Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

У квітні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що починаючи з 1986 року вона почала проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На той час відповідач ще перебував у шлюбі з іншою жінкою, і за час цього шлюбу, рішенням Миколаївського міськвиконкому № 996 від 26.10.1984 року, йому була надана земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва за адресою: м. Миколаїв, пров. Херсонський 4. Будівництво житлового будинку за вказаною адресою було розпочато лише після початку проживання сторін і у цей час був закладений фундамент будинку, а вже після реєстрації між ними шлюбу - 31.03.1989 року, спільною працею та коштами сторін було побудовано житловий будинок за вищевказаною адресою. При цьому відповідач за довіреністю від імені позивачки, продав за 7\~ 400 крб. належний їй до їхнього шлюбу, недобудований житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, пров. Литовченко 37, а отримані від його продажу кошти були вкладені у будівництво спірного будинку та використані на потреби їхньої сім'ї. Позивачка зазначає, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, вартість спірного житлового будинку по пров. Херсонському 4 істотно збільшилась внаслідок спільних зусиль подружжя, і просить: визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з вищевикладених підстав та просили задовольнити позов. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що спірний будинок був побудований ще до шлюбу між сторонами, і за час шлюбу його вартість істотно не збільшилась. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, та дослідивши письмові докази по справі, і оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню через наступне. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 31.03.1989 року позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON] зареєстрували шлюб в Корабельному відділі РАЦСу. Від шлюбу вони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Рішенням виконкому Миколаївської міськради № 996 від 26.10.1984 року відповідачу по даній справі - [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку була надана земельна ділянка, площею 476 кв.м. по провулку Херсонському 4, у м. Миколаєві. 25.12.1984 року був укладений нотаріально посвідчений договір між відділом комунального господарства виконкому Корабельної районної ради м. Миколаєва та [PERSON] про виділення йому у безстрокове користування земельної ділянки, площею 476 кв.м. за вищевказаною адресою, і за умовами цього договору строком закінчення будівництва визначено 26.10.1987 року. Рішенням Корабельного виконкому м. Миколаєва № 52 від 18.03.1988 р. строк будівництва було продовжено до 18.03.1989 року. Із наявної у матеріалах справи (а.с. 24) довідки № 988 від 18.04.2011 року, виданої Миколаївським МБТІ, вбачається, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі договору забудови, посвідченого Пятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 11.01.1985 року за р. № 1426. Із копії рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 28.11.2012 року вбачається, що даним рішенням було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за вказаною адресою, як на майно, що було набуто подружжям в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Судовим розглядом встановлено, і це визнається сторонами по справі, що у 2001 році за рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва був розірваний шлюб між сторонами, однак це рішення суду було зареєстроване в органі РАГСу лише у вересні 2011 року. Відповідно до ст. 44 КпШС України (який діяв на час припинення шлюбу між сторонами) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, і з цим погодились сторони, що шлюбні відносини між сторонами були припинені у вересні 2011 року, тобто з часу реєстрації їх розлучення в органі РАГСу. Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст. 62 СК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що за час їх шлюбу, та за рахунок її особистих коштів від продажу належного їй до шлюбу недобудованого будинку за адресою: м. Миколаїв, пров. Литовченко 37, а також спільної праці та спільних коштів сторін, у спірному житловому будинку були зроблені істотні покращення, внаслідок чого збільшилася його вартість, і тому він має бути визнаний обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи надані позивачкою докази, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять заявлених нею позовних вимог, виходячи із наступного. Так, за клопотанням позивачки, згідно ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.02.14 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої було доручене експертам Миколаївського відділення ОНДІСЕ. Однак позивачка від її проведення ухилилася, не провела її оплату та не представила експертам усіх необхідних для дачі висновку даних, внаслідок чого експертами було надано повідомлення про неможливість виконання висновку експертизи. Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Надані позивачкою копії квитанцій та ощадної книжки (а.с. 14-15, 26, 30, 45-65) суд сприймає критично і не бере до уваги через те, що вони неналежної якості та не дають змогу їх повністю прочитати, а їх оригіналів позивачка суду не представила, хоча відповідач та його представник наполягали на представленні саме оригіналів цих доказів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть у справі, має право вимагати подання оригіналу. Це положення закону також було розяснено позивачці та її представникові у судовому засіданні. Суд також не бере до уваги наданий позивачкою висновок будівельно-технічного дослідження № 87/14 від 23.09.14 р., оскільки вартість ремонтно-будівельних робіт, матеріалів та обладнання у ньому були розраховані за період з 31.03.1989 р. (момент укладення шлюбу) і по 30.08.14 року (у період розгляду судом даної справи), хоча моментом припинення шлюбу є вересень 2011 року. Крім цього, у ньому враховані самовільно побудовані споруди, зокрема, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, а також до цього висновку не надані документи, що підтверджують кваліфікацію особи, яка проводила це дослідження. Відтак, на думку суду, такий висновок не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України. Покази свідків, допитаних за клопотанням позивачки, на думку суду не можуть слугувати підтвердженням обставин, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, оскільки їх покази носять не конкретний характер, до того ж, згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачка не довела своїх позовних вимог, чим не виконала свій обовязок щодо доказування, визначений ч.3 ст. 10 ЦПК України, а тому її позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд у повному обсязі відмовив їй у задоволенні позову.

Outcome: dismissed