Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] 05 вересня 2013 року укладений договір позики. За даним договором відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 259 047,72 дол. США (в еквіваленті складало 2 109 943,73грн.), які зобов`язувався повернути до 31 грудня 2013 року, шляхом перерахування грошових коштів на її розрахунковий рахунок в розмірі 250 000 дол. США, а кошти в розмірі 9 047,72 дол.США - зобов`язувалась повернути готівкою. Факт передачі коштів підтверджується розпискою - видатковим касовим ордером на суму 2 109 943,73 грн. Відповідач порушила взяті на себе зобов`язання та кошти у строк не повернула. Оскільки [PERSON] не виконала умов договору, тому має повернути основний борг та на підставі ст.625 ЦК України сплатити три відсотки річних в розмірі 14 580,65 грн. Вказала також, що в укладеному договорі позики не вказано, що він є безпроцентним, тому вона має право на отримання відсотків за користування коштів на підставі ст.1048 ЦК України. Розмір відсотків за період з 06 вересня 2013 року по 31 грудня 2013 року становить 43 961,97 грн., які мають бути стягнені також з відповідача. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в гривнях за офіційним курсом НБУ на день прийняття рішення в розмірі 259 047,72 дол.США (що станом на 24 березня 2014 року становить 2 641 380,08 грн.; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 43 961,97 грн.; три відсотки річних в розмірі 14 580,65 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2014 року позов задоволено та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 259 047,72 дол.США, що еквівалентно 2 641 380,08 грн.; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 43 961,97 грн.; три відсотки річних в розмірі 14 580,65 грн.; та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року заочне рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року вищевказані судові рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи позивач неодноразово подавав суду заяви про зміну позовних вимог (т.1 а.с. 169-171, 197). Остаточно просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в гривнях за офіційним курсом НБУ на день прийняття рішення в розмірі 259 047,72 дол.США (що станом на 24 березня 2014 року становить 2 641 380,08 грн.; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 43 961,97 грн.; три відсотки річних в розмірі 14 580,65 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2018 року розгляд справи продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримували. Просили задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 05 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір позики №13-1096/КАМ-10. Відповідно до умов договору позикодавець ( [PERSON] ) передає у власність ( [PERSON] ) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю. Сума позики за даним договором становить 259 047,72 дол.США, що станом на 03 вересня 2013 року становить за комерційним курсом ПАТ ПУМБ (8,145) - 2 109 943,73 грн. Строк повернення - до 31 грудня 2013 року. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У договорі позики сторони погодили, що факт одержання грошей підтверджується відповідними банківськими документами, квитанціями, платіжними дорученнями та/або розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Також погоджено порядок повернення грошових коштів (п.4). Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначав, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 8.09.2013 року. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. На підтвердження передачі коштів позивачем надано видатковий касовий ордер за 05 вересня 2013 року, за яким [PERSON] видано по договору №13-106/КАМ-10 від 05.09.2013 два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок три грн. 73 коп. Також проставлений підпис від імені [PERSON] в графі після слів « Підпис », вказані паспорті дані. Скасовуючи судові рішення, судом касаційної інстанції звернута увага на необхідність перевірки доводів відповідача щодо наявності оригіналу договору, внесення до нього технічних змін, тощо. За клопотанням відповідача судом неодноразово призначались експертизи. 18 жовтня 2016 року надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документу (т.1 а.с.221-225). Експертами вказано: текст договору позики змінам шляхом виправлення, підчистки, травлення тощо, а також шляхом додруковування частин документу не піддавався, аркуші після їх скріплення заміні не піддавалися; текст, який міститься на першому та другому аркушах договору позики, виконаний в одному і тому ж знакосинтезуючому пристрої із лазерною технологією друку тонером чорного кольору в один певний період часу. 22 грудня 2016 року до суду надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документу (т.1 а.с.229-235). За результатами дослідження експертами зроблені висновки: записи та підписи в договорі позики, датованому 05 вересня 2013 року, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами синьо-фіолетового та чорного кольору; аркуші паперу досліджуваного документу збігаються за товщиною та якісним і кількісним елементним складом. 28 грудня 2017 року до суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документу (т.2 а.с.22-33). Експертами вказано: записи і підписи в досліджуваному договорі позики, датованому 05.09.2013, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами синьо-фіолетового та чорного кольорів; в досліджуваному договорі позики, датованому 05.09.2013, ознак штучного зістарювання документів не виявлено; у договорі позики від 05 вересня 2013 року запис номеру договору позики «13-1096/КАМ-Ю» на першому аркуші договору виконаний імовірно раніше листопада 2013 року, запис «5 вересня» на першому аркуші договору виконаний йморвіно пізніше грудня 2013 року; запис, що мітиться в графі штампу «юрист-виконавець» на першому аркуші договору позики виконаний ймовірно раніше січня 2014 року; підпис від імені [PERSON] на другому аркуші договору виконаний ймовірно раніше лютого 2014 року, підпис від імені [PERSON] , на другому аркуші договору виконаний ймовірно раніше жовтня 2013 року, запис, що міститься у графі штампу «юрист-виконавець» на другому аркуші договору позики виконаний ймовірно раніше січня 2014 року. Аркуші договору позики виготовлені на папері, що має спільну родову належність, виконання рукописних записів та підписів на аркушах договору позики, крім запису дати «05 вересня» на першому аркуші договору, в один період часу не виключається. 10 вересня 2018 року до суду надійшов висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи (т.2 а.с. 99-102). За результатом проведення експертизи зроблений висновок: підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» Видаткового касового ордеру на суму 2 109 943,73грн., виданого 05.09.2013 на ім`я [PERSON] згідно Договору позики 13-1096/КАМ-Ю від 05.09.2013, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] . Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. У судовому засіданні представник позивача вважав висновок експерта від 13 вересня 2018 року неналежним та недопустимим доказом, оскільки свідоцтво експерта недійсне. На підтвердження чого надав роздруківки з Державного реєстру атестованих судових експертів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» Судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Стаття 9 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом. За ст.10 Закону судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. В статті 16 Закону України «Про судову експертизу» зазначається, що метою атестації судового експерта є оцінка професійного рівня фахівців, які залучаються до проведення судових експертиз або беруть участь у розробках теоретичної та методичної бази судової експертизи. Залежно від спеціалізації їм присвоюється кваліфікація судового експерта з правом проведення певного виду експертизи. Почеркознавча експертиза у справі була проведене за укладеним договором, але для даної цивільної справи, про що вказано у висновку. Проведення експертизи було доручено Київській незалежній судово-експертній установі. Як вбачається з Висновку № 2635 від 13 вересня 2018 року, експертне дослідження було проведено експертом Кривошеїною О .П.. Відповідно до даних з Реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, експерт Кривошеїна Олена Петрівна за типом експерта значиться як фахівець державної спеціалізованої установи, є судовим експертом - криміналістом із правом проведення почеркознавчої та авторознавчої експертизи, зокрема по спеціальності 1.1 - дослідження почерку і підписів. Повноваження експерта також підтверджено і директором КНСЕУ. За таких обставин суд приймає до уваги як належний і допустимий доказ, так як вказаний висновок отримано за результатами експертного дослідження, проведено відповідною установою в рамках саме цивільної справи та проведеного атестованим судовим експертом - криміналістом. Також не можуть заслуговувати на увагу доводи позивача, що дана експертиза не була проведена експертами КНДІСЕ, тому позивач має сумніви в кваліфікації експерта. Так, при проведенні експертизи експерти є самостійними суб`єктами і приймають рішення щодо можливості проведення такої експертизи. Таким чином, у даному випадку судовому експерту було надано достатню кількість досліджуваного матеріалу, необхідну для забезпечення проведення експертизи, у відповідності до положень Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Суд також звертає увагу, що позивач, будучи достовірно обізнаним про відновлення провадження у цивільній справі та надходження до суду експертного висновку, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд та з клопотаннями про проведення додаткової чи повторної експертизи клопотання не заявив. У судовому засіданні представниками позивача також заявлялось клопотання про допит свідків, які можуть підтвердити факт передачі коштів. У задоволенні клопотання судом було відмовлено, оскільки факт передачі коштів за договорами позики не можуть підтверджуватись показами свідків, та дане клопотання було заявлено представниками позивача вже на стадії дебатів. Належних та допустимих доказів поважності причин незаявлення такого клопотання раніш (справа надійшла до суду ще в 2014 році, а висновок експерта отриманий судом 10 вересня 2018 року). Не є поважною причиною зміна представництва в суді. За клопотанням позивача було викликано експерта в судове засідання. Через зайнятість даний експерт не прибув на засідання, для прискорення розгляду справи сторонам запропоновано надати у письмовому вигляді заяви, питання для експерта і отримання письмових відповідей, клопотання щодо неточності, неправильності, неправдивості, суперечності висновку. Таких заяв від позивача не надходило. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду доказів про передачу коштів, що прямо передбачено договором позики, не спростував доказів, поданих відповідачем, тому хоч договір і був підписаний відповідачем, але кошти на його виконання не були передані, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмову задоволення позову.

Outcome: dismissed