Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Як стверджує позивач, право власності її померлого батька на вказаний будинок підтверджується: рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 8/12 від 26.09.1996 року, відповідно до якого за ним було визнано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] та доручено Києво-Святошинському БТІ оформити свідоцтво про право власності на цей будинок на ім'я [PERSON] та зареєструвати його, а також записами у погосподарських книгах села Гатне Києво-Святошинського району Київської області за 1986-2005 роки (довідка № 939 від 16.09.2015 року), згідно з якими власником особового рахунку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], значиться [PERSON], та записами земельно-кадастрової книги села Гатне (довідка № 742 від 12.05.2007 року), відповідно до яких за померлим [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 0,19 га [ADDRESS]. На переконання позивача, зазначений будинок введений в експлуатацію, оскільки будинкова книга містить про це відомості (Акт депутата Гатненської сільської ради від 10.03.1968 року), а також у погосподарських книгах села Гатне відображена інформація про існування цього будинку і про закріплення особового рахунку на цей будинок за померлим Як вказує [PERSON], даний житловий будинок був побудований її батьком у 1964 році, за час шлюбу з її матір'ю [PERSON]. Зі слів позивача, за час життя [PERSON] склав на її ім'я заповіт, посвідчений 05.11.2005 року секретарем виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Сідякіною\~Л.М. за реєстровим № 158, згідно з яким померлий все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] Позивач переконана, що інших спадкоємців майна її батька, окрім неї, немає, так як її мати, дружина померлого, [PERSON] померла ще [INFO]. Як стверджує [PERSON], єдиними спадкоємцями її померлої матері [PERSON] за законом були лише вона з батьком, заповіту мати за життя не складала. Зі слів позивача, на час смерті як матері, так і батька, вони всі разом постійно проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS], тому вона переконана, що після смерті матері вони з батьком у рівних частках прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим будинком, а вона прийняла спадщину після смерті батька шляхом постійного проживання разом з ним на момент його смерті. Для юридичного оформлення своїх прав позивач звернулася до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON], проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 974/02-31 від 08.09.2015 року їй було відмовлено у видачі такого документу, оскільки вона не змогла надати оригінал правовстановлюючого документу на ім'я матері на спадковий будинок. Крім того, для юридичного оформлення своїх прав [PERSON] звернулася до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1113/02-31 від 23.10.2015 року їй також було відмовлено у видачі такого документу, оскільки вона не змогла надати оригінал правовстановлюючого документу на ім'я батька на спадковий будинок. Зазначене змусило позивача звертатись до суду за захистом її спадкових прав: визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті матері та за заповітом - після смерті батька. Тобто, зважаючи на викладені вище обставини та норми закону, позивач вважає, що вона являється єдиною спадкоємицею своїх батьків: [PERSON], померлої [INFO], та [PERSON], померлого [INFO]. На переконання [PERSON], до спадкового майна її матері відноситься 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], який було набуто її чоловіком [PERSON] у власність за час їх шлюбу за рахунок спільних коштів та спільної праці. Спадщину після смерті матері позивач з батьком прийняли у рівних частинах, тобто по 1/4 кожний, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим будинком, оскільки постійно проживали там та утримували його. Внаслідок цього, на думку позивача, вона має право на спадкування за законом після смерті моєї матері [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], що відповідає 1/2 частині належного їй майна. А на момент смерті її батька йому належало 3/4 вказаного будинку (1/4 частина успадкована після смерті її матері та 1/2 частина у житловому будинку як у спільній сумісній власності), які вона теж спадкувала за заповітом шляхом постійного проживання з ним. Підсумовуючи викладене, позивач зазначила, що у неї в порядку спадкування після смерті її батьків виникло право на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], у цілому. Однак, у 2005-2007 роках було самочинно до спадкового будинку прибудовано прибудови під літерами «а2» та «а3», а також зведено гараж під літерою «Й», на які у спадкодавців не виникло ніяких прав, а тому позивач не може ставити питання про визнання права власності на них і не включає їх до свої позовних вимог. Посилаючись на викладене вище та норми закону позивач просила суд: визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], а саме на: житловий будинок під літерою «А», прибудову до житлового будинку під літерою «а», сарай під літерою «Б», літню кухню під літерою «В», вбиральню під літерою «К», хвіртку металеву під № 5, ворота металеві під № 6, ворота металеві під № 7, огорожу цегляну під № 8, огорожу з металевої сітки під № 9, огорожу з металевої сітки під № 10, колодязь І, вигрібну яму ІІ, замощення ІІІ, замощення IV, та без врахування самочинних прибудов та будівель, а саме: прибудов до житлового будинку під літерами «а2» та «а3», гаражу під літерою «Й». Позивач у судове засідання не з'явилась, її представник звернулась до суду із заявою, де позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача. Відповідач Гатненська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області у судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду з листом про слухання справи без участі її представника. