Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної спеціалізованої установи «Аграрний фонд» (далі - відповідач) про стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з серпня 2014 року він працював у відповідача на посаді начальника юридичного відділу. 09 квітня 2015 року відповідачем були видані накази № 22, 23, якими позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та звільнення. 09 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ № 22 - к про припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2016 року відповідачем не виконується, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати після звільнення. Тому позивач просив стягнути з відповідача компенсацію за невиплачену заробітну плату у розмірі 198513,94 грн. В судове засідання позивач не з'явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. До матеріалів справи додано заперечення. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2016 року позов [PERSON] до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд», [PERSON] про визнання наказів неправомірними та їх скасування; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку; відшкодування моральної шкоди задоволено частково; стягнуто з Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку зі звільненим працівником у розмірі 1713 /одна тисяча сімсот тринадцять/ грн. 15 коп.; стягнуто з Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» в дохід держави судовий збір в розмірі 243 /двісті сорок три/ грн. 60 коп., в решті позову відмовлено. Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016 року та Вищого спеціалізованого суду України від 02.02.2017 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2016 року по справі №761/14575/15-ц залишено без змін. Судами встановлено, що 28 серпня 2014 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача 1 на посаду начальника юридичного відділу. 09 квітня 2015 року відповідачем 1 були видані накази №№ 22, 23 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON].», позивачу було оголошено догану, а також за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку - звільнено, відповідно до п. 3) ст. 40 КЗпП України. Як вбачається зі змісту вищезазначеного наказу відповідача 1 за № 22, позивачем не було виконане доручення відповідача 2 за № 32 від 07 квітня 2015р., № 39 від 08 квітня 2015р. З наказу № 23 від 09 квітня 2015р. вбачається, що до позивача попередньо вже застосовувались заходи дисциплінарного впливу, а саме позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено йому догани, згідно наказів відповідача 1 за № 22 від 09 квітня 2015р., № 19 від 01 квітня 2015р., при цьому наказом відповідача 1 за № 23 також було встановлено систематичне невиконання позивачем доручень відповідача 2 № 21 від 02 квітня 2015р., № 22 від 03 квітня 2015р., №№ 24, 26, 27, 30 від 06 квітня 2015р., № 33, п. 1 № 34, п. 2 № 36 від 07 квітня 2015р., № 37 від 08 квітня 2015р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини нарахування компенсації (суми середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку з позивачем, а саме, період затримки і розмір середнього заробітку для розрахунку компенсації, встановлені судовим рішенням від 05.02.2016 року у цивільній справі №761/14575/15-ц, що набрало законної сили. Звертаючись з позовом до суду, позивачка, посилаючись на положення ст.ст. 116. 117 КЗпП України зазначала, що, оскільки після видання Шевченківським районним судом м. Києва вищенаведеного судового наказу, відповідач продовжує порушувати її право на отримання належних їй при звільненні грошових сум, вона має право на отримання суму компенсації за затримку остаточного розрахунку. Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно положень ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Частиною першою ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 13.03.2017 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва відкрито виконавче провадження № 53554771 по виконавчому листу №761/14575/15-ц від 03.03.2017 про стягнення з Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником у розмірі 1 713,15 грн. (а.с. 29-30). Платіжними дорученнями № 65, 66 від 24.04.2017 року на виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 53554771 від 13.03.2017 року на рахунок Шевченківського РВДВС м. Київ перераховано 1713,15 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником [PERSON] та 402,93 грн. виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 31). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 1 та ч. 2 ст. 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦК України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2016 року, яке виконане відповідачем у повному обсязі, що підтверджується наданими платіжними дорученнями від 24.04.2017 року, враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі відповідачем, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed