Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У жовтні\~2018\~року [PERSON] звернулася до\~суду із\~зазначеним позовом\~до [PERSON], посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебуває в шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, актовий запис №1398. В період шлюбу народився син - [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначала, що з 2014 року подружні відносини з відповідачем припинені, з того часу вони разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Причиною розпаду сімї є відсутність між ними взаєморозуміння, втрата почуттів любові та поваги один до одного. Позивачка вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе та суперечить її інтересам. Вказувала, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні, він навчається у школі, займається спортом та потребує матеріальної допомоги, яку позивачка самостійно надати йому у необхідному обсязі не в змозі, а відповідач надає допомогу лише періодично. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд шлюб з відповідачем розірвати та стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1500,00 грн. з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення сином повнолітнього віку. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, якою підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд розглянути справу за її відсутності та постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, якою визнав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, актовий запис №1398, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 8). В період шлюбу у сторін народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9). Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причину позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть разом спільне господарство, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Причиною розпаду сімї є відсутність між ними взаєморозуміння, втрата почуттів любові та поваги один до одного. Дитина проживає разом із матірю. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини немає потреби, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін. Судом встановлено, що угоду про добровільну сплату аліментів сторони не укладали. Досліджуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з встановленого законом та покладеного на батьків обовязку утримання своїх неповнолітніх дітей. Оскільки дитина проживає з матірю та знаходяться на її утриманні, то відповідач не заперечував на визначеному позивачкою розмірі аліментів в розмірі 1500,00 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно п. 11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо сплати аліментів на дитину підлягають задоволенню у повному обсязі і з відповідача слід стягнути на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1500,00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з\~29\~жовтня 2018\~року до\~досягнення сином [PERSON], [INFO], повнолітнього віку, тобто до 26 лютого 2022 року включно. Суд розяснює, що згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір по справі становить 704,80 грн. за вимоги про розірвання шлюбу, які сплачені позивачкою при зверненні до суду, та у звязку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, та 704,80 грн. за вимоги про стягнення аліментів, від сплати яких позивачка звільнена, тому такі витрати слід стягнути з відповідача на користь держави (а.с. 1).

Outcome: approved