Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 квітня 2004 року між ним та [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, розташованого за вищезазначеною адресою. Після підписання договору позивач передав [PERSON] кошти у сумі 40000 грн., про що вона склала розписку. Позивач переїхав до будинку. Нотаріально договір сторони не посвідчили та не зареєстрували. У зв`язку зі смертю [PERSON] нотаріальне посвідчення договору неможливе. Посилаючись на те, що укладений договір відповідає вимогам законодавства України, просить задовольнити його позов. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надала клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги та обставини викладені у позовній заяві визнає. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 28 квітня 2004 року у простій письмовій формі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . У тексті цього договору зазначено, що [PERSON] зобов`язується оформити нотаріально правовстановлюючі документи у строк до 01 березня 2006 року. На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем надано розписку у якій зазначено, що [PERSON] 28 квітня 2004 року отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 40000 грн. за продаж 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 жовтня 2019 року, зазначеної у розділі «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» вбачається, що з 03 березня 2018 року право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 03 березня 2018 року. У розділі «Відомості про права власності» зазначено власником 1/2 частини будинку [PERSON] , дата рішення про державну реєстрацію та дата внесення запису - 26 квітня 2004 року; власник 1/2 частини будинку [PERSON] , дата рішення про державну реєстрацію та дата внесення запису - 14 лютого 2005 року. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем у позовній заяві не зазначено на якій підставі він вважає, що у цій справі відповідачем є [PERSON] . Також позовна заява та додані до неї документи не містять відомостей про те, що [PERSON] є правонаступником прав та обов`язків [PERSON] . Та обставина, що [PERSON] померла не підтверджена жодним належним та допустимим доказом. Позивач не скористався своїм правом на участь у судових засіданнях, а також правом подати клопотання про витребування доказів. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Проте, зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів неможливо встановити чи є [PERSON] належним відповідачем у цій справі. Визнання відповідачем [PERSON] позову в силу положень ч.4 ст.206 ЦПК України не приймається судом, оскільки суперечить Закону з огляду на наступне. Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 657 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчень договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Частиною другою ст. 220 ЦК України встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12. За таких обставин, оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на законі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed