Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у нього з відповідачкою від шлюбу [INFO] народилась донька - [PERSON] . З 2016 року він з відповідачем припинив сумісне проживання. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.03.2018 року шлюб, який був зареєстрований 14.01.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 10, розірвано. Починаючи з 2016 року відповідач не проживає разом з ним та їх малолітньою донькою. Наразі йому не відоме місце її місце проживання. Зі слів родичів відповідач повернулась до Азербайджанської Республіки. Мати не цікавиться життям дитини, жодного разу не вчиняла спроб для спілкування з ним або дитиною. Дитина не знає матір, оскільки останніх три роки не бачила її та не спілкувалась із нею. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки, не приймає участі в її утриманні та вихованні, в підготовці до самостійного життя. 28.10.2019 року судом відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином за останньою відомою адресою проживання. Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Надав суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] - батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Згідно висновку Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 105/01-2661/В-140 від 05.12.2019 року (а.с. 51-53) дитина - [PERSON] , народилася під час спільного проживання позивача та відповідача. З 2016 року мати дитини не проживає з дитиною, місце її проживання не відоме. Дитина знаходиться на повному утриманні батька - [PERSON] . Зі слів родичів відповідач повернулась проживати до Азербайджанської Республіки. За інформацією Печерського управління поліції від 19.03.2018 року № 1054/125/52/04-2018 гр. [PERSON] , [INFO] , 30.03.2017 року у пункті пропуску «Гоптівка» на автомобілі перетнула державний кордон України у напрямку Російської Федерації. Дитина протягом трьох років не бачила матір та не спілкувалась із нею. Ніякої участі відповідач в житті дитини не приймає. Батько дитини, починаючи від дня її народження, займається доглядом, вихованням та утриманням доньки. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад відповідно віку. З метою захисту майбутнього та інтересів дитини на підставі статті 164 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача щодо дитини Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Враховуючи зазначене, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 768,40 грн підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved