Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

у жовтні 2019 року АТ «Креді Агріколь Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. На обґрунтування позовних вимог товариство посилалося на те, що 08.05.2008 року між АТ «Індустріально-Експортний банк», правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 104/LCA, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмір 16 790,42 доларів США, а [PERSON] - повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. З метою забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, 08.05.2008 року з [PERSON] було укладено договір поруки № 104/LCA/Р, відповідно до умов якого остання поручилася відповідати солідарно за зобов`язання [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року, ухваленим у цивільній справі № 752/18130/14-ц, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 135 697,50 грн. та в рівних частках суму сплаченого судового збору в розмірі 1 356,98 грн., а саме: по 678,49 грн. з кожного. Оскільки вказане рішення суду в частині погашення заборгованості боржники виконали лише у 2019 році, а в частині сплати [PERSON] 678,49 грн. - рішення не виконано взагалі, АТ «Креді Агріколь Банк» просило на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з солідарно з [PERSON] , [PERSON] нараховані на суму боргу інфляційні втрати за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у розмірі 60 682,08 грн та 3 % річних, нараховані за цей період, у розмірі 8 321,19 грн., а всього -69 003,27 грн. та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 11.10.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 15.01.2020 року (а.с. 32-33). Ухвалою від 15.01.2020 року розгляд справи відкладено на 26.03.2020 року (а.с. 51). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 19.11.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] , в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду виконано в повному обсязі, нею сплачено 149 267,25 грн., а розрахунки, наведені позивачем, не відповідають дійсності (а.с. 41-47). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Відповідь на відзив до суду не надходила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом установлено, що 08.05.2008 року між АТ «Індустріально-Експортний банк», правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 104/LCA, відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмір 16 790,42 доларів США, а [PERSON] повернути кредит та сплатити відсотки за його користування (а.с. 15-21). З метою забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, 08.05.2008 року з [PERSON] було укладено договір поруки № 104/LCA/Р, відповідно до умов якого остання поручилася відповідати солідарно за зобов`язання [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року, ухваленим у цивільній справі № 752/18130/14-ц, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 135 697,50 грн. та в рівних частках суму сплаченого судового збору в розмірі 1 356,98 грн., а саме: по 678,49 грн. з кожного. 23.04.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року у цивільній справі № 752/18130/14-ц. Останню постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято 03.08.2016 року. Надано семиденний строк для добровільного виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року у цивільній справі № 752/18130/14-ц (а.с. 6-7). Постановою головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Задорожною Т.А. від 01.08.2019 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 752/18130/14-ц від 23.04.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Креді Агріколь банк» боргу у розмірі 135 697,50 грн. закінчено, борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено в повному обсязі (а.с. 47). За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Отже, правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення. При зверненні до суду позивач не заперечував погашення боргу в повному обсязі, проте, посилався на те, що останній фактичне виконання мало місце 18.06.2019 року, а в частині сплати [PERSON] 678,49 грн. судового збору рішення не виконано взагалі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на невірність розрахунків банку та на інформацію ДП «ДержККБ «Луч», згідно якої [PERSON] погасила заборгованість окремими платежами з 01.01.2017 року по 01.12.2017 року в розмірі 31 828,28 грн., з 01.01.2018 року по 01.12.2018 року в розмірі 74 634,20 грн., з 01.01.2019 року по 01.05.2019 року в розмірі 37 552, 68 грн. (а.с. 47). Проте, вказані твердження відповідача суд оцінює критично, а тому не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Безпосередньо сама [PERSON] жодного доказу в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування своєї позиції не надала, правом на забезпечення доказів у справі не скористалась. Разом з тим, перевіривши розрахунок позивача, суд надійшов до наступного. При зверненні до суду позивач просив солідарно стягнути з відповідачів інфляційні втрати на суму боргу в розмірі 135 216,82 грн. та 678,49 грн. судового збору, несплаченого відповідачем [PERSON] за період з 03.10.2016 року по 02.10.2019 року в загальній сумі 60 682,08 грн., та 3 % річних на вказані суми за зазначений період - 8 321,19 грн. (а.с. 4). Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Згідно ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З огляду на викладене, на думку суду, солідарному стягненню з відповідачів підлягають стягненню суми, передбачені ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При нарахуванні 3 % річних та індексу інфляції на суму боргу, як то визначено позивачем при зверненні до суду, 135 216,82 грн., за період з 03.10.2016 року по 18.06.2019 року (момент фактичного виконання грошового зобов`язання) суд вийшов 10 991,46 грн. 3 % річних та 49 441,18 грн. інфляційних втрат. Вказані суми підлягають солідарному стягненню з відповідачів. В частині стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення сплати судового збору в розмірі 678,49 грн., котрий був присуджений до стягнення з [PERSON] рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року, ухваленим у цивільній справі № 752/18130/14-ц, то, на думку суду, останні підлягають стягненню з [PERSON] без солідарного обов`язку відповідача [PERSON] . При нарахуванні 3 % річних та індексу інфляції на суму 678,49 грн., за період з 03.10.2016 року по 02.10.2019 року суд вийшов 61,06 грн. 3 % річних та 246,19 грн. інфляційних втрат. Вказані суми підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Вимога щодо сплати судового збору за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року відповідачем [PERSON] позивачем не ставилась. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов АТ «Креді Агріколь Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Тому, на користь позивача підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір у розмірі 965,36 грн., з [PERSON] - 955,64 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial