Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON], треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], Четверта Полтавська державна нотаріальна контора звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою суду від 23.06.2014 року провадження у справі за даним позовом зупинялось до визначення та вступу правонаступників прав та обов'язків після смерті [PERSON]. Згідно ухвали суду від 12.11.2014 року провадження у справі відновлено. У грудні 2014 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог шляхом збільшення позовних вимог та просив визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за померлою [PERSON] та визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] та позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, в якій просив проводити судовий розгляд справи у його відсутність, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Четвертою державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, проти уточнених позовних вимог не заперечували. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, оскільки останній на даний час відбуває покарання у Крюківській виправній колонії, але останній надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дана заява засудженого [PERSON] засвідчена В.о. начальника установи Крюківської виправної колонії Мартинець С.В. Суд, вислухавши позивача та його представника-адвоката [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 27 березня 2007 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] ( а.с.12). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2007 року, виданого КП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрване за [PERSON] ( а.с.14). В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] вказав, що дана квартира була придбана за час перебування відповідача [PERSON] у шлюбі з [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського районного управління юстиції від 26 вересня 2003 року, так [PERSON] та [PERSON] 26 вересня 2003 року зареєстрували шлюбу, про що здійснено актовий запис № 226 (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER], виданого 23 жовтня 1991 року, вданого відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського райвиконкому м. Полтави, батьками останнього вказані: батько- [PERSON], мати - [PERSON] ( а.с.9). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 14 червня 2013 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, [INFO] року померла [PERSON], про що зроблений актовий запис № 954 (а.с. 10). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу). Згідно Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визначено, що зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру часток співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/2» При цьому, даною постановою визначено, що визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 27-31 ЦПК України, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. При розгляді справ про спадкування питання про частку у спільній сумісній власності подружжя вирішується із врахуванням офіційного тлумачення ч.1 ст. 61 СК, наданого у Рішенні Конституційного Суду України у справі № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року, яким встановлено, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України). Спадкування є іншим видом набуття особистої приватної власності кожного з подружжя. При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця ( статті 1218,1219 ЦК України. Тому у складі спадщини може перебувати будь-яке майно, крім прав та обов'язків, нерозривно пов'язаних з особою спадкодавця. З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Таким чином, зважаючи на наведені вище обставини та норми закону, які регулюють дані спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана 27 березня 2007 року, є спільною сумісною власністю подружжя і належить батькам позивача [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах і їх частки є рівними. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS]. У відповідності до положення ст. 1261 ЦК України право на вказане спадкове майно після смерті [PERSON] виникло у позивача сина померлої [PERSON], сина померлої - [PERSON], чоловіка померлої - [PERSON] та матері померлої [PERSON]. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] року, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, [PERSON], [INFO] року померла, про що здійснено актовий запис № 117 ( а.с.41). Поряд з цим, судом встановлено, що за заявою позивача [PERSON], 17.12.2013 року у Четвертій Полтавській нотаріальній конторі за № 55491029 відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] ( а.с.19). Згідно відповіді Четвертої державної нотаріальної контори від 03.04.2014 року № 580/08-14, вбачається, що відповідач [PERSON] від належної частки в спадщині відмовився. Інших заяв про прийняття або відмови від прийняття спадщини у спадковій справі не має . Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, а саме інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 28.11.2014року, наданого Третьою Полтавською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON] спадкова справа на майно останньої, не заводилась ( а.с.66,67). Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно ст.1261 ЦК України, позивач [PERSON], є сином померлої [PERSON] та являється спадкоємцем першої черги на спадкове майно останньої. З зазначених вище обставин вбачається, що положення ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховували позивачі, відповідачем порушені. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved