Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Російської Федерації, в якому просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 1006950 грн, що є еквівалентом 35000 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. В мотивування своїх вимог позивач зазначив, що в квітні 2014 року, на момент збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Новоазовськ Донецької області та вимушеного переселення у серпні 2014 року до підконтрольної Україною території. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.07.2019 у цивільній справі № 263/7822/19 встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Позивач зазначає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотної моральної шкоди, оскільки до вимушеного переселення був повноцінним громадянином своєї держави Україна, де її життя та здоров`я, безпека і недоторканість визнаються найвищою соціальною цінністю, мав житло, працював, мав все необхідне для життя. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 січня 2020 року відкрито провадження у цій справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2020 року закрито підготовче провадження у цій справі, призначено цивільну справу до судового розгляду. Позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати справу без його участі та просив задовольнити позов. Відповідач копію позовної заяви отримав, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, однак правом на відзив не скористався. Сторони у справі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а тому неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2ст.247ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідно до них правовідносини. [PERSON] є громадянином України, який народився [INFO] у селі Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області, з 28.04.1998 по 08.04.2015 був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 08.08.2016 року №1411039648, [PERSON] , [INFO] , взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] з 26.08.2014 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.07.2019 встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність причини переселення позивача у серпні 2014 року з м. Новоазовськ до м. Маріуполя, яка полягає у збройній агресії Російської Федерації проти України. Конституція України гарантує кожному права на життя, на повагу до його гідності, на свободу та особисту недоторканність, недоторканість житла, свободу пересування, вільний вибір місця проживання. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. ст. 21, 27, 28, 29, 30, 33, 64). Позивач зазначає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області призвело до порушень його основоположних прав на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, що призвело до фактичного проживання в умовах війни, загрози життю, унеможливлення користування житлом, позбавлення соціальних зв`язків. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи встановлену причину вимушеного переселення позивача у серпні 2014 року з м. Новоазовськ до м. Маріуполя, фактів порушення Російської Федерацій основоположних прав людини, суд приходить до висновку, що завдано моральної шкоди позивачу, що виразилось у неможливості проживання у м.Новоазовськ, позбавленні можливості користування житлом, порушенні основоположних прав, порушенні соціальних зв`язків, унеможливлення спілкуватися з близькими і друзями. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Згідно з ч. 2 ст. 2 Цивільного Кодексу учасниками цивільних відносин є, зокрема іноземні держави. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 04.11.2020 у справі № 280/1380/19. Судом неодноразово направлялось в Посольство Російської Федерації копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження у цій справі та відповідний лист, що підтверджується поштовими повідомленнями. Між тим, відповідь про ненадання згоди або заперечення до суду від відповідача не надходили, а тому суд розцінює таку бездіяльність як мовчазну згоду. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лоізіду проти Туреччини», відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.07.2019, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права позивача, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Відповідно до положень ч. 3 ст. 23 Цивільного Кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 524 Цивільного Кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд,

Outcome: approved