Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі - [PERSON]) звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), [PERSON] (далі - [PERSON]), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна Анжеліка Валеріївна (далі - Козіна А.В.), Орган опіки та піклування Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради про визнання недійсним договору іпотеки № 5007Z97, укладеного 14 серпня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Ці вимоги обґрунтовані тим, що в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 5007С72 від 14 серпня 2007 року, укладеним між ним та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», найменування якого було змінено на ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», між цими ж сторонами було укладено іпотечний договір № 5007Z97 від 14 серпня 2007 року, предметом іпотеки за яким є будинок [ADDRESS] та буд. [ADDRESS], належні іпотекодавцю [PERSON] на праві власності. За доводами позивача указаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки на час його укладення [PERSON] мав малолітню доньку [PERSON], яка проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим порушено її право на користування переданим в іпотеку будинком, а також цей договір укладено без дозволу та без згоди органу опіки та піклування, а тому він є недійсним, у зв'язку з чим [PERSON] просила суд визнати зазначений договір іпотеки недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з урахуванням уточнень позовних вимог наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі, посилалася на їх необґрунтованість та безпідставність з огляду на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи разом з підтверджуючими документами. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Жовтневої (Соборної) районної у місті Дніпропетровську ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна А.В. у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, належним чином повідомлялися судом про дату, час та місце судового розгляду справи, докази чого наявні у матеріалах справи. Зважаючи на зазначену процесуальну поведінку відповідача та третьої особи, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач та третя особа належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності за правилами ст. 169 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 5007С72 від 14 серпня 2007 року, укладеним між ним та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», найменування якого було змінено на ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», між цими ж сторонами було укладено іпотечний договір № 5007Z97 від 14 серпня 2007 року, предметом іпотеки за яким є будинок [ADDRESS] та буд. [ADDRESS], належні іпотекодавцю [PERSON] на праві власності. Викладені обставин підтверджуються матеріалами справи (а. с. 6-14). Згідно із приписами ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З огляду на те, що є позивач є матір'ю [PERSON] вона має право на звернення до суду із позовом про оспорення договору іпотеки. Звертаючись до суду і позовом про визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначає, що при укладенні договору іпотеки не було отримано згоду органу опіки та піклування на укладення правочину, оскільки [PERSON] з моменту народження постійно проживала у будинку, який передано в іпотеку, і цим порушено право дитини на користування зазначеним майном. Суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Указана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Разом з тим, укладення спірного іпотечного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права [PERSON], яка є неповнолітньою, на користування іпотечним майном. До того ж, відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15. При цьому суд враховує те, що [PERSON] у окремій нотаріально посвідченій заяві від 14 серпня 2007 року повідомив перед укладенням договору про те, що у малолітніх, неповнолітніх дітей право користування домоволодінням [ADDRESS] та домоволодінням [ADDRESS] відсутнє і що ці домоволодіння не є місцем його проживання та місцем проживання малолітніх, неповнолітніх дітей (а.с. 52 на звороті). Такі ж самі положення містить п. 1.4 оскаржуваного договору (а.с. 48 на звороті). [PERSON] у заяві від цієї ж дати надала згоду на укладення договору цих щодо домоволодінь (а.с. 52). До того ж, рішенням Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 20 липня 2007 року № 510 надано згоду [PERSON] зняти із реєстраційного обліку місця проживання по [ADDRESS], малолітню [PERSON], 2003 року народження (а.с. 83). Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки неповнолітня [PERSON] не мала і не має права власності на квартиру, передану в іпотеку, вона набула право користування домоволодінням як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, а батьки під час укладення договору іпотеки усвідомлювали значення передачі нерухомого майна в іпотеку. Згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed