Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] через представника звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням зміни предмету позову просила: визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров'я України від 30 березня 2018 року № 14-О «Про звільнення [PERSON].»; поновити її на посаді ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з 17 квітня 2018 року; стягнути з Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на її корить середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2018 року; стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.; розподілити судові витрати. В обґрунтування позову зазначаючи, що позивач займала посаду ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця протягом 3,5 років і за цей час нею було докладено значних зусиль для забезпечення нормального функціонування та розвитку вказаного навчального закладу, однак, у березні 2018 року її було звільнено з цієї посади, із явно неправомірних на думку позивача мотивів, зокрема, в зв'язку із не задовольним виконанням своїх професійних обов'язків, а також, невиконанням умов контракту, що спричинило до завдання позивачу також і моральної шкоди, яка зумовила погіршення стану здоров'я. В судовому засіданні представники позивача позов з урахуванням зміни його предмету підтримали та просили враховуючи письмові пояснення його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив здійснювати розгляд справи з урахуванням письмових заперечень. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши позицію представника відповідача. Заслухавши пояснення представників сторін, а також думку представника третьої особи, дослідивши матеріали, наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 червня 2014 року між [PERSON] та Міністерством охорони здоров'я України в особі Міністра охорони здоров'я України [PERSON] укладено Контракт № 791, відповідно до якого позивач призначена на посаду ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. Відповідно до пункту 7.1. Контракту цей Контракт діє з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року. 30 березня 2018 року Міністерством охорони здоров'я України видано Наказ № 14-о «Про звільнення [PERSON].», відповідно до якого відповідач 16 квітня 2018 року звільнив позивача з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту, пункт 8 статті 36 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У відповідності до п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Судом встановлено, що на правовідносини між позивачем, як ректором закладу вищої освіти та відповідачем поширюється також законодавство України про вищу освіту. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти. Відповідно до п. 4 р. І Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця Університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров'я України та працює на засадах неприбутковості. Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту», передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов'язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління. Отже, НМУ ім. О.О. Богомольця належить до сфери управління МОЗ України, який має право безпосередньо реалізувати права та обов'язки засновника стосовно НМУ ім. О.О. Богомольця. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган, зокрема, укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти. Протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування. Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п'ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти. Брати участь у виборах керівника закладу вищої освіти мають право: -кожен науковий, науково-педагогічний та педагогічний штатний працівник закладу вищої освіти; -представники з числа інших штатних працівників, які обираються відповідними працівниками шляхом прямих таємних виборів; -виборні представники з числа студентів (курсантів), які обираються студентами (курсантами) шляхом прямих таємних виборів. З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п'ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання. Тобто, посада ректора НМУ ім. О.О. Богомольця є виборною. За результатами проведеного конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України укладає контракт з особою, обраною у порядку, передбаченому статтею 42 Закону України «Про вищу освіту». З наказу № 14-о «Про звільнення [PERSON].», який наявний в матеріалах справи, вбачається, що МОЗ України при винесення вказаного наказу керувався ст. 15 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.п. 7 п. 1 р. ІІІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування Університету достроково розриває контракт з ректором Університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього Статуту та умов контракту. У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів). Відповідно до п. 1 р. VІ Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів. Нормою п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про освіту» суб'єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством. Отже, ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень МОЗ України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти. У матеріалах справи відсутнє подання чи рішення конференції трудового колективу НМУ ім. О.О. Богомольця щодо дострокового розірвання Контракту або звільнення [PERSON] з посади ректора Університету. Відтак, позивача звільнено з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту». Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Пунктом 1 Наказу МОЗ України «Про звільнення [PERSON].» № 14-о від 30 березня 2018 року визначено: «звільнити 16 квітня 2018 року [PERSON] з посади ректора Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця за невиконання умов контракту (п.п. 2.1.8., 2.1.13. п. 2.1., п. 3.12., 3.15., 3.17, 3.22., 3.31., 3.35., 3.37.)». Згідно з п.п. 2.1.8 п. 2.1 Контракту керівник закладу призначає та звільняє з посади проректорів (заступників керівника), директорів інститутів, та головного бухгалтера за погодженням з Міністерством. Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту», п. 1 р. V Статуту НМУ ім. О.О. Богомольця керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади працівників. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували порушення позивачем п.п. 2.1.8 п. 2.1 Контракту. У відповідності до п.п. 2.1.13 п. 2.1 Контракту керівник закладу разом з профспілковими організаціями подає на затвердження вищому органу громадського самоврядування навчального закладу правила внутрішнього розпорядку та колективний договір і після прийняття рішення органу громадського самоврядування підписує його за погодженням з Міністерством. Відповідно до п. 3.35 Контракту на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: забезпечення укладання колективного договору за погодженням із Міністерством та виконання його вимог. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували порушення позивачем п.п. 2.1.13 п. 2.1, 3.35 Контракту. Згідно з п. 3.12 Контракту на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: цільове та ефективне використання коштів загального та спеціального фондів. Відповідно до п. 3.15 Контракту на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: організацію ефективної системи внутрішнього контролю за фінансовою та господарською діяльністю з урахуванням: положень Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів; вимог цілеспрямованого і економічного управління функціями кожного структурного підрозділу, правильного розмежування функціональних обов'язків; правил бухгалтерського обліку та контролю щодо активів, пасивів, доходів і видатків закладу. Так, відповідач не довів та не надав суду жодних документів, які підтверджують порушення позивачем пунктів 3.12, 3.15 Контракту. Нормою ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Частиною першою ст. 106 ЦПК України передбачається, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. В матеріалах справи міститься висновок судового експерта Болоніної Ірини Володимирівни (свідоцтво № 1939 від 30 березня 2018 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України) за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31.07.2018 року № 05/07-18, складений на замовлення позивача. Відповідно до вказаного висновку експерта висновки МОЗ України про невиконання позивачем п. 3.12, 3.15 Контакту нормативно та документально не підтверджуються. У пункті 3.17 Контракту вказано, що на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: забезпечення захисту інтересів закладу, держави. Згідно п. 3.22 Контракту на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: дотримання законодавства, активне використання засобів удосконалення управління, зміцнення договірної, трудової дисципліни, фінансового стану закладу. Вказані пункти Контракту передбачають широке коло повноважень ректора Університету. Із змісту Наказу № 14-о, а також документів, які є підставою його видачі, не вбачається порушення позивачем пунктів 3.17 та 3.22 Контракту. Отже, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо підтвердження порушення позивачем п.п. 3.17 та 3.22 Контракту. Відповідно до п. 3.31 Контракту на період цього Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити: діяльність закладу відповідно до Статуту та вимог законодавства. Згідно з пунктом 3.37. Контракту на період цього Контракту Керівник повинен дотримуватися граничних сум витрат на придбання автомобілів, меблів, іншого обладнання, устаткування, мобільних телефонів, комп'ютерів, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2006 року № 1673 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів», зокрема: установити, що підставою для розгляду питання про відповідність займаній посаді керівників або розірвання контракту з керівниками суб'єктів господарювання державного сектору економіки є недотримання ними фінансового та бюджетного законодавства, а також незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог органів, яким надано право здійснення фінансового контролю. Відповідачем не доведено, а у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо підтвердження порушення позивачем п.п. 3.31 та 3.37 Контракту. Таким чином, МОЗ України у Наказі № 14-о посилається на невиконання Позивачем загальних пунктів Контракту, які регулюють досить широке коло повноважень ректора НМУ ім. О.О. Богомольця. При цьому, відповідачем не підтверджено жодними доказами наявність будь-яких порушень [PERSON] умов Контракту, що також підтверджується висновком судового експерта Болоніної Ірини Володимирівни (свідоцтво № 1939 від 30 березня 2018 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України) за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 липня 2018 року № 05/07-18. Судом досліджено документи, які зазначені в оскаржуваному наказі, як підстава для звільнення позивача. При цьому судом встановлено, що зазначені документи не містять посилань та не підтверджують порушення позивачем умов Контракту. Крім того, суд враховує, що в матеріалах справи містяться докази існування конфлікту між позивачем та відповідачем, починаючи з 2017 року, що може свідчити про упереджене ставлення відповідача до позивача, зокрема, під час винесення оскаржуваного наказу. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а також законодавства України про вищу освіту, позовні вимоги про поновленню позивача на роботі на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця підлягають задоволенню. Разом з тим, стосовно позовних вимог щодо стягнення з НМУ ім. О.О. Богомольця на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити, що відповідно до Довідки НМУ ім. О.О. Богомольця № 120/5-414 від 05 червня 2018 року, яка міститься в матеріалах судової справи, заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу НМУ ім. О.О. Богомольця, яке має процесуальний статус третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, а відтак, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача в цій частині. При цьому, відмова у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку з НМУ ім. О.О. Богомольця не позбавляє її права повторно звернутися з такою вимогою, визначивши належного відповідача. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне. Положеннями ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що відповідачем при звільнення позивача допущено порушення трудового законодавства та законодавства України про вищу освіту, а відтак відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу завдану у зв'язку із цим моральну шкоду. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума в розмірі 5 000, 00 грн., що є в даному випадку справедливою сатисфакцією. Разом із цим, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, але сплатив судовий збір за матеріальною вимогою про стягнення моральної шкоди до стягнення з відповідача підлягає судовий збір в сумі 881,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial