Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 73 000 грн., та судових витрат. Згідно ухвали суду від 26.05.2015 року у справі призначено судову - почеркознавчу експертизу. 12 жовтня 2015 року відновлено провадження у справі та призначену справу до судового розгляду. Згідно ухвали суду від 02 грудня 2015 року цивільну справу направлено до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 26.05.2015 року про призначення у даній цивільній справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передано на розгляд Ленінському районному суду м. Полтави, та ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 24.05.2016 року прийнято даний позов до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи маються підтверджуючі документи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір позики, оформлений у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, а саме. 17 вересня 2014 року позивач [PERSON] передав відповідачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 73 000 грн., що підтверджується розпискою боржниці [PERSON] З договору позики вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала в борг у позивача [PERSON] кошти в сумі 73 000 грн.. Поряд з цим, згідно даного договору позики остання зобовязувалася повернути позивачу вказані грошові кошти в строк до 01.10.2014 року (а.с.8). Слід звернути увагу, що на підтвердження даного договору позики відповідачкою [PERSON] було надано власноруч написану розписку, оригінал даної боргової розписки був наданий представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] та приєднаний до матеріалів справи. При цьому, судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії І-КИ № 320841 від 22.08.2015 року, виданого Амур Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, [PERSON], 22.08.2015 року одружилась з [PERSON], після одруження дівоче прізвище [PERSON] змінила на [PERSON] (а.с.56). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. В позові позивачем вказано, що відповідачка в добровільному порядку до теперішнього часу коштів позивачу не повернула, не зважаючи на обумовлені строки повернення даних коштів в строк до 01 жовтня 2014 року. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Законодавцем визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов ,у тому числі й договору позики між громадянами на суму, що не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з наведених вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, про те, що боргова розписка від 17 вересня 2014 року на суму 73 000 грн., укладені між [PERSON], складені у відповідності до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України. Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязана була повернути кошти, які отримала в борг від [PERSON], та відповідно останній має право вимагати повернення даних коштів. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] кошти відповідачка [PERSON] не повернула до теперішнього часу. У відповідності до встановлених судом обставин та фактів та зважаючи на норми закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою з боржниці [PERSON] ([PERSON]С.) в частині встановленій судом даним рішенням. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у звязку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у звязку з вирішенням конкретної справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у сумі 730,00 грн., підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] у відповідності до положення статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved