Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Інтернет-видання ВГО «Комітет народного контролю» з назвою «КНК Медіа» (knk.media) (далі по тексту - відповідач) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що як стало відомо позивачу, [INFO], на інтернет-ресурсі ВГО «Комітет Народного Контролю», що має назву «КНК Медіа» була оприлюднена інформація у виді статті під заголовком «[INFO]». Автором статті зазначена журналіст КНК Медіа, оглядач соціальної та політичної тематики - [PERSON]. Електронна адреса, за якою розміщено матеріал: [INFO]. Позивач вказував, що стаття за своїм змістом є фактично набором неправдивих та вигаданих тез, які створюють негативне враження відносно діяльності з реконструкції та продажу належного позивачу на праві власності майна за адресою: [ADDRESS]. Крім відвертої дискредитації діяльності позивача, автор статті наводив ряд недостовірних відомостей щодо особисто позивача. Так, у десятому абзаці статті, автор вказував що відносно позивача ([PERSON]), почалось досудове розслідування за фактом шахрайства. Позивач вважав, що використання слова «відносно» у тексті статті вказує що у досудовому розслідуванні його встановлено як особу, яка вчинила злочин. Проте, відносно нього немає і ніколи не було вироку за обвинуваченням у шахрайстві, а також позивач не є підозрюваним або обвинуваченим у жодному злочині та відносно нього не проводиться жодного досудового розслідування. А тому вважав, що повідомлення про те, що саме відносно нього є провадження за фактом шахрайства є неправдою. Далі, в одинадцятому абзаці статті, автор зазначає дослівно: «які були зроблені громадським активістом і людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи.» Таким чином, автор створює враження ніби реально існують особи, які постраждали у зв'язку із реконструкцією і продажем приміщень, які належать позивачу. Насправді, позивач не залучав кошти інвесторів, не проводив продаж приміщень і взагалі не має на даний час клієнтів, які проводили оплату приміщень або іншим чином могли постраждати від діяльності з реконструкції належних позивачу приміщень. Вказану інформацію щодо існування постраждалих від дій позивача, останній вважав неправдивою і спрямованою на його дискредитацію, а також його ділової репутації. Крім цього, в статті (абзац номер дванадцять) міститься вираз такого змісту: «У цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту». Вказане твердження автора і його оприлюднення для невизначеного кола споживачів с неправдивим і ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зазначав, що вся діяльність з реконструкції приміщень по [ADDRESS],. проводиться ним на законних підставах, з дотриманням вимог законодавства і нормативно-правових актів. Незважаючи на це, застосовуючи обман у вказаному матеріалі, розміщеному на сайті ВГО «Комітет народного контролю», автор повідомив значну кількість громадян про те, що позивач є непорядною людиною і правопорушником, а також те, що позивач є ненадійними діловим партнером. Загалом, інформація в статті під заголовком «[INFO]», за своїм змістом, є неправдивою і необґрунтованою жодними реальними фактами. Однак, невизначене коло осіб, які вже прочитали вказаний неправдивий матеріал сформували думку про позивача, як шахрая, а також про те, що у разі придбання належних йому приміщень, вони залишаться без приміщень і грошей. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості опубліковані у статті «[INFO]», які поширені [INFO], через видання «knk.media» на сайті ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO]. Зобов'язати відповідача спростувати відомості, поширенні у статті «[INFO]» шляхом публікації офіційного спростування недостовірної інформації та видалення тексту статті з сайту ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO]. Окрім того, позивач також вважав, що неправомірними діями відповідача йому також було заподіяно моральної шкоди, яку він оцінив в 100000,00 грн., яку також просив стягнути на його користь. 21.03.2016 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій змінив предмет позову та просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості про те, що: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства»; «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту», опубліковані у статті «[INFO]», які поширені [INFO], через видання «knk.media» на сайті ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO]. Зобов'язати відповідача спростувати відомості, поширенні у статті «[INFO]» шляхом публікації офіційного спростування недостовірної інформації та видалення тексту статті з сайту ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO] висловів та речень: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства»; «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту.». Стягнути з Відповідача на користь Позивача 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди завданої внаслідок приниження честі і гідності та втрати ділової репутації. В процесі розгляду справи судом, в порядку ст. 35 ЦПК України було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - автора публікації [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. При цьому в судовому засіданні зазначав, що станом на час розгляду справи апартаменти по [ADDRESS] продані, на підтвердження чого надав роздруківку з сайту (а.с. 190). Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. В раніше поданих запереченнях на позовну заяву представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначав, що відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», а також ч. 3 ст. 25 Закону України «Про інформацію», журналіст має право на збереження таємниці авторства та джерел інформації, за винятком випадків, коли ці таємниці обнародуються на вимогу суду. Водночас, інформація щодо проведення досудового розслідування відносно [PERSON] за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, знаходить своє фактичне підтвердження у матеріалах, які використовувалися [PERSON] при написанні вищевказаної статті, а саме: у листі Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 14.07.2015 року № 13/3/2-14970 та інформації, яка міститься у копії завіреної належним чином ухвали Подільського районного суду міста Києва від 23.07.2015 у справі № 758/8297/15-к. Окрім того, стосовно законності проведення будівельних та робіт з реконструкції приміщень за адресою: [ADDRESS], а також придатності земельної ділянки за вищевказаною адресою для будівництва житла, то при здійсненні аналізу даної проблематики, автор статті керувався належними документами та фактичними обставинами, які йому стали відомі внаслідок проведення журналістського розслідування. Також, відповідач зазначав, що твердження, висловлені в статті, є оціночним судженнями автора, за які її не можна притягнути до відповідальності. Дослідивши матеріали справи, а також відтворення відеозапису, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція) Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що в мережі Інтернет на веб-сайті knk.media за електронною адресою [INFO] було розміщено статтю «[INFO]». Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. У разі якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за результатами розгляду суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Проте, з норми частини 1 статті 33 Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року було виключено правило, за яким у разі, якщо позивач не погоджується на заміну неналежного відповідача, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. За буквальним розумінням змісту норми частини 1 статті 33 Цивільного процесуального кодексу України, яка чинна на час ухвалення судового рішення, вбачається, що суду не надається право залучати без клопотання позивача належного відповідача до справи у якості співвідповідача. До початку розгляду справи, судом було роз'яснено сторонам зміст статей 10, 11, 27, 31 та 33 ЦПК України, проте клопотань про залучення у справі співвідповідачів представником позивача не заявлялось, не дивлячись на те, що судом з власної ініціативи було залучено до участі у справі в якості третьої особи автора відповідного матеріалу - [PERSON]. Згідно із абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із матеріалів справи вбачається, що станом на час прийняття рішення у справі, статті за вказаною позивачем електронною адресою у мережі Інтернет не існує (а.с. 179, 180). Проте, оскільки відповідачем в запереченнях не заперечувався факт розміщення спірної інформації на власному веб-сайті, то суд приходить до висновку про те, що факт поширення такої інформації є підтвердженим. Щодо змісту поширеної відповідачем інформації слід зазначити наступне. Так, позивач просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості про те, що: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства»; «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту», опубліковані у статті «[INFO]». Слід зазначити, що словосполучення про те, що «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства» не містить посилань автора на те, що позивача визнано винним у вказаному кримінальному провадженні, або йому повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, а повідомляється про те, що розпочалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом шахрайства відносно [PERSON] та [PERSON] Із матеріалів справи вбачається, що в провадженні слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 12015100070000831 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (шахрайство), в тому числі щодо неправомірних дій [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано [PERSON] (а.с. 114-117). Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23.07.2015 року було накладено арешт на нерухоме майно - нежитлові приміщення по [ADDRESS], що належать на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] Вказана в судовому рішенні інформація використовувалась автором статті під час її написання. Згідно із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. А тому суд приходить до висновку, що відомості про те, що: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства», є оціночними судженнями автора, які не є предметом судового захисту. Стосовно визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомостей про те, що «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту», суд зазначає наступне. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Так, на переконання суду, позивачем не доведено того, що вказана інформація стосується саме його особи, а також того, що її поширення перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено (скасовано), а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. Крім того, у відповідності до вимог п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомостей про те, що: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства»; «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту», опубліковані у статті «[INFO]», які поширені [INFO], через видання «knk.media» на сайті ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO], то і в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача спростувати відомості, поширенні у статті «[INFO]» шляхом публікації офіційного спростування недостовірної інформації та видалення тексту статті з сайту ВГО «Комітет народного контролю», за електронною адресою [INFO] висловів та речень: «відносно [PERSON] і [PERSON], які на папері є незаконними або законними власниками цього будівництва, почалось досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом шахрайства»; «людиною, вже постраждалою від незаконних махінацій цієї групи»; «у цьому випадку ви точно залишитеся без грошей, без житла і без будь-якого правового захисту.», а також стягнення моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. слід також відмовити. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed