Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У квітні 2016 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працював у важких та шкідливих умовах праці за професією машиніст бурової установки з 19 травня 1989 року по 30 квітня 2014 року у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» із них підземним машиністом бурової установки на ш. Гвардійська ПАТ «Кривбасзалізрудком», що є правонаступником ВАТ ДП «Кривбасзалізрудком», ВО «Кривбасруда». Крім того, раніше працював - підземним гірником, підземним машиністом бурової установки на шахті «Першотравнева» («П-1») ВО «Кривбасруда»). Загальний стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів становить 25 років. Працюючи підземним машиністом бурової установки шахти «Гвардійська» протягом 16 років 11 місяців, в умовах праці, що характеризувалися фізичним перевантаженням, також підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Рішенням лікарсько-експертної комісії від 10 березня 2015р. йому було встановлено професійне захворювання. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 07 квітня 2015 р. встановлено, що причиною профзахворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. За висновком МСЕК від 16.06.2015 р. йому вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності та встановлена 3-тя група інвалідності. Вважає, що за таких обставин роботи в шкідливих та небезпечних умовах праці з боку роботодавця йому має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Просить стягнути з відповідача на його користь 150000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача позов не визнав, надав письмові заперечення та вказує, що 9 років 6 місяців позивач працював в тяжких та небезпечних умовах праці на шахті «Першотравнева» ВО «Кривбасруда», яка на сьогоднішній день ліквідована, а відповідач не є правонаступником ліквідованих шахт та не може нести відповідальність за інші підприємства. Вважає, що позивачем не надані належні докази порушення норм законодавства з охорони праці, якими можуть бути лише відповідні приписи органів Держгірпромнагляду про усунення порушень норм законодавства з охорони праці. Вважає, що позивач не довів факт спричинення йому моральних страждань, а здійснення відшкодування витрат на медикаментозне лікування позивача це обовязок Фонду соціального страхування України, тоді як здійснення такого лікування за рахунок відповідача буде суперечити вимогам законодавства. Позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений і ознайомлений під розпис про його права і обовязки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, при цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоровя та його наслідки. Вважає, що в отриманні позивачем професійного захворювання та моральних страждань про які він вказує в позовній заяві винен сам позивач, оскільки відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобовязаний: дбати про особисту безпеку і здоровя, а також про безпеку і здоровя оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди, а якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці, працівник має право, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням. За роки праці у шкідливих умовах позивач з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоровя. Крім того, позивач до підприємства з проханням щодо відшкодування йому моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності, в добровільному порядку, не звертався та відмови у задоволенні його прохання ПАТ Кривбасзалізрудком не надавало. Вважає, що підприємство не порушувало право позивача, тому його звернення до суду з позовною заявою щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності, є передчасним. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював: з 12.02.1988 р. по 01.01.1995 р. на ш. «Першотравнева-1» ВО «Кривбасруда»; з 01.01.1995р. по 30.09.1997 р. на ш. «Першотравнева» ВО «Кривбасруда»; з 01.10.1997 р. по 30.04.2014 р. на ш. Гвардійська ПАТ Кривбасзалізрудком під впливом шкідливих виробничих факторів, а всього 25 років (а.с. 5-8, 13-16). Рішенням лікарсько-експертної комісії клініки Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (далі УкрНДІпроммед) від 10 березня 2015р., протокол №401 позивачу були встановлені професійні захворювання, - радикулопатія попереко-крижова Ь5, Б1 та шийна С5, С6 білатерально, переважно справа, із вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і мязові-тонічними синдромами, нейродистрофією у вигляді періатрозу колінних суглобів, ПФ першого ст., остеоартрозу і періартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ст., двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого-другого ст., - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». ЛН першого ст. - захворювання професійне. (а.с.25-26). З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 07.04.2015 року слідує, що професійні захворювання виникли у звязку з роботою протягом 25 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. (а.с. 13-16). У пункті 16 Акту міститься висновок про те, що професійне захворювання позивача виникло за таких обставин, що, працюючи в підземних умовах шахти «Гвардійська» підземним машиністом бурової установки, виконував роботи з керування буровими станками типу НКР-100МПА, БУ-100 та іншого бурового устаткування під час буріння свердловин, монтував, демонтував, переміщав, готував до роботи, установлював і регулював бурове обладнання. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосування, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичним перевантаження. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 10.03.2015 р. протокол № 40, підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 02.1988 - 05.1988 підземний гірник, 05.1989 10.1989 машиніст бурової установки, шахта «Першотравнева» ВО «Кривбасруда» Першотравневе РУ, 10.1989 09.1997 підземний гірник, шахта «Першотравнева» ВО «Кривбасруда». (а.с. 15). За висновком МСЕК від 16.06.2015 р. позивачу вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності та встановлена 3-тя група інвалідності. (а.с. 14-15, 16). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 26.02.2015 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як вважає суд це є наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Доводи представника відповідача про те, що структурні підрозділи, у яких працював позивач, були ліквідовані та ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є їх правонаступником, як таких, що передані до управління «Кривбасгідрозахист», судом теж відхиляються з огляду на наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 37, ч. 1 ст. 466 Цивільного кодексу Української РСР із змінами і доповненнями (який діяв з 01.01.1964 року до 01.01.2004 року), юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов'язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов'язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію. В разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї в зв'язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров'я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року N 1576-XII із змінами і доповненнями, припинення діяльності товариства відбувається шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) або ліквідації з дотриманням вимог антимонопольного законодавства. Реорганізація товариства відбувається за рішенням вищого органу товариства. Реорганізація товариства, що зловживає своїм монопольним становищем на ринку, може здійснюватися також шляхом його примусового поділу в порядку, передбаченому чинним законодавством. При реорганізації товариства вся сукупність прав та обов'язків товариства переходить до його правонаступників. Аналогічні положення закріплено й ч. ч. 1, 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року N 887-XII, який діяв до 01.01.2004 року. Отже, законодавством України чітко врегульовано порядок реорганізації підприємств та визначення їх правонаступників у разі проведення такої реорганізації. Як убачається із матеріалів справи, на підставі наказу виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», №349 від 20.09.1989 року, зміни у який внесено наказом №423 від 01.11.1989 року, з 01 жовтня 1989 року ліквідовано Першотравневе рудоуправління. Цим це наказом створено у складі обєднання наступні структурні одиниці: шахта «Першотравнева-І» та шахта «Першотравнева-ІІ». Наказом виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», № 169 від 26 грудня 1994 року шахта «Першотравнева-І» та шахта «Першотравнева-ІІ» ліквідовані і для доробки підготовлених запасів родовища утворена шахта «Першотравнева» на правах структурної одиниці виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». З викладеного вбачається, що на виробничому обєднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», у період роботи позивача неодноразово було проведено реорганізацію, однак питання про відокремлення новостворених структурних підрозділів, із визначенням правонаступників, жодного разу не ставилось. Таким чином, професійне захворювання позивача виникло, зокрема, під час його перебування у трудових відносинах з виробничим обєднанням по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», на якого законодавством покладено обовязок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого в даному випадку роботодавцем зроблено не було, що потягло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдає йому моральних страждань. Посилання представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на практику розгляду аналогічних справ є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 8 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 50% та йому встановлена 3-ї групи інвалідності. Лікування не призвело до позитивного ефекту, внаслідок чого сталося значне обмеження життєдіяльності, яке визначається частковою стійкою втратою можливості самообслуговування, тобто потрібно весь цей час постійно додаткові зусилля для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження фізичної активності. Через втрату свого здоров'я йому у багатьох звичайних життєвих ситуаціях потрібна стороння допомога і усвідомлюючи це, він також зазнає моральних страждань. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 50 % втрати працездатності, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися, повне одужання неможливе. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості, за встановлені 50 % втрати професійної працездатності потрібно стягнути з відповідача - 35000 грн.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 551,20 грн. судового збору, станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial