Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У жовтні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивач вказала, що із 25.10.2013 р. сторони перебувають у шлюбі, від спільного подружнього життя неповнолітніх дітей не мають. Посилаючись на ст. ст. 104-105, 110 Сімейного кодексу України, просить суд розірвати шлюб, оскільки спільне життя не склалося, чоловік зловживав спиртними напоями, в результаті чого не піклувався про сімейні відносини на почуттях любові, дружби, з його сторони відсутня повага та взаєморозуміння, маючи пристрасть до алкоголю, чоловік не забезпечував сімю матеріально, будучи в стані алкогольного спяніння, виганяв дружину з будинку, були спроби нанести їй тілесні ушкодження, чоловік неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і під час сімейного проживання знову скоїв злочин, за що засуджений і відбуває покарання, з жовтня 2015 року їхні сімейні відносини з відповідачем припинені, саме з цього часу спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо, бо відповідач відбуває покарання, сімя існує формально. Позивач [PERSON] у судовому засіданні власні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві, примиритися не бажає. Окрім цього, вона відмовилася від власного права на стягнення з відповідача судових витрат на її користь. Тому просить суд не відшкодовувати їй сплату судового збору. Відповідач [PERSON] у суді визнав позов повністю, примиритися не бажає. Вважає, що шлюб розпався не з його вини, а через порушення позивачем подружньої вірності. Наслідки такої процесуальної дії, тобто можливість ухвалення рішення про задоволення позову, йому розяснені (ст. ст. 130, 174 ЦПК України). Заслухавши вказані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: ознайомившись з письмовими доказами та іншими матеріалами справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов з таких підстав. Відповідно до положень ЦПК України: ч. 4 ст. 130 при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 зазначеного Кодексу; ч. 4 ст. 174 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У судовому засіданні безспірно зясовано, що сторони перестали підтримувати шлюбні стосунки з серпня 2016 р. Згідно свідоцтву про укладення шлюбу 25.10.2013 р. між ними було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, від спільного подружнього життя неповнолітніх дітей не мають. Зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд безспірно встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення. Суд вважає викладені мотиви розлучення дійсними, що відповідають фактичним взаєминам подружжя. Шлюб потрібно розірвати, оскільки судом встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя, захисту інтересів неповнолітніх дітей або одного з подружжя, які б не суперечили моральним засадам суспільства, немає. Суд покладає понесені заявником судові витрати у справі на позивача, бо вона наполягає на цьому у судовому засіданні. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 105 ч. 3, 110-113, 114 ч. 2 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved