Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1998 року по 2015 рік вона разом з відповідачем [PERSON] проживали однією сім'єю, однак не перебували у шлюбі між собою. За час спільного проживання в них народився син [PERSON], [INFO]. 12 липня 2012 року ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] та дві земельні ділянки площами 0.1500 га та 0.0274, розташовані за цією ж адресою. Також під час спільного проживання ними було придбано: телевізор «Soni», мікрохвильову піч «Samsung», морозильну камеру «Snaida», пилосос «Elektroluks», дві дрелі - шуруповерти, бензопилу, водонагрівач побутовий електричний «Round», двобакову пральну машину «Washer Horol». Посилаючись на те, що вказане майно як придбане особами, які перебувають у цивільному шлюбі, є спільною сумісною власністю, прохала виділити їй та відповідачу у власність по ? частині житлового будинку та земельних ділянок площами 0.15 га та 0.0274 га, розташованих по [ADDRESS], а також виділити їй у власність телевізор «Soni», мікрохвильову піч «Samsung», морозильну камеру «Snaida», пилосос «Elektroluks», а відповідачу - дві дрелі - шуруповерти, бензопилу, водонагрівач побутовий електричний «Round», двобакову пральну машину « Washer Horol». У подальшому позивач доповнила позовні вимоги вимогою про визнання факту спільного проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON] з 2002 року по 2015 рік. Ухвалою суду від 9 жовтня 2017 року залишені без розгляду позовні вимоги про виділення позивачу у власність телевізора «Soni», мікрохвильової печі «Samsung», морозильної камери «Snaida», пилососу «Elektroluks», а також відповідачу - двох дрелей - шуруповертів, бензопили, водонагрівача побутового електричного «Round», двобакової пральної машини « Washer Horol». У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та прохали їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково, не заперечували факт проживання сторін однією сім'єю з 2004 року по травень 2011 року та з вересня 2012 року по 2015 рік. Стверджували, що у період з травня 2011 року по серпень 2012 року між сторонами були періодичні зустрічі та проживання, однак це не були сімейні відносини. Заперечували щодо придбання будинку за спільні кошти сторін, вказуючи на те, що будинок та земельні ділянки біля нього придбані за 72000 грн. за кошти, які його матір позичила на придбання будинку, а також 15000 грн. відповідач взяв у борг у своєї сестри. Вислухавши думки учасників процесу, свідків, суд приходить до наступного. Відповідно до договорів купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою та купівлі-продажу земельної ділянки, укладених 12 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчених державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], [PERSON] придбав у власність жилий будинок та дві земельні ділянки площами 0.1500 га та 0.0274 га, розташовані по [ADDRESS]. Позивачем заявлено вимогу про визнання факту спільного проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON] з 2002 року по 2015 рік. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 1 ст. 259 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Поскільки Сімейний кодекс України набрав законної сили лише з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а нормами Кодексу по шлюб та сім»ю України не передбачалося встановлення факту проживання однією сім»єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. А тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2002 року до 01.01.2004 року. Окрім того, відповідачем визнано вимоги позивача по факту проживання сторін однією сім»єю з 2004 року по травень 2011 року та з вересня 2012 року по 2015 рік. Факт проживання сторін однією сім'єю у період з травня 2011 року по вересень 2012 року підтверджується показаннями їх спільного сина [PERSON], сестри відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказані свідки підтвердили, що у цей період між сторонами існували відносини, притаманні подружжю, що вони спільно проживали, разом відпочивали на морі, разом були на родинних святах, виховували спільного сина, підшукували будинок для придбання, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про встановленняфакту спільного проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON] з 2002 року по 2015 рік підлягає частковому задоволенню з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Відповідачем надано пояснення про те, що спірний житловий будинок та земельні ділянки придбані за кошти, позичені ним особисто у його сестри та його матір'ю у [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказані обставини підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], також зазначивши, що кошти позичали матір'ю відповідача, яка їх і повертала особисто позикодавцям, з метою купівлі будинку своєму сину. Їх показання також узгоджуються з письмовими розписками, які знаходяться у матеріалах справи. Крім того, сама позивач визнала той факт, що сестра відповідача позичила відповідачу кошти на придбання будинку у розмірі 12000 грн., які він не віддавав сестрі, а віддавала його матір. Допитані в судовому засіданні суду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що їм відомо про те, що сторони збирали гроші для придбання будинку, однак за яку суму придбано будинок і що це за кошти їм невідомо. Таким чином, суд вважає, що вказані свідки не підтвердили факт придбання житлового будинку та земельних ділянок за спільні сумісні кошти сторін. Також наявність в трудовій книжки позивача записів про те, що позивач у спірний період часу працювала, не підтверджує самого факту участі нею своїми грошовими коштами у придбанні житлового будинку. За такого суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні житловий будинок та земельні ділянки були набуті в результаті спільної праці або за спільні грошові кошти. У зв'язку з чим вимоги позивача про виділення позивачу у власність ? частини житлового будинку та земельних ділянок не підлягають задоволенню. Окрім того, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат у розмірі 204 грн., понесених позивачем за роздруківку фотографій на спеціальній апаратурі не підлягають задоволенню, оскільки не являються судовими витратами у розумінні ст. 79 ЦПК України. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial