Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 22 травня 2018 року між ними було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти у сумі 373 000 грн., що становило 14 350 доларів США, на термін 70 днів з кінцевим терміном повернення до 01 серпня 2018 року. Станом на дату звернення до суду з позовом, грошові кошти у визначеній договором позики сумі відповідачем повернуті не були. Враховуючи, що відповідач в повній мірі взяті на себе зобов`язання не виконав, позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у сумі 385 584,50 грн., а інфляційні втрати, 3% річних за користування грошовими коштами та судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та не заперечували проти заочного розгляду справи. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Проте, до суду 08 жовтня 2020 року подав клопотання про перенесення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з тим, що про розгляд справи дізнався напередодні, після спілкування з позивачем. Розглянувши зміст заяви відповідача, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи з наступних підстав. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, суд не може визнати поважною причиною неприбуття у судове засіданні, оскільки відповідач, будучи обізнаним про розгляд справи, неодноразово просив відкласти розгляд справи, тому суд вбачає в даних діях зловживання своїм правом. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача в своїй заяві не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до стст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно укладеного між сторонами 22 травня 2018 року договору позики, відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] у позику грошові кошти у сумі 373 000 грн., що становить еквівалент 14 350 Доларів США., та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та у порядку, що встановлені цим договором, а саме суму в гривнях еквівалент к долару США на день розрахунку суми 14 350 Доларів США. Також договором позики встановлено, що грошові кошти передаються на строк з 22 травня 2018 року до 01 серпня 2018 року, що складає 70 календарних днів. Оскільки, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, грошові кошти позивачу не повернено, у зв`язку з цим позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 Цивільного кодексу України (далі по тексту -ЦК України). Частиною 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за договором тільки права. Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки отримані у позику грошові кошти відповідачем не повернуті у визначені відповідним договором строки, позивач має право на їх стягнення у примусовому порядку. Відповідно до вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, оскільки позичальник [PERSON] не виконав своє грошове зобов`язання в повному обсязі, порушене право позикодавця [PERSON] підлягає судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості в сумі 385 584,50 грн., що в еквіваленті у відповідності до умов договору позики до долара США на день розрахунку становить 14 350 Доларів США. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат та три відсотка річних, яка підлягає стягненню становить 38 558,45 грн. та 13 495,47 грн. відповідно. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового розгляду, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved