Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 36783,84 грн., завданих внаслідок невиплати допомоги з тимчасової непрацездатності. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що працює на посаді начальника станції «Костянтинівка» Донецької залізниці впродовж більше 10 років. На теперішній час відносно неї Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області розглядається кримінальне провадження № за ЄРДР 1206050380000177 за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. З 14.04.2016 року ухвалою слідчого судді відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, тривалість застосування запобіжного заходу неодноразово продовжувалась судом. В період з 03.04.2016 року по 16.08.2016 року позивач перебувала на лікарняному, проходила лікування у лікаря-невропатолога. [PERSON] подавала отримані нею листки непрацездатності до РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» для отримання соціальних виплат, однак підприємство в листі від 28.07.2016 року відмовило позивачу у здійсненні оплати листків непрацездатності. При цьому посадові особи ПАТ «Укрзалізниця» посилались на норми п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», згідно з якими допомога по тимчасовій непрацездатності не надається,зокрема, за час перебування працівника під арештом. Однак [PERSON] вбачає в цьому порушення її трудових прав, вважає, що в нормах Закону мова йде не про запобіжний захід у виді домашнього арешту, тому ці норми не можуть бути застосовані роботодавцем у її випадку. Позивач належним способом захисту свого порушеного права вважає стягнення з роботодавця матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок невиплати допомоги з тимчасової непрацездатності. [PERSON], здійснюючи розрахунок такої шкоди, посилається на довідку № 326 РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про її доходи за час з жовтня 2015 року по березень 2016 року, отже, на думку, позивача, сума недоотриманої з вини роботодавця матеріальної допомоги становить «за 6 місяців:6130,64грн.х6 місяців=36783,84 грн.». В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] (а.с.57-59) заявлені вимоги підтримали, наполягали на їхньому задоволенні, просили стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 36783,84 грн. на підтримання своєї позиції навели аргументи, аналогічні викладеним у поданій заяві. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності (а.с.56), в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача в повному обсязі, на підтримання своєї позиції вказала, що відносно підозрюваної [PERSON] здійснюється розгляд кримінального провадження за ч.3 ст. 368 КК України, стосовно неї не тільки обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, позивач до того ж є відстороненою від посади заступника начальника станції «Костянтинівка» з квітня 2016 року і дотепер. Перебування позивача під домашнім арештом та відсторонення від посади унеможливлює реалізацію [PERSON] її трудової функції, за нею не зберігається заробітна плата, лише тимчасово, до вирішення кримінального провадження судом по суті, зберігається посада, а відтак, роботодавець не має законних підстав для виплати позивачу допомоги у звязку із тимчасовою втратою працездатності, позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника зясувавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON], 23.03.1962 р. н, є громадянкою України, зареєстрована за адресою [INFO], внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, працює у Структурному підрозділі «Станція «Краматорськ» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на посаді заступника начальника станції «Костянтинівка» (а.с.6-9,19). Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14.04.2016 року по справі № 233/1696/16-к, відносно підозрюваної [PERSON] у межах кримінального провадження № за ЄРДР 12016050380000177 від 03.02.2016 року за ч.3 ст. 368 КК України застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту (а.с.20-21). В подальшому запобіжний захід у виді домашнього арешту відносно підозрюваної [PERSON] неодноразово продовжувався ухвалами суду, на теперішній час запобіжний захід є чинним, що не заперечується позивачем. Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13.04.2016 року по справі № 233/1696/16-к підозрювану [PERSON] у межах кримінального провадження № за ЄРДР 12016050380000177 від 03.02.2016 року за ч.3 ст. 368 КК України відсторонено від займаної посади заступника начальника станції «Костянтинівка» до 08.06.2016 року(а.с.38-39). З приводу цього начальником СП «Станція «Краматорськ» було видано відповідний наказ за № 354/ДС від 15.04.2016 року (а.с.42). Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07.06.2016 року по справі № 233/1696/16-к продовжено строк відсторонення підозрюваної [PERSON] від посади до 07.07.2016 року (а.с.44-46). З приводу цього начальником СП «Станція «Краматорськ» було видано відповідний наказ за № 606/ДС від 08.06.2016 року (а.с.47). Наказом начальника СП «Станція «Краматорськ» від 08.07.2016 року № 712/ДС [PERSON] на виконання ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області було відсторонено від займаної посади з 08.07.2016 року до 08.09.2016 року (а.с.48). Наказом начальника СП «Станція «Краматорськ» від 26.08.2016 року № 863/ДС [PERSON] на виконання ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2016 року було відсторонено від займаної посади до 04.11.2016 року (а.с.51,52). Наказом начальника СП «Станція «Краматорськ» від 28.10.2016 року № 1105/ДС [PERSON] на виконання ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.10.2016 року було відсторонено від займаної посади до 22.12.2016 року (а.с.53,54). В період застосування щодо позивача запобіжного заходу у виді домашнього арешту та відсторонення позивача від посади [PERSON] перебувала на лікарняному з 05.04.2016 року по 29.04.2016 року(в умовах стаціонарного лікування),з 30.04.2016 року по 03.06.2016 року (в умовах амбулаторного лікування),з 04.06.2016 року по 10.06.2016 року (в умовах стаціонарного лікування), з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року (в умовах стаціонарного лікування),з 21.06.2016 року по 13.07.2016 року (в умовах амбулаторного лікування),з 14.07.2016 року по 01.08.2016 року (в умовах стаціонарного лікування)(а.с.12-18). [PERSON] подавала отримані нею листки непрацездатності до СП «Станція «Краматорськ» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» для отримання соціальних виплат, зверталась до роботодавця із заявою від 21.07.2016 року щодо отримання розяснень з приводу причин невиплати належних їй коштів (а.с.10). Комісією з соціального страхування СП «Станція «Краматорськ» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» було відмовлено позивачу у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності (виписки з протоколів засідань Комісії від 20.05.2016 року № 11, від 14.07.2016 року № 15, від 29.07.2016 року № 16,від 31.08.2016 року № 18 ,а.с.22-25). Підприємство в листі від 28.07.2016 року № 162-18-170 відмовило позивачу у здійсненні оплати листків непрацездатності(а.с.11). При цьому посадові особи ПАТ «Укрзалізниця» посилались на норми п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», згідно з якими допомога по тимчасовій непрацездатності не надається,зокрема, за час перебування працівника під арештом. Вирішуючи позов по суті, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права чи інтересу (ст. 16 ЦК України), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Спричинення майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є, зокрема, підставою для виникнення цивільних прав та обовязків(ч.2 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується,зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно з ч.1 ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного зі страхових випадків, в тому числі у разі тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві. Отже, закон повязує виплату працівникові допомоги по тимчасовій непрацездатності саме з необхідністю повністю або частково компенсувати втрату заробітної плати (доходу) у разі захворювання. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відносно позивача [PERSON] на час розгляду справи є чинним такий захід забезпечення кримінального провадження як відсторонення від займаної посади заступника начальника станції «Костянтинівка» Донецької залізниці. У справі відсутні відомості щодо скасування судових рішень та наказів роботодавця, якими позивача було відсторонено від посади. Згідно зі ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог ст. 158 КПК. Згідно з ч.1 ст. 19 Основного Закону правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Нормами ст.ст. 154- 158 КПК України не передбачено збереження за працівником, щодо якого застосоване відсторонення від посади як захід забезпечення кримінального провадження, заробітної плати, передбачено лише збереження робочого місця впродовж певного часу. Отже, на роботодавця не покладено обовязок у такому випадку щодо збереження заробітної плати за відстороненим працівником,а відтак, відсутні і підстави для повної або часткової компенсації втрати заробітної плати (доходу) у разі захворювання. Натомість ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади). Право на відшкодування такої шкоди згідно зі ст. 2 вказаного Закону виникає у громадянина у випадках постановлення виправдувального вироку суду, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного відсторонення від роботи (посади), закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У таких випадках відшкодуванню підлягають, в тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій (ст. 3 цього Закону). Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання, не повязаного з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності, незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством (ч.2 ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»). Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Водночас вимога позивача [PERSON] щодо відшкодування їй матеріальних збитків, завданих внаслідок невиплати допомоги з тимчасової непрацездатності, звернена лише до роботодавця, хоча за своєю формою обраний позивачем спосіб захисту порушеного права фактично є тим самим нарахуванням та виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання. За змістом п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається,зокрема, за час перебування працівника під арештом. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відносно позивача [PERSON] на час розгляду справи є чинним запобіжний захід у виді домашнього арешту. У справі відсутні відомості щодо скасування судових рішень, на підставі яких відносно позивача було застосовано запобіжний захід та продовжено дію такого заходу. Зясовуючи зміст поняття «арешт» суд звертається до словників юридичної термінології. Так, зокрема, видання «Юридична енциклопедія : [в 6 т.] / НАН України, Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького ; редкол.: [PERSON] (голова) [та ін.]. Київ : [PERSON]. думка, 2002. Т. 1» визначає «арешт особи» як акт, яким обмежується свобода особи; застосовують його уповноважені на те органи держави в боротьбі з правопорушеннями; є одним із запобіжних заходів крим.-процес, примусу. Поряд з цим «домашній арешт» - це акт обмеження особистої свободи, що застосовується у деяких країнах уповноваженими на це органами і призначається за вчинення дисциплін., адм. або крим. правопорушень. Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Таким чином, наведене дозволяє дійти висновку про те, що застосоване законодавцем у тексті Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» поняття «арешт» носить родовий характер і не виключає значення в тому числі «домашній арешт». За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Публічного АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про відшкодування матеріальних збитків і відхиляє їх повністю, оскільки вини роботодавця в заподіянні збитків працівникові не встановлено. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч.1 ст. 88 ЦПК України). Зважаючи на відмову суду у задоволенні позову [PERSON] до Публічного АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця», суд покладає на позивача витрати щодо сплати судового збору(а.с.2). Водночас суд зауважує, що нормами ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру визначена ставка судового збору 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду(ч.1 ст. 4 згаданого Закону). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня поточного року встановлено розмір мінімальної заробітної плати 1378,00 грн., отже, судовий збір, який мав би бути сплачений позивачем за подання до суду позову майнового характеру, мав би становити 0,4х1378,00 грн.=551,20 грн. Натомість [PERSON] сплачено при поданні позову судовий збір в розмірі 580,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З огляду на це, суд вважає за необхідне додатково розяснити позивачу її право звернутись до суду з клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору в розмірі 28,80 грн..

Outcome: dismissed