Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (далі банк), в якому просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 31.03.2010, нібито укладений та підписаний між [PERSON] та банком. В обґрунтування позову зазначав, що 31.03.2010 між позивачем та відповідачем нібито було підписано кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 7400 грн. Однак ніякого договору між сторонами не укладено та навіть не підписано. Позивач не отримував кредитні кошти від банку ні з каси банку, ні на поточний рахунок, якого також відкрито не було. Також позивач зазначив, що про існування нібито цього договору дізнався лише у 2018 році, у зв`язку з чим просить поновити строк позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України. При ознайомленні позивача з документами банку встановлено, що банком надано заяву-анкету б/н від 30.03.2010, згідно умов якої взагалі не вказані про надання кредитних коштів, ні про відсотки, період кредитування та суми кредиту, що в свою чергу підтверджує факт неузгодження суттєвих умов, які є обов`язковими при укладенні та підписанні саме кредитного договору. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.01.2020 провадження у справі відкрито, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07.05.2021 витребувані докази у відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до суду надіслав заяву про розгляд позової заяви без його участі, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача до суду не з`явився, надала заяву про розгляд справи без участі представника, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідно до них правовідносини. 31.03.2010 [PERSON] підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку №б/н, в якій виявив бажання отримати картку кредитну «універсальна» та зазначив бажаний кредитний ліміт 7400 гривень. Також підписом підтвердив отримання картки та ПІНу. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору № SAMDN55000032747845, ІПН [NUMBER] , [PERSON] , яка ним і підписана, базова відсоткова ставка в місяць 2,5%, розмір щомісячних платежів (зокрема плату за використання заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів на рік) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості, комісія за зняття готівки 4%, передбачена пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф 500 грн. Банком надано виписку по рахунку за договором № б/н станом на 19.11.2020, з якої вбачається рух коштів з 07.06.2010 по 15.10.2020 та станом на 19.11.2020 позивач має заборгованість 24841,36 грн заборгованість. Із вказаної довідки вбачаються такі банківські операції як списання відсотків за прострочений кредит, нарахування штрафу за прострочення за кредитом, погашення заборгованості та відміна банком штрафів за минулі періоди, видача готівки, переказ грошових коштів тощо. До позову також додано позовну заяву ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. За результатом розгляду цього позову у справі № 263/9711/16-ц Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області рішенням від 30.05.2017 позов банку задовольнив та стягнув з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.03.2010 у розмірі 35189,93 грн. Відповідно до п. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В рішенні у справі № 263/9711/16 суд також зазначив, що [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти сплати заборгованості по тілу кредиту. Позовні вимоги щодо стягнення відсотків та штрафних санкцій не визнав, оскільки він неодноразово звертався до установи банку з вимогою укласти з ним договір реструктуризації заборгованості, однак отримував відмову. Таким чином, зважаючи на преюдиційність встановлених судовим рішенням обставин, суд доходить висновку про визнання позивачем факту укладення спірного кредитного договору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Крім того, у справі постанова КЦС ВС від 28.04.2021 у справі № 161/2928/19 Верховний Суд зазначив, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання кредитного договору неукладеним, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Також суд приймає до уваги виписку по кредитному договору, відповідно до якої позивач виконував такі операції як зняття готівки, погашення заборгованості, що свідчить про визнання позивачем боргу та відповідно і укладення спірного кредитного договору. Зважаючи на принцип змагальності сторін у цивільному процесу, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірного кредитного договору. На підставі викладеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до банку про визнання кредитного договору недійсним.

Outcome: dismissed