Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири [ADDRESS] , посвідчений 17.04.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики №01/01-18 від 01.01.2018 року, відповідно до умов якого вона зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених Договором позики, надати [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., а [PERSON] зобов`язався повернути позику у визначений Договором позики строк. На виконання умов Договору позики позивач надала [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., що підтверджується розпискою від 01.01.2018 року. Однак, в порушення умов Договору позики, у встановлений Договором строк [PERSON] не повернув позивачу отримані в позику грошові кошти. Оскільки між позивачем та [PERSON] було укладено третейську угоду, то після не отримання відповіді на претензію, позивач вимушена була звернутись за вирішенням спору до третейського суду. Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 03.04.2019 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] і стягнуто з [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 505 260 грн. В подальшому позивачу стало відомо, що [PERSON] 17.04.2019 року уклав з [PERSON] договір дарування 4/9 часток квартири [ADDRESS] , посвідчений 17.04.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , був обізнаний про наявність рішення третейського суду, що набрало законної сили, яким стягнуто, з нього на користь [PERSON] 505 260 грн. Таким чином, [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаного рішення третейського суду. Крім того, при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином (наприклад, [PERSON] і до теперішнього часу зареєстрований і фактично проживає в зазначеній квартирі). На думку позивача дії відповідачів, вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь позивача. У зв`язку з зазначеним позивач вважає своє право порушеним, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, просив їх задовольнити. В судовому засіданні 17.08.2021 року представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, зазначивши, що між [PERSON] та [PERSON] , які є між собою батьком та донькою, 17 квітня 2019 року укладено договір дарування нерухомого майна, за умовами якого дарувальник передає безоплатно нерухоме майно у власність обдаровуваному, а обдаровуваний приймає нерухоме майно, яким є: 4/9 часток квартири [ADDRESS] . Договір дарування 4/9 часток квартири від 17.04.2019 посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолеттою Вячеславівною, про що здійснено запис у реєстрі за № 1116. На підставі вказаного договору [PERSON] набула право власності на 4/9 частини квартири, при цьому 1/3 частини вказаної квартири належали їй на праві приватної власності до укладення договору дарування від 17.04.2019. Позовна заява [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 17.04.2019 фактично є посяганням на право приватної власності [PERSON] , яке є непорушним в силу приписів Конституції України. Посвідчуючи договір дарування від 17.04.2019 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. встановив, що дарувальник та обдаровуваний діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, однаково розуміли значення своїх дій, умов та правових наслідків цього правочину, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин. Сторонами правочину також підтверджено, що договір дарування не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Таким чином, відповідачами на момент укладення оскаржуваного договору дарування було дотримано всіх вимог чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, при цьому нотаріусом було встановлено дійсні наміри сторін правочину, які були спрямовані на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування. Також сторонами правочину здійснено фактичну передачу майну та проведено державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] висловив намір подарувати свою частку квартири [ADDRESS] , після того, як дізнався, що його донька, вагітна, тобто договір дарування було вчинено з метою забезпечити доньку та онуків житлом. На даний момент відповідачем, [PERSON] здійснено ремонт квартири, в якій вона проживає разом з чоловіком та малолітніми дітьми. При цьому, оскільки батько- [PERSON] часто хворіє, вона доглядає за ним, та відповідно надає згоду, коли останній виявляє бажання деякий час проживати у квартирі. Посилання позивала, що перебування [PERSON] по теперішній час зареєстрованим та його фактичне проживання в квартирі [ADDRESS] , свідчить про фіктивність правочину є необґрунтованими, оскільки фактично [PERSON] виконує обов`язок, передбачений ст. 202 СК України. Вказані обставини беззаперечно свідчать про намір створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі. Фактично [PERSON] не укладав договору позики № 01/01-18 від 01.01.2018 та не підписував розписки від 01.01.2018, за умовами яких позивачем, начебто, було надано [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 505260 грн. Вказаний договір позики та розписка складені позивачем лише з метою наявності підстав для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 4/9 часток квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає про обізнаність [PERSON] щодо наявності рішення третейського суду від 03.04.2019, яким з нього стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 505260 грн., у зв`язку з невиконанням умов договору позики № 01/01-18 від 01.01.2018, що стало підставою укладення договору дарування від 17.04.2019 з метою уникнення звернення стягнення на майно та призвело до порушення прав позивача, а саме позбавлення позивача можливості повернути, надані за договором позики [PERSON] кошти, які стягнуто на її користь рішенням третейського суду. Рішення третейського суду про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики, ухвалене 03 квітня 2019 року, при цьому позивачем не вчинялося та вчиняється жодних дій щодо звернення вказаного рішення до примусового виконання, жодних доказів звернення до органів державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження до суду, не надано. Тобто, позивач зазначає про порушення її майнових прав лише у зв`язку з укладенням [PERSON] договору дарування частки квартири, при цьому жодних дій щодо задоволення своїх майнових шляхом звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, інше майно, що належить [PERSON] , позивачем не здійснювалося, що додатково свідчить про зацікавленість позивача не в отриманні боргу за договором позики, а саме у визнанні фіктивним договору дарування з метою подальших «маніпуляцій» з нерухомим майном, у випадку задоволення позову. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, засобами поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що повністю визнає пред`явлені по даній справі позовні вимоги. Крім того, зазначив, що між ним та позивачем був укладений договір позики №01/01-18 від 01.01.2018 року, відповідно до умов якого позивач зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених Договором позики, надати йому безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., а він в свою чергу зобов`язався повернути позику у визначений Договором строк. Позивач надала відповідачу безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., однак, він, у зв`язку з скрутним фінансовим положенням не зміг повернути отримані в позику грошові кошти. Між [PERSON] та позивачем було укладено третейську угоду про передачу спору між ними до третейського суду. Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 03.04.2019 року було повністю задоволено позовні вимоги і стягнуто з нього на користь Позивача грошові кошти в розмірі 505 260,00 грн. З метою уникнути звернення стягнення по вказаному рішенню третейського суду на майно, він 17.04.2019 року уклав з [PERSON] . Договір дарування. Саме таким, фіктивним, правочином є договір дарування, оскільки він як сторона Договору дарування вчиняв цей договір, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мав інші цілі, ніж було передбачено договором дарування. При цьому діяв умисно. Дійсним наміром при укладенні договору дарування було уникнути реального виконання рішення третейського суду, яким з нього було стягнуто велику грошову суму. Таким чином, укладення Договору дарування не було спрямовано на реальне виконання обумовлених ним правових наслідків. Основною метою укладення Договору дарування майна своєму родичу було приховати частку квартири від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу за рішенням третейського суду. Відчужуючи належну частку на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , він був добре обізнаний про наявність рішення третейського суду, що набрало законної сили. Крім того, при укладенні оспорюваного правочину його воля не відповідала зовнішньому прояву та він не передбачав реального настання правових наслідків, зумовлених Договором дарування (наприклад, він на момент звернення позивача до суду з даним позовом зареєстрований і фактично проживає в зазначеній квартирі), його дії при укладенні Договору дарування були спрямовані виключно на юридичний перехід права власності на належне нерухоме майно з метою приховання мого майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів на користь Позивача. Все вищевикладене є правовою підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна в удове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (безвідсоткової) № 01/01-18, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 505260 грн., що є еквівалентом 18000 доларів США. Строк надання позики становить дванадцять календарних місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Позикодавець зобов`язалась невідкладно передати позику одразу після підписання договору. Позика надається шляхом передачі готівки з рук позикодавця в руки позичальника. Підтвердженням отримання позики є розписка, видана позикодавцю (арк.с.6-7). Відповідно до розписки від 01 січня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти, в якості позики в сумі 505260 грн., що є гривневим еквівалентом 18000 доларів США. Кошти отримані на підставі договору позики № 01/01 від 01.01.2018 року (арк.с.8). 01 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] укладено третейську угоду, відповідно до якої, всі спори, у зв`язку з укладенням, зміною, припиненням, розірванням, тлумаченням, визнанням недійсним, виконанням, відповідальністю за порушення договору позики № 01/01 - 18 від 01.01.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а рівно будь-які інші спори між [PERSON] та [PERSON] , які виникнуть або можуть виникнути між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з порушенням вказаного договору позики, підлягають вирішенню третейським судом для вирішення конкретного спору у складі третейського судді Магомедова Гумбата Тахір Огли (арк.с.9). Рішенням третейського суду від 03 квітня 2019 року у справі 1/2019 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 505 260 грн. (арк.с.10-15). Відповідно до договору дарування 4/9 часток квартири від 17.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., [PERSON] подарував [PERSON] 4/9 часток квартири [ADDRESS] (арк.с.16-17). 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. посвідчена заява [PERSON] , відповідно до якої останній зазначив про те, що між [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір позики №01/01-18 від 01.01.2018 року, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених договором позики, надати безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., а він зобов`язався повернути позику у визначений цим договором позики строк. На виконання умов вказаного договору позики [PERSON] надала йому безвідсоткову позику у сумі 505260,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 01.01.2018 року. Однак у встановлений договором позики строк, у зв`язку із скрутним фінансовим положенням він не зміг повернути [PERSON] отримані в позику грошові кошти. Між [PERSON] та ним було укладено третейську угоду про передачу спору між ним та [PERSON] до третейського суду для вирішення конкретного спору. Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 03.04.2019 року було повністю задоволено позовні вимоги і стягнуто з нього на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 505 260,00 грн. З метою уникнути звернення стягнення по вказаному рішенню третейського суду на належне майно (а грошових коштів, щоб виконати це рішення, не було), він 17.04.2019 року уклав з [PERSON] договір дарування 4/9 часток квартири [ADDRESS] , посвідчений 17.04.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. Він, як сторона вказаного договору дарування вчиняв цей договір, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мав інші цілі, ніж було передбачено договором дарування. При цьому діяв умисно. Дійсним наміром при укладенні договору дарування було уникнути реального виконання рішення третейського суду, яким з нього було стягнуто велику грошову суму. Укладаючи зазначений договір дарування, він мав свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховати справжні наміри укладення договору дарування. Таким чином, укладення договору дарування не було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Він укладав договір дарування лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Основною метою укладення договору дарування майна своєму родичу ( [PERSON] ) було приховати частку квартири від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу по рішенню третейського суду. Правова мета договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Він, як особа, проти якої було ухвалено рішення третейського суду про стягнення коштів, та його донька ( [PERSON] ) уклали договір дарування, який порушує майнові інтереси [PERSON] як кредитора і направлений (договір дарування) на недопущення звернення стягнення на належне йому майно. В даному випадку, відчужуючи належну на праві власності частку у праві власності, на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , він був добре обізнаний про наявність рішення третейського суду, що набрало законної сили, яким стягнуто, з нього на користь [PERSON] 505 260 грн. Таким чином, він міг передбачити і свідомо передбачав негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаного рішення третейського суду. Крім того, при укладенні оспорюваного правочину його воля не відповідала зовнішньому її прояву та він не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, його дії при укладенні договору дарування були спрямовані виключно на юридичний перехід права власності на належне нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів з нього на користь [PERSON] . Відповідно до посвідченої заяви, приватним нотаріусом Зайченко І.А. перевірила підпис [PERSON] та засвідчила його справжність. Особу [PERSON] , який підписав документ встановлено, його дієздатність перевірена (арк.с.66). Відповідно до витягу з табелю робочого часу за квітень 2019 року Дніпропетровського учбово - виробничого об`єднання «Луч», у квітні 2019 року [PERSON] відпрацьовано 5 робочих днів, 13 днів [PERSON] перебував на лікарняному, 6 днів в адмін.відпустці (арк.с.133). Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 384, [PERSON] є інвалідом, група інвалідності перша Б, за загальним захворюванням (арк.с.137-140). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого родича, у даній конкретній справі своєї дочки, після винесення рішення третейським судом про стягнення заборгованості, про яке відповідно до письмового відзиву він знав, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, що однозначно підтверджено [PERSON] у відзиві на позовну заяву. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією, такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) [PERSON] відчужив майно після винесення рішення третейським судом про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича - доньки [PERSON] ; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, що ним визнано, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками, зроблених у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного суду у справі № 405/1820/17 , будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження майна кредитне зобов`язання [PERSON] вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, суд на підставі всебічного вивчення поданих доказів, приходить до висновку, що при вчиненні оспорюваного правочину, а саме під час укладення договору дарування від 17.04.2019 року 4/9 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , воля сторін - відповідачів у справі не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на квартиру з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду від 03 квітня 2019 року про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] , у зв`язку з чим зазначений правочин підлягає визнанню недійсним. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем [PERSON] не доведено перед судом належними та допустимими доказами факт вчинення правочину - договору дарування на її користь батьком за для настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, натомість відповідачем [PERSON] , у поданому відзиві на позовну заяву, а також нотаріально посвідченій заяві, доданій до нього, визнані усі факти, зазначені позивачем в позові. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про визнання неналежним доказом рішення третейського суду від 03 квітня 2019 року, з підстав того, що [PERSON] у день винесення рішення третейським судом знаходився на стаціонарному лікуванні, суд вважає, що відсутні підстави для визнання зазначеного доказу недопустимим, так як відповідно до витягу з табелю робочого часу, наданого в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] , 03 квітня 2019 року [PERSON] знаходився на робочому місці, про що свідчить відповідна відмітка у табелі, таким чином твердження представника відповідача про те, що у день винесення рішення Третейським судом [PERSON] знаходився на лікарняному спростовано. Отже, суд на підставі всебічного вивчення поданих доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у рівних частинах по 454 грн., з кожного. На підставі ст.ст. 6,15,16,202,203,215,234,717,718, 719, 722 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268,352,354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved