Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що з 05.11.2013 року був працевлаштований на підприємстві відповідача, де з вересня 2014 року перестали виплачувати заробітну плату. Розмір заборгованості з вересня 2014 року по липень 2015 року становить 7 301,95 грн. У звязку із невиконанням законодавства про працю позивач звернувся із заявою про звільнення з 11.09.2015 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. 11.09.2015 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Але відповідач незаконно змінив причину звільнення. Також зазначає про обовязок відповідача нарахувати вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі визначеному колективним договором, але менше тримісячного середнього заробітку. Зазначає, що після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. У звязку із не проведенням повного розрахунку у встановлений законом строк на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день прийняття рішення суду. Також вказує, що у звязку з порушенням права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 13 000,00 грн. На підставі зазначеного просив суд: - стягнути заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2014 року по день звільнення 11.09.2015 року; - стягнути середній заробіток за затримку проведення розрахунку при звільненні за період з 12.09.2015 року по час постановлення рішення суду; - стягнути вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; - стягнути моральну шкоду у розмірі 13 000,00 грн.; - змінити формулювання причини звільнення та зобовязати відповідача внести запис в трудову книжку про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 11.09.2015 року. Позивач в судове засідання не з'явився, в позові зазначив про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період часу з 05.11.2013 року по 11.09.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 11.09.2015р. позивача було звільнено з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно представленого позивачем розрахункового листа за липень 2015 року, в якому також відображена невиплачена заробітна плата за попередні періоди, сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з вересня 2014р. по липень 2015р. складає: вересень 2014 року 779,63 грн., жовтень 2014 року 832,62 грн., листопад 2014 року 772,79 грн., грудень 2014 року 53,10 грн., лютий 2015 року 1166,05 грн., березень 2015 р. 685,06 грн., квітень 2015р. 840,61 грн., травень 2015 року 340,78 грн., червень 2015 року 958,01 грн., липень 2015 року 873,30 грн., а всього 7 301,95 грн. На неодноразові запити суду щодо надання відомостей про розмір заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року відповідач будь-якої інформації не надав. У звязку із чим суд приймає до уваги розрахунковий лист позивача, а також надані відомості із Пенсійного фонду України щодо розміру нарахованої заробітної плати за серпень та вересень 2015 року. Згідно листа Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м.Маріуполя від 29.12.2015 року №18098/07 розмір нарахованої заробітної плати позивача за період роботи серпень та вересень 2015 року складає 857,81 грн. та 1098,14 грн. відповідно. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач не представив до суду доказів виплати вказаної суми нарахованої заробітної плати, що свідчить про наявність заборгованості. Отже загальна сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] за період його роботи з вересня 2014р. по вересень 2015р. складає 15 257,90 грн. (7 301,95 грн. + 857,81 грн. + 1098,14 грн.), з яких 7 301,95 грн. становить суму заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів, а 1 955,95 грн. без урахування обовязкових податків та зборів. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується розрахунковим листом, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 257,90 грн., тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Отже судом встановлено наявність факту порушення законодавства про працю в частині виплати заробітної плати. У звязку із не своєчасною виплатою заробітної плати позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про звільнення від 07 вересня 2015 року, в якій просив звільнити його з 11 вересня 2015 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з невиконанням ПАТ «Азовзагальмаш» законодавства про працю, яке виявилося у невиплаті заробітної плати з вересня 2014 року. Дана заява була надіслана позивачем 30.03.2015р. поштою цінним листом з описом вкладення. Відповідач отримав дану заяву та 11.09.2015 року було звільнено [PERSON] Проте позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України, що підтверджується записом в його трудовій книжці. Вирішуючи питання про неправомірність дій відповідача суд керується наступним. Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому частиною 3 цієї ж статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Встановивши факт порушення трудового законодавства з боку відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість направленої заяви про звільнення на підставі частини 3 статті 38 із визначеним позивачем формулюванням за власним бажанням у звязку з невиконанням ПАТ «Азовзагальмаш» законодавства про працю згідно частини 3 статті 38 КЗпП України. Судом встановлено що відповідач незаконно змінив підставу звільнення позивача та зазначив в трудовій книжці правову підставу звільнення згідно частини 1 статті 38 КЗпП України, що не відповідає змісту заяви позивача. Пунктом 2.26 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства Юстиції, Міністерства праці та Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993р. № 58 передбачено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Відповідачем не було дотримано вказаних положень інструкції та не вказано точну причину звільнення позивача, про яку він зазначав у своїй письмовій заяві та з якою закон повязує надання певних матеріальних благ від працедавця. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. До подібних висновків прийшов Верховний суд в своїх постановах від 22 травня 2013 року по справі 6-34 цс13, від 31.10.2012 року по справі №6-120цс12, від 20.02.2013р. про справі №6-157цс12, які є обовязковими для застосування судами всіх інстанцій. Підставою для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність або причини такого порушення. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. За таких обставин дії відповідача щодо самостійної зміни формулювання звільнення з частини 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, є незаконними та призводять до порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку шляхом зобовязання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. Крім того, згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Приймаючи до уваги, що заявлені позивачем вимоги відносно припинення трудового договору внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю підтвердились, тому у відповідача перед звільненим [PERSON] мається обовязок виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Обидві сторони не представили суду умови колективного договору, а тому суд при визначені розміру вихідної допомоги застосовує встановлений статтею 44 КЗпП України мінімум у виді тримісячного середнього заробітку. Згідно вимог ч.3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. До розрахунку середньомісячної заробітної плати беруться липень та серпень 2015 року, розмір заробітної плати в яких становить липень 2015 року 1237,52 грн., серпень 2015 року 1098,14 грн. Отже середньомісячна заробітна плата позивача становить 1167,83 грн. (1237,52 грн. + 1098,14 грн. / 2). З урахуванням зазначеного загальний розмір тримісячної допомоги в такому випадку становить 3 503,49 грн. (1167,83 грн. х 3), який підлягає стягненню на користь позивача. Стосовно заявленого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Письмова вимога про розрахунок містилася в заяві про звільнення позивач, яка була направлена позивачем поштою, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими квитанціями та описом вкладення в лист і отримана відповідачем 11 вересня 2015 року. Отже відповідач зобовязаний був провести остаточний розрахунок в день звільнення [PERSON] Станом на день прийняття цього рішення відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися з 12 вересня 2015 року по день постановлення рішення, як просить позивач. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 12.09.2015р. по день прийняття рішення судом 05 січня 2015 року, оскільки фактичного розрахунку до сьогоднішнього часу проведено не було. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахункового листа та письмових даних з Пенсійного фонду України розмір нарахованої заробітної плати позивача за липень та серпень 2015 року становить 1237,52 грн. та 857,81 грн. відповідно, а середньостатистична кількість робочих днів за вказані місяці за даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 становить 43 дні (23+20). Отже середньоденна заробітна плата становить (1237,52 грн. + 857,81 грн.) / 43 днів = 48,72 грн., що відповідає передбаченому Порядку. Обидві сторони не представили суду власного розрахунку середньоденної заробітної плати позивача. За даними листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 та від 20 липня 2015 року №10846/0/14-15/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 - 2016 роки за період з 12.09.2015р по 05.01.2016р. складає 81 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 12.09.2015р. по 05.01.2016р. складає 3 946,32 грн. (81 день х 48,72 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 3 946,32 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 13 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 974,40 грн.

Outcome: partial