Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У квітні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої доводи тим, що перебував з державним підприємством «Донецька вугільна енергетична компанія » ВП « шахта Южнодонбаська-3 ім. М.С. Сургая» в трудових відносинах, працюючи на посаді машиніста підземних підйомних установок. В березні , коли він знаходився у відпустці, йому стало відомо, що відповідач відсторонив його від роботи, а в подальшому згідно з наказом ДП « ДВЕК» ВП « шахта Южнодонбаська-3 ім. М.С. Сургая» №466-к від 03.05.2012 року [PERSON] звільнено з роботи 28 квітня 2012 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Своє відсторонення від роботи , а в подальшому звільнення позивач вважає незаконним, звільнення відбулось у період його стаціонарного лікування, за відсутності належного медичного висновку, зв'язку з чим позивач просив суд визнати незаконними дії по відстороненню його від роботи, визнати незаконним наказ про звільнення його з роботи , поновити його на роботі та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 23 грудня 2013 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до державного підприємства «ДВЕК»ВП «шахта «Південнодонбаська №3 ім.М,С, Сургая» про визнання дій по відстороненню від роботи , наказу про звільнення з роботи незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. В апеляційній скарзі позивач та його представник просять скасувати рішення суду першої інстанції , ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили,що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт , що факт відсторонення позивача від роботи та незаконність дій відповідача по відстороненню від роботи підтверджується відсутністю на підприємстві наказу про відсторонення його від роботи. При звільненні його з роботи за ч.2 ст.40 КЗпП України підприємством повинні виконуватися вимоги п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9, протокол ВВК не може являтися підставою для звільнення з роботи за ч.2 ст.40 КЗпП України, а висновок МСЕК відсутній. Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах, позивач працював у відповідача з 04.02.2004 року охоронцем, а з травня 2008 року машиністом підземних підйомних установок, наказом відповідача від 03 травня 2012 року №466-к позивач був звільнений з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з встановленою неможливістю виконувати покладених на нього трудових обов'язків за станом здоров'я. . Суд дійшов до висновку, що позивач від роботи не відсторонювався. , тому підстави для визнання неправомірними дій підприємства в цій частині відсутні.. Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі суд першої інстанції виходив із того, що звільнення [PERSON] було проведено з дотриманням норм діючого законодавства, тому підстави для задоволення позивних вимог в цій частині теж відсутні. В судовому засіданні представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити. Заслухавши доповідача, доводи сторін, позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є , порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що звільнення [PERSON] було проведено з дотриманням норм діючого законодавства, тому підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Однак з таким висновком суду погодись не можна. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді машиніста підземних підйомних установок на державному підприємстві «ДВЕК»ВП «шахта «Південнодонбаська №3 ім.М,С, Сургая» . Згідно з наказом державного підприємства «ДВЕК»ВП «шахта «Південнодонбаська №3 ім.М,С, Сургая» від 03 травня 2012 року [PERSON]. звільнено з роботи 28 квітня 2012 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров'я. У відповідності до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 28 квітня 2012 року [PERSON]. хворів, про що свідчить листок непрацездатності ( а.с.29 т.1), а тому звільнення позивача суперечить положенню ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а отже було незаконним. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм і зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають врахуванню, і які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачено, що при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Із довідки, наданої відповідачем , вбачається, заробітна плата нараховувалась позивачу згідно кількості відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді. В березні 2012 року позивач не працював, виплачена допомоги по тимчасовій непрацездатності, лютий 2012 року відпрацювано 20 робочих днів, заробітна плата складає 3821,24 грн., в січні 2012 року відпрацювано 20 робочих днів, заробітна плата всього складалая 6863,97 грн, однак за вирахуванням виплачених відпускних за лютий 2012 року -119,01 грн, березень 2012 року -2737,23 грн. буде складати 4007,73 грн, а всього 40 робочих днів із нарахуванням заробітної плати 7828,97 грн, середньоденна оплата складає 195,72 грн (7828,97: 40). Вказана довідка надана відповідачем, розрахунок позивачем не оспорюється. Позивачу належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2012 року по 12 березня 2013 року, що весь період без утримання прибуткового податку та інших обов»язкових платежів складає 87976,14 грн , виходячи з наступного. При визначенні тривалості робочих днів суд керується листом Міністерства праці та соціальної політики України від 23.08.2011 р. №8515014-1113 , в якому визначені норми тривалості робочого часу на 2012 р; та листом Міністерства праці та соціальної політики України №9050014-1213 від 21.08.2012 року, в якому визначені норми тривалості робочого часу на 2013 рік : листом Міністерства праці та соціальної політики України від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 , в якому визначені норми тривалості робочого часу на 2014 р . : 470 днів х195,72 середньоденний заробіток = 91988,40 грн. 91988,40грн - 4012,26 грн. вихідна допомога при звільненні за станом здоров'я = 87976,14 грн Що стосується позовних вимог про визнання неправомірними дій про відсторонення позивача від роботи, то суд першої інстанції правильно дійшов до висновку щодо відмови в задоволені позову в цій частині , оскільки як вбачається з матеріалів справи . а саме табелю обліку і використання робочого часу ( а.с.240-241 т.1), копії листка непрацездатності ( а.с.5 т.1), [PERSON] відповідачем не відсторонювався від роботи.

Outcome: partial