Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулася до Хустського районного суду з позовом про витребування майна власника з чужого незаконного володіння. Просила суд ухвалити рішення яким зобовязати відповідачку [PERSON], повернути їй грошові кошти в розмірі 3000 доларів США та понесені судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що в лютому 2015 року позивачка продала свій власний будинок та переїхала проживати до [PERSON] Виручені за продаж будинку кошти в розмірі 5500 долларів США передала відповідачці, про отримання яких остання склала письмову розписку. Вважає, що між нею та відповідачкою було досягнуто всіх істотних умов щодо укладення договору довічного утримання, однак останній не був належним чином укладений та зареєстрований. Коли кошти були передані відповідачка вселила її у власне житло. Нетривалий час вона пожила в будинку відповідачки, та вирішила повернутися у рідне село. Вважає, що оскільки між ними не було укладено договору довічного утримання, кошти які вона передала відповідачці повинні бути їй повернуті. В березні 2016 року відповідачка [PERSON] повернула їй кошти в розмірі 2500 долларів США, про що дала відповідну розписку, решту коштів відповідачка відмовляється повертати. Просила суд задовольнити позов з підстав передбачених ч.2 ст.192, ст.202,387,640,744,745,1212,1213 ЦК України. На початку розгляду справи, в судовому засіданні позивачка [PERSON] вимоги позовної заяви підтримала, суду пояснила, що дійсно проживала у відповідачки, термін проживання назвати чітко не змогла. Позивачка пояснила, що для неї відповідачкою було облаштовано літню кухню де були наявні всі необхідні умови для проживання. Харчувалась вона за рахунок відповідачки, особисто їжу не купувала та не готувала, комунальні платежі не сплачувала. Підтвердила, що [PERSON] повернула їй частину коштів у розмірі 2500 долларів США, та просила стягнути решту коштів, оскільки на даний час вже не проживає в будинку відповідачки. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, вважає їх повністю доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Суду пояснив, що позивачка проживала в будинку відповідачки нетривалий час, не більше півтора місяця і остання не могла використати на неї таку значну суму коштів. Вважає, що до даних правовідносин слід застосувати положення ст.387, ч.1-3 ст. 1212 ЦПК України, оскільки відносини з безпідставного набуття майна або збереження майна є універсальним інститутом захисту цивільних прав і застосовуються до всіх вимог щодо повернення безпідставно набутого майна незалежно від підстав його виникнення. Важає, що ці відносини межують із вимогами про повернення виконаного за неукладеним договором. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа на стороні позивача - [PERSON], позовні вимоги підтримала, пояснила суду що позивачка є її мачухою і остання продала свій власний будинок у с.Підплеша, Тячівського району її сину. [PERSON] ствердила, що позивачка незначний час проживала в будинку відповідачки, а на даний час винаймає будинок в с.Підплеша по вул. Кільцевій №30 і фактично вона на даний час несе всі витрати по утриманню позивачки. Власний інтерес у розгляді даної справи та участь у справі в якості третьої особи на стороні позивача пояснила, тим, що без надання їй спірних коштів не зможе доглядати позивачку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що між позивачкою та відповідачкою не укладалося жодних договорів. Натомість позивачка попросилась проживати в будинку відповідачки, оскільки свій будинок подарувала сину третьої особи. При переїзді позивачка передала відповідачці 5500 долларів США для облаштування для неї житла та на проведення догляду і харчування. Позивачка проживала в будинку відповідачки з березня по жовтень 2015 року, і остання повністю забезпечила їй умови для проживання, харчування та лікування. Після відїзду позивачки у рідне село, відповідачкою було повернуто їй 2500 долларів. Більше грошей у відповідачки не має, оскільки на прохання позивачки кошти були вкладенні в ремонт літньої кухні, проведення води та газу, де позивачка проживала на протязі вище вказаного періоду. Також кошти витрачались на харчування позивача. Вважає вимоги безпідставними, нічим не доведеними. Також вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 10.03.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] 5000 (5500) долларів США. Дана розписка містить нечіткі відомості щодо суми, однак сторонами визнано в судовому засіданні суму 5500 долларів США. Дана розписка не містить ознак боргової розписки і в судовому засіданні встановлено, що позивачка не позичала відповідачці вказану суму. В позовній заяві та в ході розгляду справи сторона позивача ствердила, що [PERSON] продала свій власний будинок та виручені кошти передала відповідачу. Сторона відповідача ствердила, що позивачка подарувала свій будинок сину третьої особи - [PERSON] Жодною зі сторін не надано суду доказів, щодо продажу чи дарування вказаного будинку, а тому суд не бере до уваги твердження сторін з цього приводу. Судом також встановлено, що 03.03.2016 року відповідачка повернула позивачці 2500 долларів США, і дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні. В позовній заяві, вимоги якої в судовому засіданні підтримали позивачка та її представник, зазначено, що між сторонами фактично було досягнуто всіх істотних умов щодо договору довічного утримання, внаслідок яких відповідачка створює позивачці належні умови проживання, а позивачка надає їй грошові кошти в розмірі 5500 долларів США. Внаслідок відмови відповідачки від довічного утримання, позивачка предявила до відповідачки вимогу про повернення коштів за договором довічного утримання. В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами не укладався договір довічного утримання і дана обставина визнана сторонами. Згідно паспортних даних громадянка [PERSON] (паспорт серії ВР 189924 виданий Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області 10.10.2015 року) яка є позивачкою у даній справі, була зареєстрована [INFO] «а» в с.Нанково Хустського району Закарпатської області з 27.03.2015 року по 10.10.2015 року. В ході судового розгляду сама позивачка не змогла чітко ствердити який період часу прожила в будинку відповідачки. Докази, щодо терміну проживання позивачки в будинку відповідача, надані суду на стадії дослідження доказів, не були прийняті судом та не досліджувались, оскільки подані з порушення норм процесуального права і позивач не довів суду підставність їх подання на вказаній стадії. Таким чином суд бере до уваги відомості зазначені в паспортних данних позивачки, щодо терміну її проживання в будинку №385 «а» в с.Нанково Хустського району, оскільки дані відомості ніким не спростовані. Суд також бере до уваги пояснення позивачки, дані в судовому засіданні на початку розгляду справи, що на її прохання відповідачкою було створено належні умови для проживання (проведено влаштування житлового приміщення літньої кухні, з монтажем водопроводу, підключенням електропостачання та природного газу). Також позивачка харчувалась в будинку відповідачки, не сплачувала комунальні послуги, на що відповідачкою було витрачено кошти, розмір яких судом не встановлено. Згідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає доведеним той факт, що позивачка проживала в будинку відповідачки терміном з 27.03.2015 року по 10.10.2015 рік. За цей період часу відповідачкою були створені належні умови для проживання та здійснювалось харчування позивачки, на що було витрачено кошти, розмір яких судом не встановлено. Як убачається з позовної заяви, способом захисту порушеного права власності, позивачем обрано позов про повернення майна в натурі. За змістом позову, позивач фактично вимагає повернення коштів у розмірі переданому згідно розписки, зазначаючи при цьому що кошти вона передала добровільно і з них якась частина була використана для влаштування саме її побуту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено вимоги, щодо наявності у відповідачки коштів в натурі у розмірі 3000 долларів США, які б належали позивачці [PERSON] та достатніх підстав для їх повернення в зазначеному розмірі.

Outcome: dismissed