Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

У жовтні 20177 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (далі по тексту - відповідач), треті особи - [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Морозова Світлана Володимирівна про визнання недійсним кредитного договору від 11.06.2008 № П_001/КІ_08. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 червня 2008 року між позивачем та АТ «Факторіал Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № П_001/КІ_08 з метою придбання земельної ділянки та житлового будинку. Того ж дня між позивачем та [PERSON] було укладено два договори купівлі- продажу нерухомого майна (земельної ділянки червня 2008 року № 14679 та житлового будинку № 14675), оплата за якими відбулася за рахунок отриманих кредитних коштів, а вказане майно передано в іпотеку Відповідачу згідно з іпотечним договором № П_001/КІ_08 від 11.06.2008. Позивач стверджує, що третя особа [PERSON] не мав права розпоряджатися майном, яке було предметом договорів купівлі-продажу, та фактично протиправним шляхом, ввівши в оману позивача заволодів його коштами у розмірі 2662400,00 грн. В подальшому рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/644/14-ц від 26.03.2014, іпотечний договір № П_001/КІ_08 від 11.06.2008 визнано недійсним, так як фактичним власником майна, передано в іпотеку є [PERSON], що позбавило позивача права на майно, за яке він сплатив кошти в повному обсязі. Позивач зазначає, що в результаті неналежного виконання своїх обов'язків відповідачем та нотаріусом щодо перевірки майна, яке виступало предметом договорів купівлі-продажу та іпотеки, він став жертвою шахрайських дій та був введений в оману і як наслідок, позбавлений можливості виконувати умови кредитного договору №П_001/КІ_08 від 11.06.2008, за яким нічого не отримав. Посилаючись на положення ст. 215, 203, 229, 230 Цивільного кодексу України,позивач просив визнати укладений кредитний договір №П_001/КІ_08 від 11.06.2008 недійсним. Відповідач проти позову заперечував, подав суду відзив на позовну заяву, який не береться судом до уваги у зв'язку з пропуском встановленого ухвалою суду строку його подання. Разом з тим, в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань і нездійснення позивачем повернення кредитних коштів з дотриманням графіку погашення заборгованості за кредитом, рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26.09.2012 року з нього було стягнуто солідарно 4270659,60 грн., а також стягнуто і штраф за порушення умов кредитного договору. Вважає, що оскільки відповідне рішення вступило в законну силу, отже ним встановлено законність кредитного договору. Крім того, відповідач не є стороною договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та третьою особою [PERSON], отже не несе відповідальності за невиконання або неналежне виконання сторонами умов цього договору. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не подали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року відкрито провадження у цій цивільній справі і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою від 02 березня 2018 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі і призначено судовий розгляд по суті на 23.08.2018. 16 серпня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача, а 22 серпня 2018 року клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 05 листопада 2018 року. Суд, заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між позивачем та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір № П_001/КІ_08 (далі по тексту Кредитний договір). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п. 1.1-1.2Кредитного договору кредитодавець (відповідач), при наявності вільних ресурсів зобов'язується надати Позичальнику (позивачу) грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності у сумі 450 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 процентів річних. Термін користування кредитними коштами встановлено з 11.06.2008 по 11.06.2018, кредит надано для задоволення поточних потреб. Також, сторонами укладено іпотечний договір № П_001/КІ_08 від 11.06.2008, яким забезпечується виконання позивачем зобов'язань в повному обсязі перед іпотекодержателем (відповідачем), що випливають з Кредитного договору. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.06.2008 позивач придбав у власність у [PERSON] земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.06.2008 позивач придбав у власність у [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS]. Обидва договори були посвідчені приватним нотаріусом Морозовою Світланою Володимирівною. Отже, із матеріалів справи вбачається наявність різних видів правовідносин між позивачем, відповідачем та третіми особами. Між позивачем та відповідачем існують кредитні відносини, що виникли на підставі оспорюваного Кредитного договору, та відносини з іпотеки. Між позивачем і третіми особами виникли відносини з купівлі-продажу нерухомого майна з огляду на укладення і посвідчення відповідних договорів. Позивач пов'язує недійсність Кредитного договору з визнанням в судовому порядку договору іпотеки, аргументуючи це тим, що продавець не мав права продавати нерухоме майно. Разом з тим, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (ст. 1 ЗУ «Про іпотеку»). Одночасно відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Основним зобов'язанням позивача в даному випадку виступає обов'язок виконувати графік погашення кредиту (додаток №1 до Кредитного договору), який в силу приписів ст.525, 526 Цивільного кодексу повинен виконуватися належним чином і в установлений строк. Тому суд, оцінюючи наявність підстав для визнання Кредитного договору недійсним виходить із умов дійсності саме цього договору відповідно до вимог чинного законодавства, і не може додатково визначати їх з огляду на недійсність інших угод, укладених після нього. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом з тим, з оглядуна п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.При чому виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Аналізуючи оспорюваний позивачем Кредитний договір, суд зазначає, що його зміст не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Даних, що свідчать про відсутність у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності в момент укладення Кредитного договору, суду не надано.Правочин, оформлений Кредитним договором, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки в день укладення Кредитного договору позивачем було отримано кредитні кошти і оформлено відповідні угоди купівлі-продажу. Отже аргументи позивача про те, що він став жертвою шахрайських дій та був введений в оману і, як наслідок, позбавлений можливості виконувати умови Кредитного договору, за яким він нічого не отримав, не можуть бути підставою для задоволення позову і відхиляються судом як необґрунтовані. З цих же міркувань, суд не може застосувати положення ст. 229, 230 ЦК України, на які посилається позивач. Згідно зі ст. 229ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При чому на підставі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. В даному випадку природа Кредитного договору була реалізована шляхом отримання позивачем на задоволення поточних потреб грошових коштів з прийняттям на себе зобов'язання повертати їх з встановленою у договорі відсотковою ставкою, права та обов'язки сторін було узгоджено сторонами. Як вбачається із самого Кредитного договору, між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені права і обов'язки сторін. Доказів зворотнього позивачем не надано, як не доведено підстав для визнання договору недійсним за ст.ст. 229, 230 ЦК України. Аргументи позивача щодо неналежного виконання своїх обов'язків відповідачем та нотаріусом щодо перевірки майна, яке виступало предметом договорів купівлі-продажу та іпотеки, відхиляються судом, оскільки не стосуються підстав визнання недійсним Кредитного договору. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В даному випадку позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed