Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину, посилаючись на те, що відповідачка є матір`ю їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка як матір дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини, матеріально її не підтримує. Просив суд позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітньої дитини та стягнути з неї щомісяця аліменти на дитину в розмірі 2000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач також зазначив, що він не проживає з відповідачкою з 2012 року. До 2017 року дитина проживала разом із відповідачкою, після чого перейшла жити до нього. З того часу відповідачка декілька разів бачила дитину, йому також відомо, що вони спілкуються через відео-зв`язок по телефону. На день народження відповідачка привітала дитину та через її батька передала подарунки. В той же час, на його думку вона недостатньо приймає участь у вихованні та утриманні дитини, тому він звернувся з даним позовом до суду. Відповідачка позов визнала частково та не заперечувала проти стягнення аліментів на дитину в мінімальному передбаченому законодавством розмірі, посилаючись на наявність в неї ще одної дитини на утриманні та неспроможність сплачувати витребувану позивачем суму аліментів. В частині щодо позбавлення її батьківських прав, просила суд відмовити з причин того, що не бажає втрачати материнський зв`язок із своїм рідним сином, періодично вона навідує його, проте такі поїздки завершуються невдачею, оскільки позивач створює їй перешкоди для побачення із дитиною, закриває ворота до свого господарства на ключ та випускає на подвір`я свою собаку бійцівської породи, що є перешкодою у спілкуванні із дитиною. Також вказала, що постійно спілкується із сином через відео-зв`язок по телефону не дивлячись на те, що позивач декілька разів змінював абонентській номер дитини, матеріально допомагає дитині, привітала сина із днем народження, подарувавши йому подарунки та гроші. В той же час, значна відстань між нею та дитиною, а також штучні створені позивачем перешкоди, призводять до того, що вона недостатньо зустрічається із дитиною. Також, звернула увагу на те, що дитина перебуває із позивачем з 2017 року, до цього часу дитина проживала з нею, а позивач не приймав участі у вихованні та утриманні дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області подав до суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував та просив розглянути справу без його участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем. Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірваний. Рішенням Новоселицької РДА № 28 від 22 червня 2017 року визначено місце проживання дитини разом із позивачем. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Сокирянської міської ради, який було затверджено 23 вересня 2020 року [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї дитини у зв`язку із тим, що вона проживає окремо від дитини та не бере участі у її вихованні. Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Досліджуваними судом доказами встановлено, що відповідачка хоча і проживає окремо від свого сина [PERSON] , однак періодично навідає його, спілкується із ним, в тому числі щодо його навчання, привітала сина із днем народження та передала йому подарунки, а також не заперечує щодо стягнення з неї аліментів на утримання дитини. Дитина проживає разом із позивачем з 2017 року, а до цього з часу з 2012 року дитина проживала разом із відповідачкою, яка її утримувала та виховувала. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання позивача на факти умисного неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Приймаючи до уваги, що відповідачка виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Тим самим, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Сокирянської міської ради, згідно якого [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав, оскільки даний висновок суперечить інтересам дитини, є недостатньо обґрунтованим та таким, в якому не враховано всіх обставин справи. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Зважаючи, що в ході судового розгляду відповідачка висловила думку, що дійсно в силу обставин, які склалися, недостатньо приймає участь у вихованні своєї дитини, то суд приходить до висновку, що її необхідно попередити про зміну ставлення щодо виховання дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище та стан здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатного віку, має на утриманні ще одну дитину, наявність у неї рухомого та нерухомого майна та інші обставини, що мають істотне значення. Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. 1 ст. 184 СК України суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою одержувача. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За вказаних обставин, приймаючи до уваги, що сторони проживають окремо та дитина перебуває на утриманні позивача, відповідачка як матір також зобов`язана приймати участь в утриманні своєї малолітньої дитини нарівні із батьком, суд вважає обґрунтованими заявлені позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідачки на утримання своєї дитини. В той же час, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами посилання позивача на те, що відповідачка має можливість сплати аліментів на дитину саме в розмірі 2000 гривень щомісяця. Крім цього, стороною позивача не доведено достатність заробітку (доходу) відповідачки щодо сплати нею мінімального рекомендованого розміру аліментів на дитину в сумі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та судом не встановлено наявність у відповідачки витрат, що перевищують її заробіток (дохід), і щодо яких ним не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При визначенні суми аліментів на дитину, судом враховується розмір заробітної плати відповідачки та наявність у неї на утриманні ще одної дитини. З огляду на викладене, а також того, що батьки зобов`язані приймати участь в утриманні своїх дітей, забезпечити дітям виховання, навчання, розвиток, житло, приймаючи до уваги існуючі життєві витрати, вік дітей,

Outcome: partial