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.11.2005 року. Родинні відносини позивача з померлим вбачаються з її свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.07.2015 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказаний будинок підтверджується: рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 8/12 від 26.09.1996 року, відповідно до якого за ним було визнано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] та доручено Києво-Святошинському БТІ оформити свідоцтво про право власності на цей будинок на ім'я [PERSON] та зареєструвати його, а також записами у погосподарських книгах села Гатне Києво-Святошинського району Київської області за 1986-2005 роки (довідка № 939 від 16.09.2015 року), згідно з якими власником особового рахунку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], значиться [PERSON], та записами земельно-кадастрової книги села Гатне (довідка № 742 від 12.05.2007 року), відповідно до яких за померлим [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 0,19 га [ADDRESS]. Відповідно до Акта депутата Гатненської сільської ради від 10.03.1968 року, який міститься у будинковій книзі, а також згідно із записами у погосподарських книгах села Гатне про існування цього будинку і про закріплення особового рахунку на цей будинок за померлим батьком позивача, зазначений будинок введений в експлуатацію. З огляду на дані технічного паспорта спірний житловий будинок був побудований у 1964 році, за час шлюбу [PERSON] з матір'ю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 25.07.1962 року. За життя [PERSON] склав на ім'я позивача заповіт, посвідчений 05.11.2005 року секретарем виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Сідякіною\~Л.М. за реєстровим № 158. Згідно з цим заповітом батько позивача все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці [PERSON]. У матеріалах справи відсутні докази того, що вказаний заповіт був змінений чи скасований. [PERSON] померла [INFO], що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.07.2001 року. Відомості про те, що мати позивача за життя складала заповіт, відсутні. Згідно із записами у будинковій книзі та у паспорті позивача на час смерті як матері, так і батька позивача вони всі разом постійно проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON], а також матеріалів даної справи у цілому єдиними її спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину, були позивач та її батько. Поруч із тим, з даними спадкової справи до майна померлого [PERSON] єдиною спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину є позивач. Позивач звернулася до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON], проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 974/02-31 від 08.09.2015 року їй було відмовлено у видачі такого документу, оскільки вона не змогла надати оригінал правовстановлюючого документу на ім'я матері на спадковий будинок. Крім того, позивач звернулася до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1113/02-31 від 23.10.2015 року їй також було відмовлено у видачі такого документу, оскільки вона не змогла надати оригінал правовстановлюючого документу на ім'я батька на спадковий будинок. Відповідно до даних технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], у 2005-2007 роках за вказаною адресою було самочинно прибудовано до даного будинку прибудови під літерами «а2» та «а3», а також зведено гараж під літерою «Й». Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі ст. 100 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час будівництва спадкового будинку) в особистій власності громадян може бути жилий будинок. Статтею 112 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час будівництва спадкового будинку) визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток ( сумісна власність). Як передбачено у ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час смерті матері), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. З огляду на ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час смерті матері) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За правилами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час смерті матері) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном і ці дії були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України 2003 року визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі й визнання права. У відповідності до ст. 321 ЦК України 2003 рокуправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України 2003 рокуправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ч. 2 ст. 376 ЦК України 2003 року, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ст. 392 ЦК України 2003 рокувласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. У ст. 1217 ЦК України 2003 рокупередбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на ст. 1218 ЦК України 2003 року, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1233 ЦК України 2003 рокузаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України 2003 рокупередбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України 2003 рокувизначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року даний кодекс набрав законної сили 01.01.2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом чинної на той час ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Як було визначено у арт. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР 1926 року (у редакції, чинній на час побудови та введення в експлуатацію спадкового будинку), майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належать обом членам подружжя на засадах спільної власності. Згідно з абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованої квартири частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Як рекомендовано у п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З урахуванням п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З огляду на подані суду докази спадковий будинок належав на праві спільної сумісної власності померлому подружжю [PERSON] та [PERSON], батькам позивача, і був введений в експлуатацію. У зв'язку з тим, що позивач на час відкриття спадщини після смерті як [PERSON], так і [PERSON] постійно проживала з померлими, у силу п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року та ч. 3 ст. 1268 ЦК України 2003 року вона є такою, що прийняла спадщину після смерті своїх спадкодавців. З огляду на надані суду матеріали спадкових справ позивач являється єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON] та єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті свого батька [PERSON] Так як позивачу нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, наявні всі підстави визнати через суд в порядку спадкування за законом за позивачем право власності на все майно, що належало померлим на час їх смерті. Поруч з тим, суд звертає увагу на наявні за адресою: [ADDRESS], самочинно зведені прибудови та будівлі та визнає відповідно до ст. 376 ЦК України 2003 року правомірним невключення позивачем їх до своїх позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, а також у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»,

Outcome: approved