Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу за рішенням суду від 08 липня 2013 року проживає з матірю та перебуває на її утриманні окремо від батька, і маючи можливість забезпечити оздоровлення, відпочинок дитини, доступ до культурних цінностей вона має можливість виїздити з дитиною за кордон, проте наразі відповідач такої згоди не надає, до нотаріуса на виклики не прибуває, перебуває у державному розшуку та своєю бездіяльністю перешкоджає у виїзді за кордон дитині на відпочинок та оздоровлення, тому позивач просила суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасово виїзду за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON]; надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], до досягнення нею 16-річного віку без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримала у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши, що відповідач не зявляється до нотаріальної контори для нотаріального оформлення дозволу на тимчасовий виїзд, переховується від правоохоронних органів, чим вчинює перешкоди і ухиляється від надання відповідного дозволу позивачу на виїзд дитини з метою відпочинку і оздоровлення за рекомендацією лікарів до країн Шенгенської Угоди, Туреччини, Єгипту, тощо у період з часу набрання рішенням законної сили до 01 листопада 2016 року та з березня 2017 року по вересень 2017 року за вибором позивача. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин не повідомив, свого представника до суду не направив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Представник третьої особи в судовому засіданні вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду, пояснивши, що позивач до органу опіки та піклування за вирішенням цього питання не зверталася. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши наявні письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30 липня 2010 року по 19 липня 2013 року перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.6). Від сторін, як подружжя, походить дитина [PERSON], [INFO], про що Дніпропетровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського управління юстиції у Дніпропетровській області 26 жовтня 2011 року вчинений актовий запис №694 та видане свідоцтво про народження, долучене до матеріалів справи в копії (а.с.7). Дитина після розірвання шлюбу проживає разом з матірю позивачем у справі, що узгоджується з даними місця реєстрації позивача у паспорті та довідкою про склад сімї від 28 грудня 2015 року про місце реєстрації дитини [PERSON] (а.с.16, 17). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зник 29 травня 2012 року та станом на 26 травня 2016 року перебуває у державному розшуку, про що свідчить витяг з розшукового обліку МВС України (а.с.15) та лист Управління (карний розшук) кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26 травня2015 року №2.1/33-4аз (а.с.41). Одночасно в судовому засіданні встановлено, що дитина сторін регулярно хворіє на застудні хвороби, ларинготрахеїт, у зв?язку з чим має показання лікуючого лікаря Дніпропетровської клінічної лікарні на залізничному транспорті ПАТ «Українська залізниця» філії «Центр охорони здоров?я» до оздоровлення в умовах морського клімату (а.с.40). Відповідно до протоколу N 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом N11, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року, у ст. 3 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, зокрема, судами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 цієї Конвенції встановлено, що держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказаним положенням кореспондують вимоги ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків суд виходить з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В оцінці доказів суд зважає на те, що представлені позивачем суду довідка про перебування відповідача з 2012 року по 26 травня 2016 року у розшуку, листи-прохання, направлені відповідачу за відомим місцем проживання про прибуття 16 грудня 2015 року та 04 квітня 2016 року до нотаріуса для оформлення у нотаріуса дозволу на виїзд дитини, від 17 листопада 2015 року, 27 січня 2016 року (а.с.10-13), свідоцтво, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 04 квітня 2016 року, про прибуття для посвідчення заяви для видачі паспорту для виїзд дитини [PERSON] за кордон лише [PERSON] (а.с.14), представлені документи про попереднє замовлення путівок до держави Туреччина, доводять перед судом мету виїзду, термін перебування за кордоном, тимчасовість перебування дитини з метою оздоровлення у країнах державі Туреччина, державі Єгипет, та країнах Шенгенської угоди (повноправних членів Шенгенської зони, країн - асоційованих членів Шенгенської зони, країн - членів ЄС, угода з якими ще не набула чинності, країн - Членів ЄС, в яких діють лише деякі положення Шенгенської угоди, дії Договору «Про скасування паспортного митного контролю між країнами Європейського Союзу»), а відсутність жодних доказів того, що відповідач у будь-який спосіб спілкується чи цікавиться дитиною [PERSON] та доведених підстав вважати такий виїзд до іншої держави постійним або з іншою ніж оздоровлення та відпочинок метою, на переконання суду, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному, безпосередньому дослідженні доказів, свідчить про те, що перебування малолітньої [PERSON], у державі Туреччина, державі Єгипет, та країнах Шенгенської угоди (повноправних членів Шенгенської зони, країн - асоційованих членів Шенгенської зони, країн - членів ЄС, угода з якими ще не набула чинності, країн - Членів ЄС, в яких діють лише деякі положення Шенгенської угоди, дії Договору «Про скасування паспортного митного контролю між країнами Європейського Союзу») у період з часу набрання рішенням законної сили до 01 листопада 2016 року та з 01 березня 2017 року по 01 вересня 2017 року у супроводі одного з батьків - позивача, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме іі фізичному, духовному розвитку, а перешкоди у цьому відповідача є надуманими та необґрунтованими. При цьому, суд приймає до уваги, що відповідач, будь-яких доводів на спростування вимог позивача у відповідності зі своїм процесуальним обовязком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надав, причин та мотивів відмови позивачу у наданні нотаріально посвідченого дозволу на тимчасовий виїзд дитини до країн на відпочинок і оздоровлення, а так само не надав суду доказів на підтвердження недоцільності виїзду малолітньої дитини у супроводі матері до держави Туреччина, держави Єгипет, та країн Шенгенської угоди (повноправних членів Шенгенської зони, країн - асоційованих членів Шенгенської зони, країн - членів ЄС, угода з якими ще не набула чинності, країн - Членів ЄС, в яких діють лише деякі положення Шенгенської угоди, дії Договору «Про скасування паспортного митного контролю між країнами Європейського Союзу»), обставин, які б свідчили про вчинення таких дій позивача на шкоду інтересам дитини або про те, що перебування дитини протягом двох-трьох місяців буде шкодити інтересам дитини, її розвитку, здоровю, життю, вихованню. Таким чином, зважаючи на мету виїзду за кордон до вказаних країн, а саме: держави Туреччина, держави Єгипет, та країн Шенгенської угоди (повноправних членів Шенгенської зони, країн - асоційованих членів Шенгенської зони, країн - членів ЄС, угода з якими ще не набула чинності, країн - Членів ЄС, в яких діють лише деякі положення Шенгенської угоди, дії Договору «Про скасування паспортного митного контролю між країнами Європейського Союзу»), доведення перед судом можливості перебування у цій державі на законних підставах з огляду на наявність замовлених путівок, показання лікаря про клімат, показаний дитині для профілактики захворювань дихальних шляхів, вік дитини, термін такого перебування, який не спричинить істотного порушення режиму участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, а сприятиме інтересам дитини, укріпленню її здоровя у кліматі означених держав вибуття, суд приходить до висновку, що виїзд дитини у супроводі матері до зазначених країни, без згоди батька і його супроводу, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, психічному розвитку, без шкоди життю, здоровю, іншим правам інтересам малолітньої. Разом з тим вимога про дозвіл на виїзд за межі території України на період до досягнення дитиною 16-ти річного віку, задоволенню не підлягає, оскільки вказаний період не свідчить про одноразовість виїзду з метою відпочинку чи оздоровлення на вказаний проміжок часу за межі держави України, а за своєю суттю є постійним виїздом за кордон, а наявність правових підстав для зміни в судовому порядку місця перебування і проживання дитини на іншу країну перед судом не доведена. За правилами ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: partial