Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та просила суд постановити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] разом з матір»ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона не перебувала, тривалий час проживала разом з відповідачем, мають спільного сина [PERSON] [INFO] За час спільного проживання у них часто виникали сварки та конфлікти, що змусило її в квітні 2017 р. разом з дитиною виїхати на територію України. За час перебування позивача разом з дитиною не території України відповідач постійно погрожує їй викраденням дитини, фізичною розправою, в червні 2017 р. здійснив спробу викрасти дитину, що змусило позивача звертатись з відповідними заявами до правоохоронних органів. Вказувала на те, що дитина проживаючи саме з нею - позивачем забезпечена всім необхідним, для дитини створені всі необхідні умови для правильного догляду та виховання дитини для нормального духовного та фізичного розвитку, відповідно до вікових потреб дитини. Позивач має власне житло, постійну роботу та сильне бажання виховати та виростити дитину гідною людиною. Посилаючись на ст.ст. 19, 161 СК України просить заявлені позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений завчасно і належним чином. Заяви про причини неявки чи слухання справи в його відсутність суду не подавав. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, суду надано заяву з проханням розгляду справи в його відсутності, що суд з урахуванням думки учасників судового розгляду вважає за можливе. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, свідків [PERSON], [PERSON], та дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився у м.Турині [INFO] його батьками вказано: батько [PERSON], мати [PERSON].( а.с. 8). Відповідно до копії паспорту вбачається що [PERSON] [INFO] є уродженкою м.Києва та зареєстрована в [ADDRESS] ( а.с. 9-10). Відповідно до наданої суду копії паспорту вбачається що [PERSON] [INFO] є громадянином Італії ( а.с. 11, 12). Згідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1998 р. позивач є співвласником квартири в [ADDRESS] ( а.с. 17). Відповідно до довідки ФОП [PERSON] №2/10 від 02.10.2017 р. [PERSON] працює в ФОП [PERSON] та займає посаду викладача хореографічних дисциплін ( а.с. 22, 23). Відповідно до довідки фітнес клубу «Гран Прі» від 24.01.2018 р. [PERSON] відвідує творчі та спортивні заняття в фітнес клубі з 27.05.2017 р. ( а.с. 36, 37). Відповідно до висновку Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] вирішено рекомендувати визначити місце проживання дитини разом з матір'ю [PERSON] ( а.с. 42-44) Відповідно до акту обстеження мов проживання дитини від 08.12.2017 р. для дитини створені належні умови проживання та виховання. ( а.с. 45). Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що в статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Також судом враховуються і пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які вказували суду на те, свідок [PERSON], що вона є бабусею позивача і після народження дитини [PERSON] неодноразово їздила до Італії допомагала позивачу доглядати дитину та може стверджувати, що відповідач вже тоді доглядом дитини не цікавився, постійно їздив в відрядження, з яких навіть не привозив дитини подарунків. Після від'їзду позивача на Україну також був в відрядженні на території України, однак до дитини не приїздив. Погрожує позиваці забрати у неї дитину. Свідок [PERSON] вказував суду н те, що є батьком позивача і може стверджувати, що 27.05.2017 р. його донька з онуком повернулись на територію України, знає, що на час коли донька проживала в Італії відносини у неї з відповідачем були не добрими, відповідач застосував до неї фізичне насильство. Вказував, що останній раз відповідач бачив дитину 16.06.2017 р. з того часу не з'являвся і жодних коштів на утримання дитини не надавав. Зазначав, що за місцем проживання його доньки створені всі належні умови для проживання та виховання, розвитку дитини. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За приписом ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved