Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнених в подальшому позовних вимог просить визнати за нею право власності на 43/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 43/100 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рудня, вул. Чапаєва, 5. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13 квітня 2015 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, у тому числі на 43/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рудня, вул. Чапаєва, 5. 08 квітня 2015 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів їх дочці [PERSON]. 11 червня 2014 року [PERSON] за згодою позивача подарував 57/100 частини житлового будинку по вул. Чапаєва, 5 в с. Рудня їх дочці [PERSON] Позивач зазначає, що житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Чапаєва, 5 в с. Рудня побудований нею та [PERSON] під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на те, що [PERSON] за життя розпорядився своєю часткою у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, подарувавши її дочці, позивач вважає, що 43/100 частини житлового будинку не входять до складу спадкового майна, а є її часткою у праві спільної сумісної власності подружжя на будинок, тому просить визнати за нею право власності на цю частку. Крім того, посилаючись на те, що вищезазначений житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, яка приватизована на імя [PERSON], позивач вважає, що відповідно до ст. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України до неї має перейти право власності на 43/100 частини цієї земельної ділянки, тобто пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що житловий будинок належав позивачу та її чоловіку на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного, у звязку з чим вони за спільною згодою подарували належні їм на праві спільної сумісної власності 57/100 частини будинку, а тому відсутні підстави для визнання 43/100 частини будинку власністю позивача, як частки у спільному майні подружжя. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 13 квітня 2015 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Згідно заповіту, посвідченого 08 кітня 2015 року секретарем виконавчого комітету Руднянської сільської ради Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті [PERSON] зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON]. При відсутності заповіту спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого [PERSON] були б його дружина [PERSON], яка перебувала із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1979 року до дня смерті, та їх діти [PERSON] і [PERSON]. До складу спадкового майна входить, зокрема, 43/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Чапаєва, 5 в с. Рудня Броварського району Київської області, що належали померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 21.03.2014 року та земельна ділянка площею 0,2500 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рудня, вул. Чапаєва, 5, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 13.11.2013 року. Згідно договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 11 червня 2014 року Броварською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON], за згодою дружини [PERSON], подарував їх дочці [PERSON] 57/100 частини житлового будинку без надвірних будівель, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рудня, вул. Чапаєва, 5, із визначенням конкретних приміщень у будинку, які переходять у користування та володіння обдарованої. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Згідно ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1-3 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (аба) державній реєстрації має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідченя і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями побудований [PERSON] та [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки їх частки у праві власності не визначені. З огляду на наведене суд вважає, що за вищевказаним договором дарування частини будинку [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] належні їм на праві спільної сумісної власності 57/100 частини будинку, а тому у праві власності на 43/100 частини будинку позивачці належить 1/2 частина (43/200), як частка у спільному майні подружжя, а на іншу 1/2 частину (43/200) відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON], у звязку з чим позовні вимоги в частині визнання права власності на 43/100 частини будинку підлягають частковому задоволенню, а саме: на 43/200 частини. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року з послідуючими змінами від 19.03.2010 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. З огляду на наведене та враховуючи, що на вказаній вище земельній ділянці площею 0,2500 га, приватизованій на імя [PERSON], знаходиться житловий будинок, право власності на 43/200 частини якого перейшло до позивача, то суд приходить до висновку, що до позивача має перейти право власності на земельну ділянку пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок, тобто на 43/200 частини. З огляду на наведене суд визнає за позивачем право власності на 43/200 частину вказаної земельної ділянки. На підставі викладеного та

Outcome: partial