторонами у цивільній справі про поділ майна подружжя, були положення чинного сімейного законодавства, які регулюють майнові права і обов'язки подружжя, зокрема ті, які встановлюють презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, право подружжя на поділ майна та способи і порядок його поділу. За змістом положень частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таке ж роз'яснення надав Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Встановлені судом обставини та зміст укладеної сторонами мирової угоди (а.с. 110-111) дають підстави вважати, що мирова угода охоплювала усі питання поділу майна, в тому числі і існуючі правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, і непогашені на той момент боргові зобов'язання кожного з них. Вимоги позивача у даній справі обґрунтовані, зокрема, посиланням на положення статті 360 ЦК України, якою передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний … нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном. Проте правових підстав для застосування зазначеної норми до спірних правовідносин суд не вбачає, оскільки в даному випадку сторони, розуміючи наслідки укладення мирової угоди та усвідомлюючи свій обов'язок щодо виконання зобов'язань за кредитом та позикою, кошти від яких були використані для придбання спільного майна, дійшли добровільної згоди про способи і порядок поділу майна без будь-яких додаткових умов, і тим самим погодились, що кожен з них буде в подальшому самостійно виконувати взяті на себе зобов'язання. Отже на підставі викладених у заявах по суті справи аргументів, оцінки наданих сторонами доказів та вищенаведених положень матеріального та процесуального закону, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість вимог [PERSON] про поділ зобов'язань по виплаті кредиту. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат відсутні, а вжиті за заявою позивача заходи забезпечення позову повинні бути скасовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed