Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилалась на те, що між нею та відповідачем 06 вересня 2003 року було зареєстровано шлюб, 20.09.2005 року у них народилась донька [PERSON]. У період шлюбу, 28.08.2006 року відповідачем було укладено з ТОВ «Газосантехмонтаж» договір про інвестування в будівництво житла, який був затверджений Дніпропетровським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Після завершення будівництва вони отримали квартиру [ADDRESS]. Просила визнати за нею і за [PERSON] право власності на ? частину квартири за кожним (а.с.1-4, 137-139). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на 6/100 частин квартири [ADDRESS], а за [PERSON] - право власності на 94/100 частини; вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить постановити нове рішення, яким визнати за нею право власності на ? частину квартири, і виділити їй цю квартиру в користування (а.с.204-206). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення\~суду\~в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Установлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року, мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5-8). З січня 2010 року сторони проживають окремо, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року шлюб розірвано (а.с.47), а рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2012 року з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ? части заробітку (доходу) щомісячно (а.с.14). Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.12.2009 року. Квартиру було придбано відповідно до договору № 20 про інвестування в будівництво житла від 28.08.2006 року, укладеного між ТОВ «Газосантехмонтаж» та [PERSON] (а.с.17-21). 28.08.2006 року між Дніпропетровським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] О,В. було укладено кредитний договір № 32МП, відповідно до якого Фонд від імені Держави надав позичальнику прямий адресний цільовий кредит у сумі 150839 грн. строком повернення 108 кварталів з дати укладення кредитного договору. Кредит надавався на будівництво житла за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова (Янтарна), 116, кв. 83 (а.с.22-24, 120-126). Виконання зобовязань за кредитним договором було забезпечено договором поруки від 28.08.2006 року, укладеним між Дніпропетровським регіональним правлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON], [PERSON]В.(а.с.103- 105). Згідно акту прийому-передачі квартири від 19.10.2007 року загальна площа квартири складає 57 кв.м., а вартість - 182400 грн.(а.с.25) Згідно інформаційної довідки № 02-04/1193 від 29.12.2014 року, наданої Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», станом на 29.12.2014 року [PERSON] на погашення кредиту внесено 46588 грн. 83 коп., заборгованості за кредитом і процентами не має (а.с.82). Задовольняючи частково позов, суд 1 інстанції виходив з того, що перший внесок на квартиру у сумі 30219 грн. був зроблений батьками відповідача, під час спільного проживання сторін сума погашення кредиту склала 20234 грн. 01 коп., тобто частка позивачки у загальній вартості квартири складає 10117 грн., або 6/100 частин. Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки судом 1 інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, тому рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПУ України) з ухваленням нового рішення. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23-25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України,\~ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК\~України). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно\~до цього Кодексу, в\~межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом 1 інстанції безспірно встановлено, і не заперечувалось сторонами, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із того, що на отримання грошової компенсації ніхто із подружжя не погодився, за кожним із подружжя слід визнати право власності на ? частину квартири, а посилання відповідача на те, що квартира куплена у кредит, тому позивачка має право лише на частку, що відповідає половині суми, сплаченої на погашення кредиту, - протирічать ч. 4 ст. 65 СК України, яка встановлює, що договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно, одержане за цим договором, фактично використане на задоволення потреб сімї. За таких обставин, враховуючи, що спірна квартира після придбання була використана на задоволення потреб сімї, і що саме сімя [PERSON] сплачувала кошти на повернення кредиту до припинення шлюбних стосунків, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір створив обовязки щодо повернення кредиту, а не являється підставою для зменшення частки дружини у спільному майні подружжя. Ці висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-55цс13 від 19.06.2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Посилання відповідача на те, що перший внесок на квартиру у сумі 30219 грн. був сплачений його батьками не заслуговує не увагу, оскільки із квитанції (а.с.119) вбачається, що ці кошти сплачені [PERSON], тому пояснення свідка [PERSON] не являються допустимим доказом (ч.2 ст.59 ЦПК України, ч.2 ст. 218 ЦК України). За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, але у той же час прохання [PERSON] в апеляційній скарзі щодо виділу спірної квартири їй у користування не підлягає задоволенню, оскільки такі позовні вимоги нею не заявлялись. На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати у сумі 2736грн. (1824гр. + 912грн.)

Outcome: partial