Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи Печерської районної у місті Києві державної адміністрації в особі Органу опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.12.2009. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюб рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2014 розірвано, після чого син залишився проживати разом з відповідачкою. Останнім часом між сторонами склались вкрай напружені відносини щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Позивач вказує, що немає можливості вільно спілкуватися із сином, що негативно впливає на повноцінне його виховання та розвиток, зростання під опікою і відповідальністю обох батьків. Намагання мирно врегулювати питання вільного спілкування із сином та участі у його вихованні до позитивного результату не призвели, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначила, що протягом шести років позивач чинить психологічне насильство відносно неї, що найгіршим чином відображається на малолітньому сині. Чисельні виклики поліції до оселі відповідачки вкрай негативно впливають на виховання та нормальний розвиток і психічний стан дитини. Після отримання розпорядження Органу опіки Печерської РДА у м. Києві щодо побачень із сином, [PERSON] ніяких перешкод у спілкуванні батька з сином не чинила, хоча позивач постійно провокував сварки невчасно повертаючи дитину, важко було домовитися про дні відпочинку та святкування. Ночівлі не за місцем свого проживання негативно вплинули на виховання дитини, син почав вчиняти психологічні маніпуляції, не поважати матір. Особисті відносини сина з батьками стали предметом обговорення у школі, що на думку відповідача, свідчить про нестабільний психологічний стан позивача. Мали місце випадки, коли відповідачка зверталася до поліції щоб повернути дитину додому після двох тижнів відсутності. Зазначає що батько налаштовує сина проти неї, руйнує відносини матері з дитиною. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2020 відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання з`явився позивач та його представник, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, надала пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, до суду подано висновок про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні від 25.05.2021 відповідно до вимог ч.5 ст.19 СК України. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2009 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 25.02.2014. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2014 шлюб між сторонами розірвано, після чого син залишився проживати разом з відповідачкою. Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.04.2015 №192, враховуючи що батьки не дійшли згоди щодо участі у вихованні дитини, визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] таким чином: - кожного першого та третього тижня місяця у п`ятницю, о 10.00 год, батько забирає дитину з дитячого садочка або місця проживання дитини ( [ADDRESS] ) до себе, за місцем свого проживання, з ночівлею; - суботу на неділю з ночівлею, дитина проводить з батьком та у понеділок о 09.00 год. батько приводить дитину до дитячого садочка або, за потребою, до місця проживання дитини ( [ADDRESS] ). - кожного другого та четвертого тижня місяця у четвер, о 17.00 год. батько забирає дитину з дитячого садочка або місця проживання дитини ( [ADDRESS] ) до себе, за місцем свого проживання, з ночівлею та у п`ятницю о 09.00 год., батько приводить дитину до дитячого садочка або за потребою, до місця проживання дитини ( [ADDRESS] ); - місцем зустрічей гр. [PERSON] з сином визначити місце фактичного проживання батька у [ADDRESS] . Крім того, Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.02.2019 №132, враховуючи що батьки не дійшли згоди щодо участі у вихованні дитини, визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] таким чином: - кожного першого та третього тижня місяця у п`ятницю, після закінчення уроків, о 13.00 год, батько забирає дитину зі школи або місця проживання дитини ( [ADDRESS] ) до себе, за місцем свого проживання, з ночівлею та повертає його у неділю о 20.00 год. за місцем проживання матері; - під час канікул: весняні - перша половина канікул (три дні); літні - перші два тижні кожного літнього місяця; осінні - перша половина канікул (три дні); зимові - друга половина канікул (один тиждень); - місцем зустрічей гр. [PERSON] з сином визначити місце фактичного проживання батька у [ADDRESS] . Визнано таким, що втратило чинність розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.04.2015 №192. Як встановлено, [PERSON] зверталася до Печерського УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо вчинення можливих неправомірних дій з боку [PERSON] , яка розглянута та ознак адміністративного і кримінального правопорушення на той час не виявлено. В ході перевірки з`ясовано, що між учасниками виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. Відповідно до листа Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.01.2021 №105/01-97/В-140 на численні запрошення Служби у справах дітей та сім`ї [PERSON] не з`явилася, документів відповідно до постанови КМУ від 24.09.2008 №866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» - не надала. 12.01.2021 складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 184 КУпАП (невиконання розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.02.2019 №132 «Про визначення участі батька у вихованні малолітнього сина»). Відповідачка з дитиною фактично проживають в квартирі кв. [ADDRESS] , про що складено відповідний Акт обстеження умов проживання від 03.03.2021. Дитина забезпечена усім необхідним, створені нормальні умови для навчання та проживання за вказаною адресою. Під час бесіди з малолітнім [PERSON] встановлено, що він має бажання бачитись з батьком. Згідно з висновком Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.05.2021 №105/01-870/В-140, враховуючи вік та інтереси дитини, заслухавши пропозиції комісії з питань захисту прав дитини від 18.05.2021, запропоновано визначити способи участі гр. [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] аналогічний тому, що визначено Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.02.2019 №132. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1-2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Згідно з ч. 2 ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 170 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Із висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у цивільній справі № 712/11527/17 вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, наявність правових підстав для визначення способів участі у вихованні і спілкуванні батька з дитиною, що у повній мірі відповідає як найкращим інтересам дитини. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: partial