Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

у жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Позов обгрунтував тим, що його матір'ю була [PERSON], яка за життя працювала у колишньому КСП «Рассвет». 30 січня 1996 року матері було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) № [NUMBER] у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Рассвет». [INFO] року мати позивача померла, оригінал сертифікату на земельну частку (пай) залишився в нього. Після смерті матері спадкоємцями першої черги на її майно є позивач та його сестра [PERSON]. Згодом він дізнався, що 16 серпня 2000 року сестра оформила договір дарування від імені матері на житловий будинок та сертифікат на право на земельну частку (пай). Ним був оспорений договір дарування у судовому порядку та рішенням суду від 27 грудня 2005 року договір дарування було визнано недійсним. Після визнання договору дарування недійсними, доки він вирішував питання про оформлення спадкових прав прав після смерті матері, його сестрою [PERSON] було подано оголошення про втрату сертифікату матері та отримано його дублікат. На підставі дублікату сертифікату ій було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4.12 гектара із земель колективної власності КСП «Рассвет». У зв'яку з тим, що на цей час за документами [PERSON] є власником всієї земельної ділянки, яка належала матері, він не має можливості оформити спадщину, як спадкоємець першої черги та маючого право на половину спадкового майна разоміз сестрою. Тому, [PERSON] просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 4,12 гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Михайлівської сільської ради, виданий 28 травня 2009 року на ім'я [PERSON], на підставі розпорядження Саратської РДА від 24 травня 2006 року №222/А-06. Під час розгляду справи, за клопотанням позивача до участі в справі у якості співвідповідача було залучено Саратську районну державну адміністрацію Одеської області. Позивач під час судового розгляду збільшив позовні вимоги, та з урахуванням уточненого позову від 27 вересня 2016 року просить: визнати незаконним розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 04 травня 2006 року №222/А-6 в частині передачі у власність безоплатно земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) площею 4,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього КСП «Рассвет» на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [PERSON] площею 4,12 га, розташованої на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області, здійсненої на підставі записів в книзі реєстрації державних актів на право власності за № [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 28 травня 2009 року на ім'я [PERSON], на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 04 травня 2009 року; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати: сплачений судовий збір у розмірі 570 гривень, витрати понесені за надання оголошення в пресі про виклик відповідача [PERSON] у судове засідання у розмірі 430 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнений позов та просили його задовольнити, надавши пояснення відповідно до поданої заяви. Відповідач [PERSON] та її представник під час розгляду справи позов визнали, не заперечували проти його задоволення. У дане судове засідання не з'явилися, представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Представник Саратської РДА Стоянова Т.А. позов визнала, не заперечувала проти його задоволення та пояснила суду, що відповідач [PERSON] була включена у список громадян - власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) щодо яких вирішувалось питання про передачу у власність земельних ділянок. 04 травня 2006 року Саратською РДА було видано розпорядження №222/А-6, яким [PERSON] була передана у власність земельна ділянка площею 4,12 гектара із земель колективної власності колишнього КСП «Рассвет», а 28 травня 2009 року на її ім'я було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та проведено його державну реєстрацію. Представник зазначила, що ані на час видачі розпорядження, ані на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку адміністрації не було відомо про те, що договір дарування [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] було визнано недійсним, та відповідно нею незаконно було отримано дублікат сертифікату. Представник відділу Держгеокадастру в Саратському районі під час розгляду справи позов визнав, не заперечував проти його задоволення. У дане судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини неявки. Заслухавши сторін та їх представників, представника третьої особи, вивчивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 частини 10 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною ч.1 статті 328 ЦК України встановлено, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON]. На момент смерті [PERSON], яка настала [INFO] року разом з нею проживав та вів спільне господарство [PERSON], що підтверджено довідкою Михайлівської сільської ради Саратського району (а.с.16). На підставі рішення Саратської районної державної адміністрації Одеської області №271 від 30 серпня 1996 року, [PERSON] видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рассвет» розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах (а.с.9). З матеріалів цивільної справи №2-1346-05, які були досліджені під час розгляду даної справи встановлено, що 16 серпня 2000 року, [PERSON] подарувала [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рассвет» розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах та житловий будинок [ADDRESS]. В подальшому ця земельна частка (пай) була виділена в натурі та розпорядженням Саратської районної державної адміністрації Одеської області №222/А-06 від 24 травня 2006 року [PERSON] була передана у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишнього КСП «Рассвет» та надано дозвіл на розробку технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок (паїв) із земель КСП «Рассвет» та складанню державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області (а.с.78,79). 28 травня 2009 року [PERSON] отримала державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 4,12 гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с.8). Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 27 грудня 2005 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2005 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Саратська державна нотаріальна контора про визнання недійсними договори дарування будівлі та сертифікату на право на земельну частку (пай). Визнано недійсними договір дарування від 16 серпня 2000 року, укладений у Саратській нотаріальній конторі Одеської області серії [NUMBER], зареєстрований у реєстрі №3905 про дарування [PERSON] [PERSON] земельну частку (пай), розташовану на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області, розміром 4,9 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки на місцевості (сертифікат серії [NUMBER], виданий Саратською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 30 серпня 1996 року №271); договір дарування від 16 серпня 2000 року, укладений у Саратській нотаріальній конторі Одеської області серії [NUMBER], зареєстрований у реєстрі №3906 про дарування [PERSON] [PERSON] [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10.11). За захистом своїх прав позивач звертався до державних контролюючих та правоохоронних органів, якими було встановлено, що земельна ділянка його матері була передана відповідачу [PERSON] на підставі дублікату сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого [PERSON] взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] (а.с.12-17). Статею 215 ЦК України визначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст.155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно п.11 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Судом встановлено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили 27 грудня 2005 року, договір дарування [PERSON] відповідачу [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] було визнано недійсним, про що достеменно була обізнана відповідач. Незважаючи на визнання договору дарування недійсним, у порушенні норм закону [PERSON] подала дублікат сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON], отриманого взамін сертифікату №0227558 до Саратської районної державної адміністрації, де в подальшому районною адміністрацією було видане незаконне розпорядження в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки та дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку і проведено його державну реєстрацію. Враховуючи, наведене, суд вважає, що розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 04 травня 2006 року №222/А-6 в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), який був виданий її покійної матері [PERSON] є незаконним, державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 28 травня 2009 року слід визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [PERSON] На підставі ст.ст. 79,84, 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню документально підтвердженя судові витрати: сплачений судовий збір у розмірір 487,20 гривень, витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у судове засідання - 430 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, всього 2917 гривень 20 копійок. Вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] судового збору у розмірі 87 гривень 80 копійок не підлягають задоволенню за відсутністю доказів таких витрат.

Outcome: partial