Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ордеру № 001921 на право зайняття службового жилого приміщення, виданого Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження від 11.09.2009 року за № 1048, позивачці було надано право на вселення у двох кімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 29,30 кв.м. разом з членами її родини. Позивачка зазначила, що 25.09.2012 року рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Станом на 22.10.2014 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи: позивачка, колишній чоловік позивачки та донька, що підтверджується довідкою форма 3 від 10.10.2014 року № 2241. Посилаючись на вищезазначене та враховуючи те, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, не користуються нею, не оплачує житлово-комунальні послуги, позивачка просить визнати [PERSON] такими, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідачів, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що ордеру № 001921 на право зайняття службового жилого приміщення, виданого Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження від 11.09.2009 року за № 1048, позивачці було надано право на вселення у двох кімнатну квартиру [ADDRESS] ( а.с. 3). Спірне жиле приміщення являє собою двокімнатну квартиру, жилою площею 29,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки форми № 3, виданої КП «Вітряні Гори Подільського району м. Києва» від 10.10.2014 року № 2241, квартира [ADDRESS] не приватизована, в ній зареєстровані позивачка, відповідач та їхня донька (а.с. 4). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а лише формально зареєстрований в ній та фактично проживає в іншому жилому приміщенні, даною квартирою не цікавиться. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що також не заперечувалося відповідачем, що в спірній квартирі він не проживає, оскільки в даній квартирі проживає колишня дружина та донька , що унеможливлює належне проживання у ній разом. Останній вимушений проживати в іншому місці. Крім того, слід зазначити, що відповідач не втратив інтерес до квартири, готовий сплачувати житлово-комунальні послуги. Не заперечував, що всі квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг оплачує позивачка. Також, позивачка перешкоджає відповідачу у проживанні та користуванні квартирою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed