Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON], в якому просила зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні належним їй житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення їх разом з усіма членами їх сім'ї із вказаного житлового приміщення, без надання їм іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідачі самоправно вселилися до належного їй будинку. До початку розгляду справи по суті, позивачка змінила підставу позову, та із врахуванням наданої позовної заяви, просила суд виселити відповідачів, а також [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], і [PERSON] [INFO] із вказаного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення. Ці вимоги позивач обґрунтовувала тим, що власником вказаного будинку до 31.07.2014 р. була її мати - [PERSON], а 01.08.2014 р. остання подарувала будинок позивачці за нотаріально посвідченим договором. У період з 18.02.1999 р. по 17.01.2002 р. без згоди власника у житловому будинку зареєструвалися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та неповнолітній [PERSON] Позивачка також вказала, що у період з 05.10.2007 р. по 12.07.2012 р. відповідачі - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували за собою право власності на цей будинок на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано. За цей час у будинку були зареєстровані неповнолітні [PERSON] та [PERSON] Позивачка зазначає, що з часу набуття права власності на будинок вона не може ним користуватись через те, що у ньому проживають відповідачі та неповнолітні діти, яким вона не надавала згоди для цього. Договорів найму житлового приміщення між позивачкою та відповідачами також не було укладено. Тому просила виселити їх із житлового приміщення як тимчасових жильців, без надання їм іншого житлового приміщення. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.05.2017 р. за клопотанням представника позивача, до участі в справі були залучені в якості співвідповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] У судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, її представник позовні вимоги підтримав у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що вона зареєструвалася у будинку в 2001 році, з дозволу своєї бабусі, тодішнього власника будинку - [PERSON], а з 2006 році її сім'я з дозволу власника будинку вселилася до цього будинку. Відповідачка також пояснила, що вона сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, а позивачці плату за проживання не сплачує, бо у них немає відповідних домовленостей. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що він з дружиною - [PERSON] вселилися до спірного будинку у 2001 році з дозволу тодішнього власника будинку, і з її дозволу вони проводили там будівельні та ремонтні роботи, та проживали там як члени сім'ї власника будинку. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], - [PERSON] заперечувала проти позову та пояснила, що відповідачі вселилися до спірного будинку як члени сім'ї власника будинку, з дозволу останньої. Після зміни власника житлового будинку вони продовжують проживати у будинку, договору оренди (найму) житла не укладали, бо такої пропозиції їм не надходило. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міськради подав заяву про слухання справи у його відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою, четвертою-сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, та, відповідно, для задоволення вимог позивача. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 01.10.1963 р., виданого на підставі рішення Виконкому Жовтневої міської ради депутатів № 143 від 29.06.1962 р. [PERSON] на праві власності належало домоволодіння по [ADDRESS] Рішенням Виконкому Миколаївської ради народних депутатів № 672 від 21.07.1981 року вул. [ADDRESS] була перейменована у вул. [ADDRESS] Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.09.2007 р. було визнано дійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, і за відповідачами по даній справі - [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Ухвалю цього ж суду від 05.08.2011 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.09.2007 р. було скасовано за ново виявленими обставинами, а цивільна справа була передана до Корабельного районного суду м. Миколаєва за підсудністю. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2012 р. у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку було відмовлено. Дане судове рішення було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 21.05.2012 р. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.04.2014 р. за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по [ADDRESS], у зв'язку із втратою нею правовстановлюючих документів на будинок. Дане судове рішення було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 19.06.2014 р. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.08.2013 р. був визнаний недійсним і скасований запис в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 21024012 від 05.10.2007 р. про реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний запис був вчинений на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.09.2007 р., яке в подальшому було скасовано, про що суд зазначав вище. Із наявної у матеріалах справи копії договору дарування житлового будинку від 01.08.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № 938, вбачається, що [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою, позивачці по даній справі - [PERSON] Право власності позивачки на будинок було зареєстроване 01.08.2014 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису 6533982. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Виникнення у особи права на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вона вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі по даній справі - [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у даному житловому будинку у 2001 році, зі згоди тодішнього власника будинку - [PERSON] У 2002 році у цьому будинку був зареєстрований їхній неповнолітній син - [PERSON], [INFO], а у 2012 році був зареєстрований їхній малолітній син - [PERSON], [INFO] Крім цього, судом встановлено, що починаючи з 1999 року у будинку був зареєстрований відповідач [PERSON], у 2000 році був зареєстрований відповідач [PERSON], а 2009 році був зареєстрований малолітній син [PERSON] - [PERSON], [INFO] Відповідачка по справі - [PERSON] у даному будинку не зареєстрована. Вищевказане підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ф. 3, виданою КП ДЄЗ «Океан» № 2262 від 05.06.2015 р. (а.с. 42). Судовим розглядом також встановлено, що відповідачі та неповнолітні особи не є членами сім'ї позивачки, не пов'язані між собою спільним побутом, відповідними правами та обов'язками, ніколи разом не проживали у спірному житлі, та не вели спільного господарства. Тому вони не є членами сім'ї нинішнього власника житла, та не наділені правами і обов'язками членів сім'ї власника житлового будинку, що визначені ст. 156 ЖК України. Також судом встановлено, що на даний час на житловий будинок існує дві домові книги: первісна, яка знаходиться у відповідачів по даній справі, і нова домова книга, яку позивачка була змушена оформити через відмову відповідачів повернути первісну домову книгу. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила факт знаходження у неї первісної домової книги, а своє небажання повертати позивачці цю книгу вона мотивувала тим, що позивачка може зняти з реєстрації її та членів її сім'ї. Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом із ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі та неповнолітні особи вселилися та проживали у зазначеному житловому будинку з дозволу попереднього власника житлового будинку - [PERSON], і їх право користування будинком було похідним від права колишнього власника цього будинку, а з припиненням такого права власності, припинилося й право відповідачів та дітей на користування житлом. Таким чином, оскільки позивачка - [PERSON] , яка є новим власником будинку, не давала згоди на вселення та проживання відповідачів, а останні вселилися та проживали у будинку зі згоди колишнього власника, то з урахуванням вимог ст. 98 ЖК України відповідачі та неповнолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають виселенню із житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення як тимчасові мешканці. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки належить стягнути понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved