Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що 13 березня 2012 року передав [PERSON] в борг 100110 гривень, які останній зобовязався повернути на протязі 4-х років рівними частинами по 25027,50 грн кожного року. Посилаючись на те, що відповідач повернув лише 4000 грн, позивач просить стягнути борг у сумі 96110 грн та на підставі смт. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 49508 грн та 3% річних 5058,82 грн, а всього 150676,82 грн та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що гроші не отримував, а розписка не є двостороннім письмовим договором позики, тому відсутні підстави для задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Зі змісту письмової розписки від 13 березня 2012 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] заборгував [PERSON] грошові кошти у сумі 100110 гривень, які зобовязався повернути протягом 4-х років: кожний рік рівними частинами по 25027,50 грн. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості , ніж установлено договором. ( ч. 1 ст. 1051 ЦК України). При цьому за змістом частини другої статті 1051 ЦК України, при укладені договору позики в письмовій формі ( крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмистної домовленості представника позичальника з позивачем, або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на поясненях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами ( ч. 2 ст. 58, ст.59 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Згідно із частиною 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості позики. На підставі викладеного та

Outcome: approved