Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] , в якому, зокрема, зареєстрована її бувша невістка відповідачка [PERSON] , неповнолітній син останньої [PERSON] , та неповнолітні діти відповідачки та її /позивачки/ онуки [PERSON] та [PERSON] На початку вересня 2018 року відповідачка разом з дітьми залишила вказаний будинок та переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , де проживають і зараз без реєстрації. Рішенням Бородянського районного суду від 29 листопада 2018 року шлюб між відповідачкою та її /позивачки/ сином було розірвано. Оскільки відповідачі у вказаному будинку більше року не проживають, у добровільному порядку з реєстрації не знімаються, що перешкоджає реалізації її /позивачки/ прав як власника будинку, вона не може оформити субсидію, то просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним будинком. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та викладене підтвердила. Відповідачка [PERSON] , яка також є законним представником неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, суду пояснила, що дійсно вона з дітьми зареєстрована, але більше року не проживає у будинку позивачки. На даний час вони проживають у будинку, який винаймають в с. Залісся Бородянського району Київської області, однак зареєструватися у цьому будинку вони не мають змоги, іншого житлового приміщення, в якому б можна було зареєструвати дітей вона /відповідачка/ не має. Збереження реєстрації її та дітей у належному позивачці будинку необхідне для отримання державної допомоги на дітей. Вислухавши пояснення позивачки, відповідачки, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 6-7/. Як зазначила [PERSON] в судовому засіданні та що підтверджується матеріалами справи /а.с. 8-15/, визнається відповідачкою, у вказаному будинку зареєстровані: бувша невістка позивачки [PERSON] з 03 серпня 2007 року, син останньої [PERSON] , [INFO] , - з 31 жовтня 2015 року, доньки відповідачки та відповідно онуки позивачки [PERSON] , [INFO] , - з 03 серпня 2007 року, [PERSON] , [INFO] , - з 12 липня 2014 року, однак з вересня 2018 року вони /відповідачі/ у вказаному будинку не проживають. Згідно положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 9, 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до\~ст.\~405\~ЦК України,\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, оскільки, як встановлено зібраними по справі доказами, відповідачі [PERSON] , [PERSON] є онуками позивачки і членами її сім`ї, відповідачка [PERSON] припинила сімейні відносини з позивачкою /а.с. 13/, [PERSON] членом сім`ї позивачки не є, більше року останні не проживають у належному [PERSON] будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімаються, чим порушують реалізації прав позивачки, як власника будинку, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, визнати їх /відповідачів/ такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,4 грн., та на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 600 грн./а.с. 16/.

Outcome: approved