Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір №014/17-40/1407-36, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 72420 доларів США на строк до 25.05.2017 року зі сплатою 13,75% річних, [PERSON] зобов`язався повернути позивачу суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] між позивачем та [PERSON] 25.05.2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати в повному обсязі за зобов`язаннями [PERSON] , що виникають з умов кредитного договору № 014/17-40/1407-36 від 25.05.2007 року та у випадку невиконання ним своїх кредитних зобов`язань нести солідарну відповідальність у тому ж обсязі, що і [PERSON] , включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки. У порушення норм закону та умов договорів відповідачі зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконали, у зв`язку з чим станом на 11.06.2018 року мають заборгованість за простроченими відсотками за період з 15.06.2015 року по 11.06.2018 року включно у розмірі 25792,78 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 674130,83 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів на їх користь, а також судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 10111,96 грн. Згідно відзиву відповідач [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що підпис у копії договору поруки, виконаний від його імені, не співпадає з його справжнім підписом, також, у кредитному договорі та договорі поруки підписи від імені начальника Бородинського відділення Запорізької області дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Цибульки Є.І. очевидно виконані різними людьми. Крім того, заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2010 року у цивільній справі був задоволений позов позивача до [PERSON] , звернуто стягнення на предмет іпотеки за рахунок коштів, отриманих від реалізації переданого в заставу нерухомого майна, задоволено кредиторські вимоги у розмірі 533779,57 грн., а тому позивач вважається таким, що скористався правом на дострокове повернення позики, нарахованих процентів та неустойки. Разом з тим, на правовідносини, які виникли після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється. Також є незаконним нарахування та стягнення процентів після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Пред`явлення вимог до нього як до поручителя поза межами визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України строку є незаконним. Тому вважає позовні вимоги незаконними, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню. У відповіді на відзив представник АТ Райффайзен Банк Аваль» зазначив, що перед підписанням договору поруки поручитель звертався до Банку із заявою-анкетою, в якій своїм підписом засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування, до якої долучений паспорт поручителя, а отже відсутні будь-які сумніви, що договір поруки був підписаний іншою особою, а не самим поручителем. Позивач також не погоджується із твердженнями про те, що банком було пропущено строки позовної давності, адже відповідно до п. 4.1 договору поруки договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шипіленко Р.О., позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Заперечував щодо стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, вважав їх розмір необґрунтованим. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Малишев О.В., у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, аналогічних викладеним у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до судового засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а тому суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи за його відсутності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/17-40/1407-36 (а.с.12-13). Згідно витягу зі статуту АТ «Райффайзен Банк Аваль», затвердженого Загальними зборами акціонерів АТ «Райффайзен Банк Аваль» протокол № 3б-58 від 27.04.2018 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником за всіма правами та обов`язками ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.33-35). Відповідно до умов кредитного договору позивач надав [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 72420 доларів США на строк до 25.05.2017 року зі сплатою 13,75% річних. [PERSON] зобов`язався повернути суму кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у валюті, що відповідає валюті кредиту в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 25.05.2017 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] по зазначеному кредитному договору було укладено договір поруки до кредитного договору № 014/17-40 від 25.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (а.с.20). Згідно з п.п. 1.2., 2.1, 3.1 вищевказаного договору поруки, поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 014/17-40/1407-36 від 25.05.2007 року та у випадку невиконання ним своїх кредитних зобов`язань, відповідати перед позивачем і нести солідарну відповідальність у тому ж обсязі, що і [PERSON] , включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] зазначав, що підпис у копії договору поруки, виконаний від його імені, не співпадає з його справжнім підписом, а отже є недопустимим доказом. На виконання ухвали суду про витребування доказів на адресу суду надійшла заява представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» Олексюка М.М. № 114/5-201407 від 29.11.2020 року про те, що позивач на цей час позбавлений можливості надати суду оригінал договору поруки №014/17-40 від 25.05.2007 року у зв`язку з його відсутністю в кредитній справі (а.с.200). Згідно частини 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 548 ЦК України, недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тому, перед тим як вирішувати питання про дійсність договору поруки № 014/17-40 від 25.05.2007 року, суд має встановити правомірність самого зобов`язання за кредитним договором № 014/17-40/1407-36 від 25.05.2007 року. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 1.2 кредитного договору встановлено, кредит надається на строк по 25 травня 2017 року (включно) згідно Графіку надання кредиту (Додаток 1 до Договору). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Так, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2010 року звернено стягнення на предмет іпотечного договору від 25.05.2007 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації переданого в заставу нерухомого майна задоволено кредитні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 533779,57 грн., з яких: 478429,97 грн. заборгованість за кредитом, 45205,75 грн. - відсотки за користування кредитом, 10143,84 грн. - пеня (а.с.186). Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Оскільки у позивача не було права стягувати нараховані за кредитним договором відсотки після закінчення строку дії кредитного договору, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. До матеріалів справи долучено: копію ордеру серії ЗП № 130380 на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Малишевим О.В., копію договору про надання правової допомоги № 102 від 03.06.2020, копію акту надання послуг від 03.03.2021, копію квитанції до прибуткового касового ордера №3 від 05.03.2021 на суму 12750,00 грн. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому зазначена сума у розмірі 12750,00 грн., яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved