Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київобленерго», [PERSON], третя особа ПП «Білдгрупменеджмент» про визнання недійсним договору про розірвання договору про постачання електричної енергії. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 червня 2013 року [PERSON] та ПАТ «Київобленерго», укладено договір про постачання електричної енергії № 220059508 до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2x630кВА-10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП №13, забудовником якого є позивач. 3 вересня 2015 року на підставі заяви представника позивача - [PERSON] вказаний договір розірвано шляхом укладення договору про його розірвання. Договір про розірвання договору про постачання електроенергії позивач просить визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України, оскільки він вчинений внаслідок зловмисної домовленості його представника з другою стороною. Зокрема, договір укладений після того, як 21 листопада 2014 року позивач звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою, якою повідомив, що всі заяви та документи щодо зміни власника Розподільчого пристрою буде подавати особисто або через свого представника - [PERSON], внаслідок чого 19 серпня 2015 року [PERSON] скасував довіреність на представництво його інтересів [PERSON] Крім того, [PERSON] не узгоджувала з позивачем свої дії, спрямовані на розірвання договору про постачання електроенергії, та не повідомила про його розірвання; вчиняла дії на користь ПП «Білдгрупменеджмент» (незаконне відчуження розподільчого пристрою, подання заяви про розірвання договору про постачання електроенергії); була повідомлена позивачем про втрату до неї довіри (в кінці 2014 року), однак продовжувала вчиняти дії від його імені. Зловмисна домовленість відповідачів та третьої особи була спрямована на припинення використання позивачем розподільчого пристрою, у результаті чого позивач був позбавлений можливості використовувати розподільчий пристрій за призначенням, оскільки дія договору про постачання електроенергії була припинена. Під час судового розгляду справи було залучено як третю особу ТОВ «КП «СІТІ-СЕРВІС» (а.с. 184-185). У судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги та просила суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 4 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладену представником [PERSON] - [PERSON] та ПАТ «Київобленерго», мотивуючи наведеними в позові обставинами. Представник відповідача ПАТ «Київобленерго» та представник третьої особи ПП «Білдгрупменеджмент» позовні вимоги не визнали. Зазначили, що додаткова угода про розірвання договору про постачання електричної енергії укладена представником позивача - [PERSON] на підставі нотаріально-посвідченої довіреності. Позивачем та його представником не доведено, що [PERSON] діяла на підставі зловмисної домовленості з ПАТ «Київобленерго» та ПП «Білдгрупменеджмент» та всупереч інтересам позивача. Представник відповідача ПАТ «Київобленерго» надав письмові заперечення (а.с. 86-87) Представник третьої особи ТОВ «КП «СІТІ-СЕРВІС» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у її відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 25 червня 2013 року між сторонами ПАТ «Київобленерго» та [PERSON] укладено договір про постачання електричної енергії № 220059508 до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2x630кВА-10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП №13 (а.с. 12-21). Забудовником розподільчої підстанції є позивач, що стверджується відповідними рішенням про погодження технічного проекту від 7 вересня 2012 року, технічними умовами, актом-прйому-передачі виконаних робіт, актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, актом підтвердження готовності електроустановки до роботи, актом обстеження електроустановки після виконання будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт, актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію (а.с. 134-146). Відповідно до умов вказаного договору постачальник - ПАТ «Київобленерго» продає електричну енергію споживачу [PERSON] для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, а споживач сплачує вартість використаної електроенергії. Строк дії договору визначено до 31 грудня 2013 року та продовжує свою дію на наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору жодною із сторін не подано письмово заяву про припинення дії договору або перегляд його умов. У випадку, якщо споживач користується об'єктом на підставі договору оренди, то строк дії договору визначено до 29 грудня 2016 року (п. 9.4 договору). Судом також встановлено, що 29 квітня 2011 року позивач видав довіреність на представництво його інтересів [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін М.С. (а.с. 22-28) з правом подання від імені позивача заяв та з правом розірвання договорів. Строк дії довіреності визначено до 29 квітня 2016 року. Разом з тим, враховуючи те, що позивач втратив до [PERSON] довіру, він 21 листопада 2014 року подав до ПАТ «Київобленерго» заяву про обмеження кола осіб, які можуть вчиняти дії від його імені та зазначив, що його інтереси може представляти лише [PERSON] або він сам особисто (а.с. 147). Крім того, під час судового розгляду справи встановлено, що право власності на розподільчу підстанцію 25 серпня 2015 року зареєстровано за ПП «Білдгрупменеджмент» (а.