Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У жовтні місяці 2016 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 12 червня 2013 року з відповідачем [PERSON] був укладений договір позики за умовами якого він передав позичальнику кошти в сумі 6 500 Євро, яка станом на момент звернення до суду за офіційний курсом гривні становить 186 027 грн. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується розпискою від 12.06.2013 року. Оскільки строк повернення позичених коштів обумовлений не був, 02 серпня 2016 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення позики, котру відповідач отримала 05 серпня 2016 року , однак кошти не повернула. Просить стягнути з відповідача кошти в сумі 186 027,0 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явилась, повідомлена про час і місце судового розгляду у передбаченому законом порядку. Суд, вислухавши доводи представника позивача, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що 21 січня, 22 січня, 23 січня та 20 лютого 2013 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти на загальну суму 6 500 Євро, що підтверджується письмовою розпискою від 12.06.2013 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Позичальник, як передбачено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором позики від 12 червня 2013 [PERSON] зобов'язалась повернути грошові кошти в розмірі 6 500 Євро позикодавцеві на першу його вимогу. [PERSON] направив таку вимогу позичальнику 02.08.2015 року та 05.08.2015 року відповідач її отримала, тому строку вимоги боргу за договором позики не пропустив. Означені обставини підтверджуються письмовою розпискою та письмовою вимогою про повернення коштів. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Оскільки відповідач [PERSON] за умовами договору позичених коштів отриманих нею в іноземній валюті не повернула, тому кошти в розмірі 177 065,85 грн. за офіційним курсом НБУ щодо Євро, станом на 23.11.2016 року, становить 27.24 грн. підлягають стягненню з відповідача. За наведених підстав позов слід задоволити та стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 177 065,85 грн. та судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial