Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку, а саме за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак, на сьогодні в будинку зареєстрований відповідач, який є його донькою. Відповідач у вказаному будинку не проживає з 2000 року, жодного разу не з`являлась, її особистих речей в домоволодінні немає. Виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, дані обставини впливають на розмір призначення субсидії, чим об`єктивно порушуються права позивача. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.10.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання та 11.03.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті /а.с. 38-39, 68-69/. В судове засідання позивач не з`явився, поштою направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги /а.с. 65/. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву не скористалась /а.с. 76/. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності /а.с. 56/. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.08.2019 року, свідоцтва про право власності від 22.09.1977 року та договору дарування від 26.11.2019 року /а.с.10, 11-14, 15-16, 17-18, 19-20, 21/. У будинку за адресою: [ADDRESS] , із 03.07.1999 року зареєстрована відповідач [PERSON] /а.с. 35/. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка без поважної причини не проживає у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивач визнавав, що відповідач вселилась до житла, яке є його власністю, як член сім`ї. Законність вселення та проживання відповідача у даному житлі позивач не оспорює. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції У країни кожен має право на житло. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦКУкраїни власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як вбачається із матеріалів, справи 29.04.2021 року відповідач [PERSON] особисто отримала під розпис за місцем своєї реєстрації поштове відправлення про виклик в судове засідання, направлене судом, що свідчить про проживання відповідача в домоволодінні по [ADDRESS] /а.с. 76/. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач надав до суду, як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації, акт від 04.07.2020 року /а.с. 28/. Однак, суд критично оцінює вказаний акт від 04.07.2020 року, оскільки в ньому не вказано причини не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, а тому не підтверджує обставини не проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою понад один рік. За положеннями ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Зважаючи на те, що відповідачем за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] отримано поштове повідомлення про виклик в суд, вказане свідчить, що відповідач проживає та виявляє інтерес до житлового приміщення. Позивачем доказів, які б спростували встановлені судом обставини суду не надано. Відтак суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed