Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив суд визнати зобов»язання за договором поруки №ОД-20/01/2007/840-П/28 від 17.01.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та [PERSON] припиненими. Позовні вимого обґрунтовані тим, що 17 січня 2007 року третя особа та відповідач уклали кредитний договір № ОД-20/01/2007/840-К/28. В якості забезпечення за кредитним договором між відповідачем та позивачем укладено договір поруки № ОД-20/01/2007/840-П/28 від 17 січня 2007 року. В даному випадку кредитний договір і договір поруки припиняє свою дію 16.01.2017 року в разі якщо б позичальник належним чином виконував умови договору. Проте позичальник перестав платити регулярні платежі за кредитним договором в січні 2015 року, саме з цього моменту у банку виникло право на звернення до суду з позовом до позичальника та поручителя про дострокове стягнення заборгованості. Відповідач надсилав вимогу позичальнику від 18.08.2016 року, проте з позовом до суду не звертався. Відповідно Банк пропустив можливість звернення до Поручителя, як до солідарного боржника по кредитному договору, а тому позивач вважає договір поруки припиненим. У відзиві на позовну заяву представник третьої особи зазначає про те, що зобов»язання за договором поруки повинні бути припинені, в зв»язку з чим просить задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та третя особа в судове засідання не з»явилися, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомили. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 13.12.2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі. 10.11.2017 року після повторного автоматичного розподілу вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 13.11.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 24.01.2018 року призначено підготовче судове засідання по даній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 27.06.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17.01.2007 року між Відкритим акціонерний товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № ОД-20/01/2007/840-К/28 (далі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості по платності грошові кошти у сумі 37000 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Плата за користування та управління кредитом визначена у п. 1.3. вказаного договору. Банк надає позичальнику кредит строком до 16.01.2017 року. Цей договорі набирає чинності з дати його укладення і діє до повного виконання позичальником взятих на себе зобов»язань (п.1.4., п. 8.5. Кредитного договору). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором між Відкритим акціонерний товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] того ж дня укладено Договір поруки № ОД-20/01/2007/840-П/28 за умовами п.2.1. якого кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов'язань в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). За п.2.2. умов вказаного договору поруки визначено, що поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання по цьому договору не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов'язань і необхідності їх виконання поручителем. Вказаний договір підписано сторонами, що свідчить про те, що вони погодились із його умовами, що також підтверджено п.1.5 його умов. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (п. 24 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Як на підставу визнання зобов»язання за Договором поруки припиненим позивач посилається на те, що останній платіж позичальник за умовами Кредитного договору здійснив у січні 2015 року, надаючи при цьому копії квитанцій про оплату від 25.11.2014 року, 24.12.2014 року, 22.01.2015 року. Крім того позивач вказує, що відповідач надіслав вимогу позичальнику щодо погашення заборгованості від 18.06.2016 року, але з позовом до суду станом на час подачі вказаного позову, тобто 11.10.2016 року, не звертався. При цьому позивачем не доведено вищевказані обставини, а саме те, що дійсно у січні 2015 року дійсно здійснено саме останній платіж по Кредитному договору, а також що Банк з позовом до суду про стягнення боргу не звертався. Також суд не може брати до уваги не підтверджені належними та допустимими доказами слова позивача про те, що відповідач надіслав вимогу позичальнику щодо погашення заборгованості від 18.06.2016 року, враховуючи відсутності вказаної вимоги в матеріалах справи. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так під час проведення підготовчого засідання, яке проводилось за участі позивача, останнім не заявлялись клопотання щодо витребування, забезпечення доказів. Представник позивача повідомив про відсутність додаткових доказів, зазначив, що докази долучено до матеріалів справи. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь - яких документів, які б дали змогу зробити достовірний висновок щодо правовідносин, їх характер, в яких з 2007 року перебували позивач та банківська установа. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення твердження позивача про те, що відповідач надіслав вимогу позичальнику щодо погашення заборгованості від 18.06.2016 року, а також те, що останній платіж по кредитному договору дійсно здійснено у січні 2015 року, а також, що позову до суду про стягнення боргу банком не подано, а отже і позбавлений можливості зробити висновок, що в розумінні положень ст. 559 ЦК України, наявні підстави для визнання зобов»язання за договором поруки припиненим. Під час розгляду справи позивачем вказаних доказів надано не було, як не заявлялось інших клопотань про їх витребування, в тому числі документів з банку. За таких обставин, з огляду на відсутність обов»язку суду щодо збирання доказів, підстави для задоволення позову відсутні. У відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача у даному випадку з боку Банку порушені, враховуючи відсутність відомостей про подачу до суду позову до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором чи іншого порушення права з боку відповідача, що підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed