Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»), звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму частини виплаченого страхового відшкодування в розмірі 3 428,85 грн та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.03.2017 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телко Україна» (далі - ТОВ «Телко Україна») було укладено договір Добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.115757, предметом якого є страхування автомобіля «Kia Optima», д.н.з. [NUMBER] . 24 квітня 2017 року на Оболонському проспекті, 5, в м. Києві, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Kia Optima», д.н.з. [NUMBER] , що належить ТОВ «Телко Україна», під керуванням [PERSON] та автомобіля «Citroen C3», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Позивач зазначає, що згідно довідки НПУ та постанови Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року, справа №756/6455/17, ДТП мала місце з вини водія [PERSON] 25.04.2017 року до позивача звернувся потерпілий з заявою про пошкодження транспортного засобу в зв`язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та виходячи із рахунку № 38891 від 28.04.2017 р. здійснив виплату страхового відшкодування на користь Потерпілого (з вирахуванням франшизи у сумі 2 405,56 грн.) в розмірі 28 991,35 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3985 від 05.05.2017 р. Автомобіль «Citroen C3», д.н.з. [NUMBER] застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Альфа Страхування» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5841648 від 28.03.2017 року, з лімітом відповідальності у розмірі 100 000,00 грн. 27.10.2017 позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Остання здійснила виплату відшкодування в межах ліміту відповідальності, а саме: у розмірі 25 562,50 грн. Представник позивача - Мельник І.В. звертає увагу, що залишилась несплатою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу та сума франшизи, а саме: 3 428,85 грн. У зв`язку з вищевикладеним, відповідач в порядку статті 27 Закону України «Про страхування» та статтей 993, 1194 ЦК України, набув права зворотної вимоги до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. В позовній заяві позивач просив розгляд справи проводити без участі його представника на підставі матеріалів справи, проти заочного рішення суду не заперечував. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів. Статтею 14 ЦПК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. 13 березня 2017 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТОВ «Телко Україна» укладено договір страхування № АМ.115757, відповідно до якого застраховано транспортний засіб «Kia Optima», державний номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, строк дії договору з 22 березня 2017 року по 21 березня 2018 року. Із довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3017119488401427 вбачається, що 24 квітня 2017 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Citroen C3», державний номерний знак [NUMBER] , власник не відомий, водій [PERSON] , та автомобіля марки «Kia Optima», державний номерний знак [NUMBER] , власник ТОВ «Телко Україна» та водій [PERSON] . З постанови Оболонського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року встановлено, що 24 квітня 2017 року о 10 год. 00 хв. в м. Києві по пр-ту Оболонському, 5, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Citroen C3», державний номерний знак [NUMBER] , не був уважним, перед початком руху, не переконався в безпечності маневру та спричинив зіткнення з автомобілем марки «Kia Optima», державний номерний знак [NUMBER] , що рухався зліва в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Винним в дорожньо-транспортній пригоді даною постановою визнано [PERSON] та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 25 квітня 2017 року, уповноважена особа ТОВ «Телко Україна» в межах встановлено законом строку звернулася до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із повідомленням про настання страхового випадку. Згідно рахунка-фактури від 28 квітня 2017 року № 38891, виданого ТОВ «Автосервіс Корея Моторс», ремонт автомобіля марки «Kia Optima», державний номерний знак [NUMBER] , склав 31396,91 грн. Із страхового акту ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 04 травня 2017 року № UA2017042400011/L02/01 та розрахунку до нього вбачається, що страхувальнику ТОВ «Телко Україна» нараховано розмір страхового відшкодування в сумі 28991,35 грн (31396,91 грн-розмір збитку - 2405,56 грн-франшиза). Відповідно до платіжного доручення від 05 травня 2017 року № 3985 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувало на розрахунковий рахунок ТОВ «Автосервіс Корея Моторс» 28991,35 грн, призначення платежу: страхове відшкодування (ТОВ «Телко Україна») за авторемонтні роботи рахунок № [NUMBER] від 28.04.2017 року, в тому числі ПДВ, договір АМ.115757 від 1.03.2017. Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу встановлено, що автомобіль марки «Kia Optima», 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності ТОВ «Телко Україна». Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу встановлено, що автомобіль марки «Citroen C3», 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності [PERSON] . Судом встановлено, що автомобіль «Citroen C3» д.н.з. [NUMBER] , забезпечено ПрАТ «СК «Альфа Страхування» відповідно до страхового полісу АК/5841648. ПрАТ «СК «Альфа Страхування» сплатила на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відповідно до ліміту відповідальності суму у розмірі 25 562,50 грн, в порядку відшкодування страхової виплати, що не заперечується відповідачем. 06 грудня 2018 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» направило [PERSON] претензію № 1148374 на суму 3428,85 грн, однак жодної відповіді від відповідача не було отримано. Частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода заподіяна майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Суд вважає, що право вимоги, яке виникає в порядку та на умовах передбачених статтею 993 ЦК України, а також статтею 27 Закону України «Про страхування» є суброгаційним, а відповідний обов`язок відшкодування шкоди винною особою, з огляду на положення статті 1166 ЦК України є деліктним зобов`язанням. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках встановлених законом, при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 27 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика, суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Так, у випадку суброгації, відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні, із збереженням самого зобов`язання, на підставі договору страхування, а також статтею 993 ЦК України, статтею 27 Закону України «Про страхування». У випадку регресу, одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється нормами статті 1191 ЦК України. З наведеного слідує, що до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора, до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Таким чином, до позивача як до страховика, який виплатив страхове відшкодування відповідно до договору від 13 березня 2017 року № АМ.115757 перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно положень ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу та ст. 27 Закону України «Про страхування», можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Аналогічна правова позиція, висловлена Судовою палатою у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі № 6-2878цс15 Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи те, що позивач виплатив суму страхового відшкодування за договором страхування у розмірі 28991,35 грн, до нього в порядку та на умовах передбачених статтями 512, 514, 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування», перейшло суброгаційне право вимоги до відповідача в межах різниці між виплаченим страховим відшкодуванням ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та відшкодованою сумою ПрАТ «СК «Альфа Страхування». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди відшкодованим ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» і виплатою страхового відшкодування ПрАТ «СК «Альфа Страхування» у розмірі 3428,85 грн. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved