Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до колгоспних дворів, в якому були зареєстровані п`ятеро осіб. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та померлий [PERSON] в травні 1991 року були зняті з реєстрації з вказаного домоволодіння, однак фактично вибули з господарства на постійне місце проживання до інших домоволодінь до 1991 року, з того часу свою частку в майні колишнього колгоспного двору не витребували, а тому за пропуском строку давності витребування своєї частки, їх доля у майні колишнього колгоспного двору перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яку своєчасно прийняли по 1/4 частці як спадкоємці по закону [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті останнього відкрилася спадщина на 3/4 частки домоволодіння, яку своєчасно прийняла як спадкоємець по закону його донька [PERSON] .. Однак, з причин того, що при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просили суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] .. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи у його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали, а також в судове засідання не з`явилися та не повідомили суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Рокитненської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 1557 від 15 серпня 2017 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Житлові будинки вказаного домоволодіння побудовані до 1973 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Рокитненській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Матеріалами справи з`ясовано, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вибули з вказаного господарства до 1991 року, однак з реєстрації були зняті в травні 1991 року. [PERSON] помер [INFO] . Після свого вибуття з вказаного домоволодіння більше трьох років [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребували по сьогоднішній день, а тому суд вважає, що вони втратили частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року (набрання законної сили Закону України «Про власність») житлові будинки та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частці домоволодіння. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняли по 1/4 частки [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги, оскільки почав відкрито користуватися та безперервно володіти спадковим майном, що підтверджується довідкою Рокитненської сільської ради Новоселицького району № 209 від 30 січня 2018 року та [PERSON] , звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, а саме на 1/2 його власну частку в майні колишнього колгоспного двору та на 1/4 частку успадковану після смерті його матері [PERSON] .. Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] на 3/4 частки домоволодіння як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняла його донька [PERSON] , звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за законом 1 черги після смерті [PERSON] та [PERSON] , своєчасно прийняли спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв`язку із чим позов слід задовольнити та визнати за позивачами [PERSON] право власності на 1/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] та за [PERSON] на 3/4 частки вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] . У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України представнику позивачів [PERSON] , який сплатив судовий збір у даній справі слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 1353 гривень. На підставі ст.ст. 120, 123, 126, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved