Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований, але не мешкає більше року відповідач по справі, який був прописаний у квартирі ще минулими власниками. Реєстрація відповідача у квартирі створює для позивачки перешкоди у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, обмежує у здійсненні права власності щодо нерухомого майна в повному обсязі, позивачка не має можливості вільно розпоряджатись належним їй майном. У позові просить визнати [PERSON] , що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка в судове зсідання не з`явилася. Її представник адвокат Будовська Н.В. подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою представника позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст. 319 ЦК України) Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються килим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить йому на праві власності. Судом встановлено, що 13.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською Оксаною Григорівною та зареєстровано в реєстрі за № 2223. 13.09.2019 року між [PERSON] та позивачкою [PERSON] було укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською Оксаною Григорівною, зареєстровано в реєстрі за № 2226. Згідно долученої до позову копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 180908332 від 13.09.2019 року, позивачка [PERSON] зареєструвала за собою право власності на квартиру у державному реєстрі, а відтак є власницею вказаного житла. Відповідно до п.14 Договору купівлі-продажу від 13.09.2019 року, [PERSON] зобов`язана була зняти з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] осіб, які в ній зареєстровані та мешкають. Разом з тим, згідно Довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/19271 від 26.11.2019 року за вказаною адресою з 19.04.2014 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Тобто, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у спірній квартирі був зареєстрований попередньою власницею житла, тобто ще до того як [PERSON] набула право власності на вказану квартиру. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова ВС від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц. провадження № 61-20713св18). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З аналізу даних норм права, враховуючи, що реєстрація відповідача в квартирі обмежує позивачку у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, остання як власник квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи, що відповідач втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності попереднього власника, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набув, він не є членом сім`ї власника житла (згідно ст.156 ЖК України), договір найму з власником не укладав (ст.158 ЖК України), власник житла не надає згоду на його проживання в квартирі (ст.383 ЦК України, ст.161 ЖК України), не надавав також згоду на його вселення як члена сім`ї, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved