Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

У квітні 2017 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Свій позов мотивують тим, що 06 січня 2003 року померла їх мати [PERSON], а 27 грудня 2011 року - батько [PERSON]. За життя батьку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 006722, зареєстрованому за № 010403200004 від 27.10.2004 року, належала земельна ділянка площею 0,1500 га, призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Свердлова, 1а в смт. Борова, Фастівського району, Київської області. Позивачі зазначають, що отримали у Фастівській районній державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині житлового будинку № 1а по провулку Свердлова в смт. Борова, однак отримати свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку вони не можуть, оскільки не можуть надати нотаріусу правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку. Тому, змушені звернутися до суду з даним позовом. Позивачі в судове засідання не зявилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином. Направили до суду письмові заяві про розгляд справи без їх участі зазначили, що позов підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Борівської селищної ради Фастівського району Київської області в судове засідання не зявився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду листа в якому просив суд розглянути справу без участі представника Борівської селищної ради. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] із частиною першою статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що [PERSON] померла, 06 січня 2003 року, що підтверджується Свідоцтвом про її смерть виданим повторно, [PERSON] I-БК № 488639, а [PERSON] помер 27 грудня 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про його смерть [PERSON] I-ОК № 236703.(а.с.4,5). Як вбачається, із Свідоцтва про народження Серія ЯЕ № 428046 від 12 листопада 1953 року та Свідоцтва про народження Серія ЯЕ № 060261 від 30 березня 1955 року, [PERSON] народилася 8 листопада 1953 року, [PERSON], народилася 6 березня 1955 року, їх батьками записані [PERSON] та [PERSON]. (а.с.6). [PERSON] від 19.12.2012 року Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Київській області та копії Акту про Укладення шлюбу, вбачається, що 07 листопада 1974 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] про, що зроблено відповідний актовий запис № 94. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Дробот». (а.с. 32,33). Судом встановлено, що померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 006722, зареєстрованому за № 010403200004 від 27.10.2004 року, належала земельна ділянка площею 0,1500 га, призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по провул. Свердлова, 1а в смт. Борова, Фастівського району, Київської області. (а.с.10-12). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 373/2012, заведеної після смерті [PERSON], який помер 27 грудня 2011, позивачі 30 листопада 2012 року звернулися до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після померлого батька. (а.с.20-21). 19 грудня 2012 року, Фастівським районним державним нотаріусом [PERSON] позивачам було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого вони отримали по 1/2 частці житлового будинку № 1-а, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по провулку Свердлова в селищі Борова Фастівського району Київської області, що належав померлому, [PERSON]. (а.с.41). Право власності, позивачів на даний будинок зареєстровано в Спадковому реєстрі за № [NUMBER] грудня 2012 року. (а.с.46-47). Проте, 05.08.2016 року, Фастівським районним державним нотаріусом, позивачам відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1500 га, призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Свердлова, 1а в смт. Борова, Фастівського району, Київської області, після смерті 27 грудня 2011 року [PERSON], оскільки ними не надано правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку та рекомендовано звернутися до суду. (а.с.9). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. [PERSON] з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Враховуючи викладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та те, що позивачі не мають іншого шляху, окрім судового, для вирішення свого порушеного права, суд вважає вимоги позивачів доведеними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved