Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0884 га та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що [PERSON] є власницею суміжної земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та порушує її права, що полягає у самовільному перенесенні межі її земельної ділянки за рахунок земельної ділянки позивача, самочинно збудувала господарські споруди на межі їх земельних ділянок, просила зобов'язати [PERSON] усунути зазначені перешкоди шляхом перенесення паркану відповідно до встановленої межі, знести сарай, вугільник, літню кухню, частину прибудованої домівки та погріб, які остання побудувала на земельній ділянці позивача. Також, вказуючи, що такими діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, просила стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. У квітні 2015 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій вказуючи, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0808 га та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що [PERSON] є власницею суміжної земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та порушує її права, що полягає у самовільному перенесенні межі її земельної ділянки за рахунок земельної ділянки [PERSON], а також самочинно збудованих господарських споруд на межі їх земельних ділянок. Просила поновити її порушені права шляхом зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом відновлення паркану, дерев'яного стовпу на раніш встановленій межі та знести сарай та вугільник, що побудовані [PERSON] на межі їх земельних ділянок. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою площею 0,0884 га за адресою: [ADDRESS], шляхом перенесення паркану відповідно до встановленої межі та знесення за власний рахунок вугільника, що розташовані на земельній ділянці, яка належить [PERSON]. У задоволенні інших вимог [PERSON] відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а також, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Просить рішення в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з [PERSON] скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити в цій частині її позовні вимоги. В апеляційній скарзі [PERSON] вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а також, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, що позбавило можливості встановити вірне місце розташування межі спірних земельних ділянок та вірно вирішити спір. Крім цього, суд першої інстанції належним чином не перевірив повноваження представника [PERSON] та допустив до участі у справі. В судовому засіданні [PERSON] доводи, викладені в її апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити, апеляційну скаргу [PERSON] просила відхилити. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] просили задовольнити апеляційну скаргу останньої, скаргу [PERSON] просили відхилити. В судове засідання апеляційного суду представники Відділу Держземагенства у м. Селидовому Донецької області та Селидівської міської Ради не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0884 га та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0808 га та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що вважав доведеним порушення відповідачем [PERSON] прав [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] суд першої інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість. Такі висновки суду не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами . Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Заявляючи позов про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, позивач повинен довести факт порушення його прав, вчинення неправомірних дій відповідачем, причинний зв'язок між діями відповідача і порушенням прав позивача, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту наявної в матеріалах справи копії Державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 25 квітня 1996 року на ім'я [PERSON] вбачається, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0884 га, яка розташована в [ADDRESS] (т.І, а.с. 5). Відповідно до Державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 11 вересня 2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0808 га, розташованої [ADDRESS] (т.І, а.с. 49). Вирішуючи питання про порушення саме [PERSON] прав [PERSON] суд першої інстанції вважав достатнім наявність висновків комісії по розгляду земельних спорів в межах м. Селидове та відмовив [PERSON] у задоволенні клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи з метою встановлення дійсних меж земельних ділянок що належать сторонам. Апеляційний суд вважав таку відмову неправомірною, тому задовольнив клопотання [PERSON] про проведення такої експертизи на підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України. За висновками судової будівельно-технічної експертизи №536, складеними 27 листопада 2015 року спірна межа земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] не порушена та її місце розташування відповідає правовстановлюючим документам. Площа надлишку землекористування по земельній ділянці [ADDRESS] становить 32 м2, яка виникла у зв'язку з тим, що границя була переміщена на 0,87 м в бік земель Селидівської міської Ради (в бік водойми). Площа нестачі землекористування [PERSON] виникла за рахунок того, що межа між земельними ділянками №6 та [ADDRESS] було переміщено на 0,75 м в бік ділянки №4 по червоній лінії. Площа нестачі землекористування складає 19 м2. (т.ІІ, а.с. 3-6) Таким чином, посилання [PERSON] та [PERSON] про порушення межі між їх земельними ділянками не знайшли свого підтвердження. Крім цього, відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи №91, які було складено 16 березня 2016 року по наслідках візуального огляду та вивчення технічної документації на домоволодіння встановлено, що місто розташування сараїв літ.Н-1 і літ.Д-1 у домоволодінні [ADDRESS], не відповідає Державним будівельним нормам у часті абзацу другого п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». (т.ІІ, а.с. 32-33) При цьому, Рішенням Селидівської міської Ради №314 від 12 вересня 2001 року, дозволом на будівництво від 13 вересня 2001 року та Актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального гаража (госпбудівлі) від 13 вересня 2001 року, копії яких наявні в матеріалах справи, сараї літ.Н-1 і літ.Д-1 у домоволодінні [ADDRESS] визнані такими, що побудовані без порушень вимог органів Державного архітектурно-будівельного контролю, Державного санітарно-епідеміологічного нагляду та введені в експлуатацію. (т.І, а.с. 89, 90,91) Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином доводи позовних вимог як [PERSON] так і зустрічних позовних вимог [PERSON] про порушення їх прав як власників суміжних земельних ділянок, не знайшли свого підтвердження. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення в порядку п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON].

Outcome: partial