Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

у жовтні 2017 року [PERSON] через свого представника - адвоката Кравця Д.М. звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд зобов`язати [PERSON] та ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» усунути їй перешкоди у користуванні приміщенням загального користування, що знаходиться біля квартири [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу для користування приміщенням загального користування, що знаходиться біля квартири [ADDRESS] , та надання ключів від дверей до цього приміщення. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що проживає у квартирі [ADDRESS] , поруч із якою знаходиться приміщення загального користування. Вказала, що [PERSON] , яка проживає на іншому поверсі, а саме: у квартирі [ADDRESS] , на початку 2015 року самостійно без будь-якого погодження здійснила добудову стіни та встановила двері під ключ, внаслідок чого став неможливий вільний доступ до приміщення загального користування, яке знаходиться поруч з її квартирою, чим чиняться їй перешкоди у користуванні вказаним приміщенням загального користування. На її вимоги щодо усунення перешкод [PERSON] не реагує, її звернення до правоохоронних органів та до ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» також не дали позитивного результату, тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Ладиченко С.В. від 13.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 04.04.2018 року (а.с. 22). 04.04.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 14.06.2018 року (а.с. 28). 14.06.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 20.09.2018 року (а.с. 54). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Новака А.В. від 18.09.2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 28.01.2019 року (а.с. 63-64). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 13.02.2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 25.07.2019 року (а.с. 71-72). 25.07.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання призначено на 25.11.2019 року (а.с. 74). Ухвалою від 25.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 12.02.2020 року (а.с. 83-84). 12.02.2020 року справа не розглядалась (а.с. 93). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.06.2020 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання на 25.11.2020 року (а.с. 97). Позивач в судове засідання не з`явилась. Від представника останньої надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проханням позов задовольнити в повному обсязі та зазначенням того, що проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують (а.с. 80). Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов не подали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21424813 від 08.05.2014 року позивач відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. 08.05.2014 року за реєстровим № 208, є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Як встановлено судом, вказана квартира розташована на 11 поверсі будинку [ADDRESS] . При зверненні до суду позивачем вказано, що [PERSON] , яка проживає на іншому поверсі, а саме: у квартирі [ADDRESS] , на початку 2015 року самостійно без будь-якого погодження здійснила добудову стіни та встановила двері під ключ, внаслідок чого став неможливий вільний доступ до приміщення загального користування, яке знаходиться поруч з її квартирою, чим чиняться їй перешкоди у користуванні вказаним приміщенням загального користування. На підтвердження своєї позиції надала схему поверху, фотографії та два акти, складених громадянами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42-49). З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до відповідачів із заявами про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального користування, проте відповідачем [PERSON] заява позивача залишена без розгляду (а.с. 11-14). З відповіді ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» вбачається, що останнє вказує на відсутність у нього компетенції щодо здійснення заходів по усуненню перешкод у користуванні місцями загального користування та забезпечення вільного доступу до них, оскільки вказане питання вирішується за згодою співвласників. (а.с. 15). З відповіді ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» на адвокатський запит представника позивача вбачається, що у товариства відсутні документи, котрі є підставою для користування колясочною, яка знаходиться біля квартири [ADDRESS] (а.с. 8). З матеріалів справи також вбачається, що позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача [PERSON] , однак, відомості до ЄДРДР внесені не були з огляду на не виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення (а.с. 9, 10). Конституцією України передбачено захист права власності. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, визначаються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку » Згідно ст. 1 вказаного Закону багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; Частиною 3 ст. 4 Закону № 417 встановлено що, якщо квартира або нежитлове приміщення належить більш як одному співвласникові, реалізація прав та виконання обов`язків співвласниками квартири або нежитлового приміщення, включаючи участь в управлінні багатоквартирним будинком, здійснюються в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ч. 1 ст. 5 Закону). Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (ч. 2 ст. 5 Закону). Тобто усе майно, що відноситься до багатоквартирного житлового будинку, у тому числі й допоміжні приміщення є спільним майном власників квартир. Конституційним судом у рішенні по справі № 4-рп/2004 від 02.03.2004 року надано роз`яснення щодо порядку передачі допоміжних приміщень у власність. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ним квартир або кімнат у квартирах. Власники неприватизованих квартир є співвласниками цих допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирному будинку. Спільним майном багатоквартирному будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі та споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирному будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Звертаючись до суду з позовом позивач посилалась на те, що забудовою колясочної порушуються її права. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідачі порушили її права, і що саме відповідачі здійснили це порушення. З огляду на викладене, доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed