Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

у квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання додаткових угод недійсними. Позов обґрунтовано тим, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 105/2-50-7 про отримання позивачем кредиту в сумі 19 000 доларів США. Відповідно до кредитного договору позичальник повинен сплачувати банку кошти (щомісячний платіж) до 25 липня 2017 року для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. Крім того, між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 та Додаткову угоду № 2 до Договору кредиту № 105/2-50-7 від 26.07.2007 р., умовами яких передбачені тарифи на послуги по наданню кредиту. Передбачають винагороду банку за оформлення кредитної справи та відкриття поточного рахунку, ведення кредитної справи позичальника, оформлення договорів та довідок. Разом з тим в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту відповідач не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому, відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що, на думку позивача, є незаконним. Обов'язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на це позичальник уклав додаткові договори під впливом істотної помилки щодо своїх прав. Тому [PERSON] просить: -визнати недійсною додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26.07.2007 р, яка була 23 жовтня 2018 року укладена між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк»; -визнати недійсною додаткову угоду № 2 до договору кредиту № 105/2-50-7 від 26.07.2007 р, яка була 23 жовтня 2018 року укладена між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. (а.с. 12) Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з повідомленням сторін. Від відповідача до суду надійшло клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 105/2-50-7 про отримання позивачем кредиту в сумі 19 000 доларів США. (а.с. 4) Тарифами на послуги по наданню кредитів, який є Додатком № 1 до зазначеного договору, передбачено сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку. 23 жовтня 2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору кредиту № 105/2-50-7 від 26.07.2007 р. (а.с. 8) 21 листопада 2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору кредиту № 105/2-50-7 від 26.07.2007 р. (а.с. 9) Умовами додаткових договорів передбачені тарифи на послуги по наданню кредиту. Зокрема, передбачають винагороду банку за оформлення кредитної справи та відкриття поточного рахунку, ведення кредитної справи позичальника, оформлення договорів та довідок. Позивач вказує, що банк, включивши до договору умову сплати обов»язкової комісії на час укладення договорів без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, - діяв на свою користь, порушуючи вимоги закону про захист прав споживачів. Вказані дії є несправедливими по відношення до нього, як до споживача фінансових послуг, а тому зазначені додаткові угоди до договору мають бути визнані недійсними. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зі змісту кредитного договору, додатків та додаткових угод до них вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов та погодилися з її умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаних договорах та додатках. Укладаючи оспорювані додаткові угоди, сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови. Підписавши кредитний договір та додаткові угоди, позивач погодився з їх умовами, та доказів зворотному суду надано не було. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами кредитних договорів було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать відповідні підписи. Позивач вказує, що уклав кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, передбачених законом, а тому додаткові угоди мають бути визнані недійними. Однак, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Суд достовірно встановлено, що умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваних додаткових угод, посвідчені підписом позивача та представника банку. Будь-яких доказів того, що позивач уклав ці угоди під впливом обману суду надано не було, як і не надано доказів існування помилки з боку позивача, яка існувала на момент вчинення правочину. Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що він помилився при укладенні кредитного договору та додаткових угод до нього спростовуються матеріалами справи та судом до уваги не приймаються, як такі, що не доведені належними доказами. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитного договору позивач не звертався за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим, погоджуючись зі всіма умовами таких кредитних договорів. Крім того, питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови з моменту укладення договорів, тобто визнавав усі умови кредитного договору З матеріалів справи також вбачається, що з моменту укладення та протягом дії договорів позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до них, суть договорів йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами таких договорів, зокрема, і в частині сплати комісій. Посилання сторони позивача про те, що на момент укладення договору позивач діяв під впливом помилки, суд відкидає, оскільки будь-яких доказів наведеним обставинам суду надано не було, та позивач, підписуючи договори, мав достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень кредитних договорів, діяв вільно та не був обмежений в отриманні інформації щодо її умов, оскільки, підписав кредитні договори та впродовж тривалого часу виконував їх вимоги. Посилання позивача на положення на ст. 18 «Про захист прав споживачів» є неаргументованими і не доведеними. Суд не приймає до уваги уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умов кредитних договорів, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно нього, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищевказаний позов сторона позивача надіслала до суду поштою 18 квітня 2018 року, кредитний договір був укладений 26 липня 20108 року, додаткова угода № 1 - 23 жовтня 2009 року, а додаткова угода № 2 - 21 листопада 2008 року. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачем та його представником суду надано не було і судом таких доказів в ході розгляду справи не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивач та її представник суду не подавали. Проте, представник відповідача, в своїй заяві наполягав на застосуванні даної норми, оскільки, позивач звернувся до суду з даним позовом в 2018 році, тобто після спливу трирічного строку з моменту укладення кредитних договорів. Однак, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, відповідно пропуск позивачем строку позовної давності, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, - судом не застосовується. Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову суд вважає за необхідне відмовити та позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд відносить судові витрати в частині судового збору за рахунок держави.

Outcome: dismissed