Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд: розірвати договір довічного утримання від 04 грудня 2008 року, укладений між сторонами, посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, а саме: визнати за ним право власності на квартиру, що складається з 2 кімнат, загальною площею 34,5 кв.м, у тому числі житловою - 24,1 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати заборону відчуження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 04 грудня 2008 року № 1-387, а саме: на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.12.2008 між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), що був посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386. За умовами вказаного договору позивач передав у власність відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS] , взамін чого відповідач зобов`язався забезпечити його утриманням та доглядом довічно на умовах договору. Позивач вказував, що договір було укладено у зв`язку із тим, що він є одинокою людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги, оскільки є інвалідом ІІ групи по зору і не може самостійно себе обслуговувати. Позивач посилався, що п. 9 згаданого договору відповідач зобов`язався довічно його утримувати, в тому числі забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну допомогу, що має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500 грн. на місяць, що будуть надаватись щомісяця позивачу. Відповідно до п. 10 цього ж договору грошове утримання повинно виплачуватись щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому на адресу: [ADDRESS] . Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленим чинним законодавством. Згідно з п. 11 вказаного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами надання послуг, незалежно від того, з ким вони були укладені. Позивач стверджував, що спірний договір довічного утримання не виконується відповідачем. Так, зі слів позивача, з червня 2018 року відповідач перестав перераховувати будь-які кошти, заборгованість за комунальні послуги становить 6 125,31 грн. Позивач вказав, що невиконанням спірного договору відповідач завдає йому шкоди, так як через наявність цього договору він не отримує соціальної допомоги, не може самостійно ходити до магазину, аптеки, самостійно себе обслуговувати. З огляду на вказане, позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 16.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 30.10.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання з`явилась, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив. За письмовою згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вислухавши думку осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є непрацездатною особою, 1936 року народження, має статус інваліда ІІ групи по зору довічно з 27.07.1995. 04.12.2008 між сторонами було укладено Договір довічного утримання (догляду), що був посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-386. За умовами вказаного договору позивач передав у власність відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS] , взамін чого відповідач зобов`язався забезпечити його утриманням та доглядом довічно на умовах договору. Пунктом 9 згаданого договору відповідач зобов`язався довічно утримувати позивача, в тому числі забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну допомогу, що має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500 грн. на місяць, що будуть надаватись щомісяця позивачу. Відповідно до п. 10 цього ж договору грошове утримання повинно виплачуватись щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому на адресу: [ADDRESS] . Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленим чинним законодавством. Згідно з п. 11 вказаного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами надання послуг, незалежно від того, з ким вони були укладені. У зв`язку із укладанням спірного договору довічного утримання державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області 04.12.2008 було накладено заборону на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим № 1-387 до припинення договору довічного утримання. Згідно з квитанціями за надані послуги за спірною адресою: Теплоенерго у вересні 2019 року до сплати 3 948,75 грн., Водоканалу у вересні 2019 року - 935,52 грн., заборгованість за електропостачання до 01.01.2019 року - 55,80 грн., постачання електроенергії у вересні 2019 року - 354,88 грн., за спожитий газ у вересні 2019 року, в тому числі заборгованість за серпень 2019 року, - 920,36 грн. 04.12.2019 адвокатом позивача було направлено на адресу АТ «Укрпошта» адвокатський запит щодо надання інформації, чи надходили на ім`я позивача грошові перекази від відповідача на адресу: [ADDRESS] , за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року. Відповіді на вказаний адвокатський запит суду надано не було. Також суду не було надано доказів того, що станом на дату подачі позову не було погашено заборгованості за комунальні послуги, надані за адресою спірної квартири, що відповідач не сплачує позивачу грошове утримання з урахуванням індексації, передбачене спірним договором довічного утримання. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. У ході розгляду справи суду не було надано доказів того, що відповідачем не перераховуються позивачу кошти з урахуванням індексації відповідно до умов спірного договору довічного утримання, а також що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом у жовтні 2019 року мала місце непогашена заборгованість по сплаті за комунальні послуги за адресою знаходження спірної квартири. З власної ініціативи суд позбавлений права збирати докази, позивач та його представник із клопотаннями про витребування доказів до суду не звертались, а на припущеннях суд не має права ґрунтувати свої висновки. Подані суду квитанції свідчать лише про нарахування оплати за надані комунальні послуги у вересні 2019 року та існування заборгованості за електроенергію до 01.01.2019 у сумі 55,80 грн. та спожитий газ станом на 01.08.2019 у сумі 850,43 грн., проте не підтверджують, що на час подачі позову до суду ця заборгованість продовжувала існувати і не була погашена. У зв`язку з недоведеністю існування порушень відповідачем умов спірного договору довічного утримання суд не може задовольнити вимогу позивача про розірвання цього договору. Так як суд відмовляє у задоволенні вимоги про розірвання договору довічного утримання, не підлягають задоволенню і похідні від неї вимоги про визнання права власності на спірну квартиру та про скасування заборони її відчуження. А отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed