Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що 29 вересня 2005 року між регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в Київській області, правонаступником якого є позивач, та сім'єю, в особі [PERSON], було укладено кредитний договір № 18, за яким Фонд від імені держави надав прямий адресний (цільовий) кредит в сумі 122 376 гривень на будівництво житла, строком повернення на 120 кварталів з дати укладення кредитного договору, а відповідач зобов'язався з дати зарахування коштів на рахунок позичальника в банку-агенті, що зазначений в п. 2.3 цього договору, протягом кожного кварталу, але не пізніше останнього дня звітного кварталу, сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку розміру щоквартальних платежів - 1019,80 грн, на рахунок у банку-агенті, вказаний у п. 1.3 цього договору, до повного виконання зобов'язань за цим договором. Посилаючись на те, що відповідач з 30.09.2006 року по 01.07.2010 року не сплачував щоквартальні платежі, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 15303,78 гривень, позивач просить стягнути вказану суму на його користь з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що за сприяння та наполягання позивача за первісним позовом, 06.09.2005 року між [PERSON] та ПП «МЖКОБЛБУД» було укладено договір про інвестування в будівництво житла, відповідно до умов якого він мав фінансувати будівництво двокімнатної квартири загальною площею 65,02 кв.м. на 6-му поверсі 69-квартирного будинку по [ADDRESS], а забудовник мав ввести цей будинок в експлуатацію у 4-му кварталі 2005 року. На виконання взятих на себе зобов'язань він спочатку здійснював платежі, а дізнавшись про відсутність будь-яких мінімальних обставин, які б свідчили про намір будувати будинок, припинив подальше фінансування. Посилаючись на те, що кредитні кошти він не отримував, будівництво будинку так і не розпочалося, а також на пропуск строку позовної давності, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними і просить відмовити в їх задоволенні. Крім того, [PERSON] пред'явив зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, у якому зазначає, що по відношенню до нього та його сімї було здійснено обман, оскільки їх запевнили про такі властивості й наслідки цього правочину, які насправді наступити не могли, і про це відповідач за цим позовом знав достеменно. За умови повідомлення його про відсутність намірів будувати забудовником житловий будинок такий договір їм не було б підписано, тому просить визнати кредитний договір № 18, укладений 29 вересня 2005 року між ним та регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в Київській області, недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки він укладений під впливом обману. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та його представник підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача за зустрічним позовом у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на його безпідставність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 06.09.2005 року між [PERSON] та ПП «МЖКОБЛБУД» було укладено договір про інвестування в будівництво житла, відповідно до умов якого [PERSON] мав фінансувати будівництво двокімнатної квартири загальною площею 65,02 кв.м. на 6-му поверсі 69-квартирного будинку по [ADDRESS], а забудовник мав ввести цей будинок в експлуатацію у 4-му кварталі 2005 року. 29 вересня 2005 року між регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в Київській області, правонаступником якого є позивач, та сім'єю, в особі [PERSON], було укладено кредитний договір № 18, за яким Фонд від імені держави надав прямий адресний (цільовий) кредит в сумі 122 376 гривень на будівництво житла, строком повернення на 120 кварталів з дати укладення кредитного договору, а відповідач зобов'язався з дати зарахування коштів на рахунок позичальника в банку-агенті, що зазначений в п. 2.3 цього договору, протягом кожного кварталу, але не пізніше останнього дня звітного кварталу, сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку розміру щоквартальних платежів - 1019,80 грн, на рахунок у банку-агенті, вказаний у п. 1.3 цього договору, до повного виконання зобов'язань за цим договором. З 30.09.2006 року по 01.07.2010 року відповідач не сплачував щоквартальні платежі, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 15303,78 гривень. Судом також встановлено, що будівництво будинку не розпочалося. Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до частини 5 цієї статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починаться зі спливом строку виконання. Відповідно до статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно дог частини 3 та 4 статті 267 ЦК Україні, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що відповідач припинив сплату кредитних платежів з 01 липня 2010 року, а з позов до суду поданий позивачем 03 жовтня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Оскільки судом встановлено, що позивачем за первісним позовом пропущено строк звернення до суду з позовом (трирічний строк позовної давності), про причини пропуску строку позовної давності позивач не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив їх поновити, а відповідач заяив про застосуванні строку позовної давності, то існують підстави для відмови у задоволенні первісного позову згідно вимог ст. 267 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача на введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Також позивачем не доведено істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману та сам факту обману. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed