Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. Позивач зазначає, що окрім нього в даному будинку зареєстровані його донька [PERSON], онука [PERSON] та правнучка [PERSON]. З січня 2000 року донька та онука за адресою реєстрації не проживають, їх особисті речі в будинку відсутні. Оскільки, факт реєстрації відповідачів у будинку порушує законні права позивача на користування та розпорядження будинком, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд позов задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Згідно ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а згідно зі ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок виданим 25 грудня 1969 року та Довідкою за № 18-10/176 від 17 серпня 2016 року виданою Відділом містобудування та архітектури виконавчого комітету Фастівської міської ради (а.с.10,11). Як вбачається з Довідки за № 26 від 22 серпня 2018 року виданої секретарем комітету самоорганізації населення мікрорайону Фастів ІІ, в належному [PERSON] будинку [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які фактично не проживають у даному будинку з січня 2000 року (а.с.12). Вищевказані обставини також підтверджено Актом обстеження матеріально-побутових умов громадянина [PERSON], який проживає [ADDRESS] від 10 вересня 2018 року (а.с.13). Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] та [PERSON] на користування житлом зі сторони позивача порушено не було, відповідачі відсутні в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи положення 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а саме в рівних частинах по 352 грн. 40 коп., з кожного. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved