Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Сокальського районного суду та держави Україна в особі Міністерства юстиції України, у якому, з урахуванням позовної заяви, поданої на виконання ухвали судді Червоноградського міського суду від 04.09.2015 року, що надійшла до суду 15.09.2015 року (а.с. 64-66), у звязку з порушенням органом державної влади \~Сокальським районним судом Львівської області прав, гарантованих ст.ст. 8,\~40,\~55,\~56 Конституції України, шляхом постановлення завідомо неправосудної ухвали від 23.11.2011 року у справі № 1440/11, в результаті чого його було позбавлено доступу до правосуддя та грубо порушено конституційні права, гарантовані ст.ст.\~8,\~40,\~55,\~56 Конституції України, просив стягнути: з Сокальського районного суду Львівської області на його користь кошти у сумі 1000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді позовної заяви від 21.11.2011 року, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації; з держави Україна в особі Міністерства юстиції України на свою користь кошти у сумі 1000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді позовної заяви від 21.11.2011 року, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації. Зазначив, що шляхом порушення норм Конституції України суддею Сокальського районного суду йому було спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з позбавленням права доступу до правосуддя, було порушено нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як всі родичі та знайомі глузують з нього, повторюючи, що він, живучи та діючи в межах закону, не може довести свою правоту в судах, оскільки кожне рішення суду, яким відмовлено у задоволенні його вимог, свідчить, що його вимоги незаконні. На обґрунтування своїх вимог послався й на Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03.10.2001 року. Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 16.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.11.2015 року, відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Сокальського районного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди. Позивач у судове засідання не зявився, 25.09.2015 року від нього до суду надійшло клопотання, у якому він просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі. (а.с. 73) Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, що не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. З матеріалів справи судом установлено, що ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 22.06.2011 року задоволено касаційну скаргу [PERSON]: постанову Сокальського районного суду Львівської області від 23.07.2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Зі змісту цієї ухвали видно, що у липні 2007 року\~[PERSON], якого\~25 грудня 2006 року було звільнено зі служби в органах Міністерства внутрішніх справ України, звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобовязати відповідача\~повернути йому 4293 літри бензину, використаного для заправки закріпленого за ним\~службового автомобіля ВАЗ 2104-24\~під час проходження служби на посаді старшого оперуповноваженого відділення Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного\~відділу УМВС України у Львівській області\~за період з 1 січня 2003 року по 1 липня\~2006 року або виплатити кошти в сумі 12914 грн. 00 коп., оскільки саме таку суму власних коштів ним було витрачено на придбання бензину для заправки службового автомобіля з метою використання його\~в службових цілях. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 08.11.2011 року закрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою\~[PERSON] до Головного Управління МВС України у Львівській області\~про\~зобовязання до вчинення дій, повернення бензину в частині позовної вимоги про\~зобовязання відповідача Головного Управління МВС України у Львівській області\~повернути позивачу\~ [PERSON] бензин, що був використаний для заправки автомобіля ВАЗ 2104 д/н 1406-24 за період з 01.01.2003 року 01.07.2006 року. При цьому позивачеві розяснено право звернутися до суду з цією позовною вимогою в порядку цивільного судочинства. Ухвалою судді Сокальського районного суду Львівської області від 23.11.2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.02.2012 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області, ГУМВСУ у Львівській області про визнання дійсним усного правочину, укладеного між ним та Сокальським РВ ГУМВСУ у Львівській області, по факту повернення бензину, використаного для заправки службового автомобіля ВАЗ 2104, реєстраційний 1406-24 (02-87 ТА, ВС 05-97 МІ), стягнення з Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області в його користь 4293 літри бензину (3538 літрів бензину марки А-92, 755 літрів бензину марки А-76 (80)), використаного ним для заправки службового автомобіля ВАЗ 2104, реєстраційний номер 1406-24 (02-87 ТА, ВС 05-97 МІ) в період з 01.01.2004 року по 01.07.2006 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.03.2013 року вищевказані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. Вирішуючи спір, судом ураховано наступне. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України (далі - ЦК) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 270 ЦК відповідно до\~Конституції України\~фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ст. 297 ЦК). Як зазначено в абз. 1, 2 п. 4, абз. 1 п. 27 постанови Пленум Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свою вимогу до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення 1000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує протиправними діями судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді його позовної заяви від 21.11.2011 року, в результаті якого було постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, яку у подальшому було скасовано судом касаційної інстанції. На думку суду, твердження позивача про протиправність дій судді у цьому випадку є необґрунтованим, оскільки не підтверджене належними доказами. При цьому сама по собі ухвала суду касаційної інстанції свідчить лише про допущення судом першої інстанції помилки при ухваленні судового рішення, а не про протиправність дій судді. Отже, у цьому випадку суддя Сокальського районного суду Львівської області не міг спричинити позивачеві моральні страждання, на які він посилається у своїй позовній заяві. Крім того, позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження приниження його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань, порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, глузування з нього усіх його родичів та знайомих у звязку з ухваленням судом рішень не на його користь. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач повязує свої моральні страждання не лише з розглядом його позовної заяви від 21.11.2011 року, а й з іншими рішеннями суду, яких він не зазначає та жодним чином не обґрунтовує їх стосунок до цієї справи. Обгрунтування позивачем своїх вимог посиланням на Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03.10.2001 року є помилковим, оскільки не має значення для справи.

Outcome: dismissed