с. 95-104). У зв'язку з чим, 3 вересня 2015 року [PERSON], діючи від імені позивача [PERSON], подала до ПАТ «Київобленерго» заяву про розірвання договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року у зв'язку з переходом права власності на розподільчу підстанцію до ПП «Білдгрупменеджмент» (а.с. 79) і 4 вересня 2015 року представником [PERSON] - [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» укладено додаткову угоду № 1 до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, якою договір про постачання електричної енергії втрачає чинність з 4 вересня 2015 року (а.с. 84). Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 затверджений Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 49 вказаного Порядку, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора на нерухоме майно Дахно А.М. управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у Київській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 серпня 2015 року № 23879072 про державну реєстрацію права власності ПП «Білдгрупменеджмент» на розподільчий пристрій № 54 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 117-124), яка ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року залишена без змін (а.с. 172-179). У постанові Окружного адміністративного суду м. Києва на підставі копії реєстраційної справи встановлено, що на підтвердження виникнення, переходу речових прав на земельну ділянку, на якій розташовано новозбудований об'єкт (у даному випадку розподільчий пристрій), є договір суперфіцію від 10.05.2011 №10/05/11-6, укладений між [PERSON] (суперфіціар) та [PERSON] (суперфіціарій), згідно з яким суперфіціарій прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0750 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який не відображає виникнення чи переходу речових прав на дану земельну ділянку саме до ПП «Білдгрупменеджмент». Підставою для задоволення позову окружним судом була відсутність правових підстав для проведення реєстрації права власності на розподільчий пристрій, оскільки дозвіл на будівництво розподільчого пристрою від 26 липня 2011 року, виданий ПП «Білдгрупменеджмент» [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально-посвідченої довіреності від 29 квітня 2011 року, тобто [PERSON] діяла в порядку передоручення, складений з недоліком його форми, а саме не бува нотаріально посвідчений. Вказані обставини, встановлені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року, не потребують доказування у вказаній цивільній справі відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. 20 лютого 2016 року право власності на розподільчий пристрій зареєстровано за ТОВ «КП «СІТІ-СЕРВІС» (а.с. 164-169), 11 травня 2016 року - за ТОВ «ЄВРАЗІЯБУД ТРЕЙД» на підставі акту приймання-передачі від ПП «Білдгрупменеджмент» (а.с. 207-209), реєстрацію права власності за котрим оскаржено до Міністерства юстиції України ТОВ «Грандіс Буд» (а.с. 220-235) Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно з п. 22 постанови Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є: 1) встановлення умислу в діях представника, тобто представник повинен усвідомлювати, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажати (або свідомо допускати) настання негативних наслідків, а також 2) наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і 3) виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 4 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладеної представником [PERSON] - [PERSON] та ПАТ «Київобленерго», оскільки [PERSON] уклала додаткову угоду всупереч інтересам [PERSON], що стверджується заявою [PERSON] від 21 листопада 2014 року до ПАТ «Київобленерго», якою він обмежив коло осіб, які можуть представляти його інтереси. Разом з тим, не скасування нотаріально-посвідченої довіреності на представництво інтересів від 29 квітня 2011 року у порядку, визначеному ст. 247-248 ЦПК України, не є доказом прояву довіри [PERSON] [PERSON] щодо вчинення дій у його інтересах. Разом з тим, [PERSON], знаючи про недовіру позивача до неї, допомогла ПП «Білдгрупменеджмент» набути права власності на розподільчий пристрій, а згодом розірвати договірні відносини [PERSON] з ПАТ «Київобленерго», чим позбавила свого довірителя можливості використовувати розподільчий пристрій. Існування зловмисної домовленості ПАТ «Київобленерго» та [PERSON] щодо укладення додаткової угоди про розірвання договору стверджується тим, що ще 21 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою, в якій обмежив коло осіб, які можуть вчиняти дії від його імені. До таких осіб [PERSON] не входила. Крім того, у вказаній заяві позивач зазначає, що йому відомо про те, що збудований розподільчий пристрій бажають оформити на іншу фізичну чи юридичну особу. Внаслідок укладення додаткової угоди про розірвання договору для позивача [PERSON] настали негативні наслідки, оскільки дія договору про постачання електричної енергії була припинена, що позбавило можливості позивача забезпечувати електропостачанням не лише вже збудовані будинки, а й нові. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., сплачений позивачем за подання позову, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Outcome: approved