Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя (сторін по справі) житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вулиця [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією же адресою; визнати за [PERSON] права власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою вулиця [ADDRESS] та право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки площею 0,25 га. земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] за вказаною адресою. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що з 28 квітня 2001 року по 07 квітня 2008 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. У серпні 2003 року мати позивачки [PERSON] - [PERSON] домовилася з [PERSON], якій згідно запису в погосподарській книзі Козилівської сільської ради належав житловий будинок по [ADDRESS], про купівлю вказаного житлового будинку для сім'ї позивачки, За домовленістю [PERSON] передала [PERSON] гроші за житловий будинок, після чого сім'я позивачки вселилися до будинку. Після розірвання шлюбу [PERSON] зареєстрував на своє ім'я спірний житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Згоди на поділ спільного сумісного майна подружжя в позасудовому порядку з відповідачем не досягнуто. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року відмовлено повністю у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину в спільному сумісному подружньому нерухомому майні; стягнуто з [PERSON] в дохід держави 91 грн. 86 коп. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процессуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 08 серпня 2003 року позивачка за згодою [PERSON] була зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] згодом на неї був відкритий особовий рахунок, що підтверджується записом в погосподарській книзі Козилівської сільської ради, після смерті [PERSON], яка померла 18 жовтня 2004 року, ніхто із спадкоємців не пред'являв претензій до сім'ї позивачки щодо проживання та користування будинком. Апелянт зазначає, що суд безпідставно застосував до даних правовідносин ст.227 ЦК УРСР у редакції 1963 року про обов'язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, оскільки станом на 2003 рік [PERSON] не мала правовстановлюючого документу на спірний будинок та на неї був відкритий особовий рахунок згідно погосподарської книги Козилівської сільської ради. Вказує, що до даних правовідносин підлягає застосуванню ст.43 ЦК УРСР, зважаючи на те, що угода між [PERSON] та матір'ю позивачки [PERSON] була виконана при її укладенні, а тому така угода не потребує вчинення у письмовій формі. Апелянт наполягає на тому, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вулиця [ADDRESS] та земельна ділянка для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами порівну. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі житловий будинок за адресою вулиця [ADDRESS] у порядку, встановленому ст.227 ЦК УРСР 1963 року, не був набутий ними у власність, тому не створює для них правових наслідків, передбачених ст.60 СК України та вважав, що набуте [PERSON] право власності на спірне майно через шість років після розірвання шлюбу згідно ст.57 СК України є особистою приватною власністю [PERSON] Проте з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Судом по справі встановлено, що з 28 квітня 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який розірваний рішеням Корюківського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2008 року (а.с.9). Згідно довідки Козилівської сільської ради від 12 травня 2015 року №157 з 1958 року головою господарства за адресою вулиця [ADDRESS] був [PERSON], який проживав зі своєю дружино [PERSON]. Після смерті [PERSON] [INFO] року головою вказаного господарства стала його дружина [PERSON], яка померла [INFO] року. З серпня 2003 року за вищевказаною адресою зареєстрована та проживає позивачка [PERSON], а з 27 серпня 2004 року відповідач [PERSON] (а.с.117). За даними з киги погосподарського обліку на домогосподарство [ADDRESS] особовий рахунок відкритий на ім'я [PERSON] (а.с.124-125). Спірний житловий будинок був збудований у 1958 році (а.с.122). У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Згідно зі статтею 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків»від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, підставами виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачалося обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджували право приватної власності. З 1994 року згідно із записами погосподарської книги Козилівської сільської ради [PERSON] була головою домоволодіння, тобто їй на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] Згодом за даними з погосподарської книги головою спірного домоволодіння стала [PERSON] (а.с.124). Таким чином, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони не набули у власність спірний будинок у порядку, передбаченому ст.227 ЦК УРСР 1963 року, оскільки за записами з погосподарської книги [PERSON] є головою спірного домогосподарства. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно із витягом із рішенням 24 сесії 6 скликання Козилівської сільської ради від 13 лютого 2014 року «Про надання дозволу на розробку проектно-технічної документації на земельні ділянки» надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтованим розміром 0,25 га по [ADDRESS] (а.с.11). Незважаючи на те, що земельна ділянка виділена [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачкою, але вказана земельна ділянка є невід'ємною частиною житлового будинку [ADDRESS] тому також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1, 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вулиця [ADDRESS] та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією же адресою були набуті сторонами під час перебування у шлюбі, то вищевказане майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в натурі між сторонами в рівних частинах. Зважаючи на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу 25.04.2014 року за відповідачем [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією же адресою. Оскільки спільне сумісне майно подружжя, яке підлягає поділу між сторонами в рівних частинах зареєстроване в цілому на ім'я [PERSON], то підлягає скасуванню державна реєстрація права власності 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER] за адресою [ADDRESS] виданого Реєстраційною службою Корюківського районного управління юстиції Чернігівської області на ім'я [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за номером 12703171 від 28.04.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За даними відділу Держземагенства у Корюківському районі Чернігівської області від 12.05.2015 року нормативно-грошова оцінка земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га по [ADDRESS] становить 12808,20 грн. (а.с.72). За даними Корюківського районного підприємства «Рампа» від 10.01.2014 року вартість житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] становить 54283 грн. (а.с.73). При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила 247,25 грн. судового збору (а.с.1), а належало сплатити 335,46 грн. При зверненні до суду з апеляційною скаргою [PERSON] сплатила 170,25 грн. (а.с.139), а повинна була сплатити 167,73 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю, то недоплачений позивачкою судовий збір у сумі 85,69 грн. належить стягнути з [PERSON] на користь державного бюджету м. Чернігова. З [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати у сумі 417,69 коп. (335,45 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції + 167,73 грн. за апеляційний розгляд справи).

Outcome: approved