Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

У квітні 2017р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В., посилаючись на те, що 29 квітня 2013 року між нею та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], були укладені договори купівлі-продажу 9/10 та 1/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] Вказувала, що того ж дня, між нею та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], було укладено договір, відповідно до умов якого останній передав їй грошові кошти в розмірі 65400,00 доларів США в гривні по курсу Національного банку України на день передачі строком на 6 місяців. Позивачка зазначала, що відповідно до умов вказаного договору, в забезпечення даного правочину вона, як Продавець 2, оформлює договір купівлі-продажу на будинок, а за перебігом строку шість місяців та повернення суми боргу, договір купівлі-продажу переоформлюється на попереднього власника, тобто на неї. Стверджувала, що 29 квітня 2013 року між нею та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], було укладено договір займу, відповідно до якого виконання боргових зобов'язань забезпечувалось заставою у вигляді житлового будинку, оформленою договорами купівлі-продажу 1/10 та 9/10 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] Посилаючись на те, що укладанням договорів купівлі-продажу часток житлового будинку по [ADDRESS], сторонами правочинів було приховано інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір застави, в забезпечення договору займу від 29 квітня 2013 року, укладеного в простій письмовій формі, позивачка просила суд визнати її такою, що не пропустила строк позовної давності, в іншому випадку, визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та визнати порушене право позивачки таким, що підлягає судовому захисту; визнати договори купівлі-продажу 9/10 та 1/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладених 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], удаваними (недійсними) і такими, що укладені з метою приховати інший договір, а саме договір застави в забезпечення договору займу від 29 квітня 2013 року; скасувати рішення приватного нотаріуса одеського міського нотаріального округу Колмакової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номера № 2074243 від 29 квітня 2013 року 19:14:10, №2074688 від 29 квітня 2013 року 19:37:31, згідно яких 9/10 та 1/10 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровані за [PERSON]; визначити порядок виконання судового рішення, зазначивши, що це рішення є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], та розподілити судові витрати відповідно до положень ст.88 ЦПК України. Позивачка та її представник, діюча за довіреністю від 15 березня 2017 року в судове засідання не з'явилися, про час і дату судового засідання були повідомлені належним чином. Раніше в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі (а.с. 6). Представники відповідача [PERSON], діючі за довіреністю від 06 червня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надавали суду заперечення на позов, посилаючись на те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не законні (а.с.60). Представник відповідача [PERSON], діюча за довіреністю від 14 серпня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.69). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В. в судове засідання не з'явилася, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином (а.с.34,59). 21 серпня 2017 року через канцелярію суду представником позивача було надане клопотання про відкладення справи у зв'язку з хворобою батька позивачки (а.с.68). Представники відповідачів заперечували проти задоволення клопотання, заявивши, що в даному клопотанні зазначені обставини, які не відповідають дійсності, оскільки батько позивачки, який за твердженням представника позивача 20 серпня 2017 року був госпіталізований, помер ще 02 червня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 жовтня 1998 року (а.с.71). Протокольною ухвалою суду в задоволенні клопотання представника позивача було відмовлено, оскільки у позивачки є представник, яка про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином і мала можливість з'явитися до суду. Аналіз викладених вище обставин, неявки в судове засідання позивачки та її представника, яким було відомо про розгляд справи, призвело б до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії представника позивача відносить до таких, що суперечать вимогам ч.3 ст.27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою в судове засідання позивачки та її представника, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останніх та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В. про визнання правочинів удаваними, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 4 главою 16, книги першої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 жовтня 1998 року належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 жовтня 1998року (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2013 року [PERSON] оформив на ім'я [PERSON] довіреність, якою уповноважував останнього придбати на його ім'я, за ціну та на умовах за своїм розсудом будь-яке нерухоме майно та/чи його частку на території м. Одеса та Одеської області, укладати та підписувати відповідні договори та зареєструвати на його ім'я право власності на придбане нерухоме майно на підставі відповідних договорів на його ім'я, з правом отримання витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на його ім'я (а.с.70). 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу 9/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.72). Право власності [PERSON] на 9/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване 29 квітня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8). 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу 1/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.73). Право власності [PERSON] на 1/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване 29 квітня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10). В обґрунтування позовних вимог, позивачка надала копію договору - угоди від 9 квітня 2013 року, укладеного між [PERSON], діючого від імені [PERSON] ( Продавець 1) та [PERSON] (Продавець 2), та підписаного [PERSON] (а.с.11). Відповідно до умов даного договору - угоди від 9 квітня 2013 року Продавець 1 передає Продавцю 2 гроші в сумі 65400,00 доларів США в гривні по курсу НБУ на день передачі, строком на 6 місяців. В забезпечення угоди Продавець 2 оформлює договір купівлі-продажу на будинок (див. Договір від 9 квітня 2013 року) і несе всі витрати по оформленню даного договору з Продавцем 1. По закінченню строку 6 місяців і повернення боргу (65400,00 доларів США) Продавець 2 переоформлює договір купівлі продажу на Продавця 1. Витрати по оформленню угоди Продавець 2 несе самостійно. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, - з моменту державної реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст.657 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, суд вважає, що з моменту державної реєстрації договорів купівлі-продажу 9/10 та 1/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладених 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], право власності позивачки на спірне майно припинилося. Зі змісту п.2 договорів купівлі-продажу 9/10 та 1/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладених 29 квітня 2013 року між [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], та [PERSON] вбачається, що остання отримала повністю грошові кошти в розмірі 307287,00 грн. та 34143,00 грн. до підписання цього договору. Отже, відповідач у справі [PERSON] виконав всі умови договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року, укладених між ним та позивачкою. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 203ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Судом встановлено, що позивачка договори купівлі-продажу 9/10 та 1/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладених 29 квітня 2013 року між нею та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON]., не оскаржувала. Раніше, в судовому засіданні представник позивача пояснила суду, що позивачка не мала наміру відчужувати спірне майно, фактично 29 квітня 2013 року між останньою та [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], було укладено договір займу, відповідно до якого виконання боргових зобов'язань позивачки забезпечувалось заставою у вигляді житлового будинку, оформленою договорами купівлі-продажу 1/10 та 9/10 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], який належав їй на праві власності. Оскільки договори купівлі-продажу житлового будинку від 29 квітня 2013 року були укладені між нею та [PERSON] в забезпечення договору займу від 29 квітня 2013 року, то вказані договори, на її думку, є удаваними правочинами, вчиненими сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору застави в забезпечення договору займу від 29 квітня 2013 року. Судом встановлено, що єдиними доказами на які посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, є копія договору - угоди від 9 квітня 2013 року, укладеного між нею (Продавець 2) та [PERSON], діючого від імені [PERSON] ( Продавець 1) та підписаного [PERSON], та факт її проживання у спірному будинку. Відповідно до ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Зі змісту довіреності від 10 квітня 2013 року вбачається, що [PERSON] даною довіреністю уповноважував [PERSON] придбати на його ім'я, за ціну та на умовах за своїм розсудом будь-яке нерухоме майно та/чи його частку на території м. Одеса та Одеської області, укладати та підписувати відповідні договори та зареєструвати на його ім'я право власності на придбане нерухоме майно на підставі відповідних договорів на його ім'я, з правом отримання витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на його ім'я (а.с.70). Таким чином, відповідач [PERSON] не уповноважував [PERSON] укладати від його імені будь-які договори займу та залогу. Відповідно до ст. ст. 572, 573 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 577 ЦК України передбачено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Отже, відповідно до діючого законодавства договір іпотеки нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Як було встановлено судом, договір - угода від 9 квітня 2013 року, укладений у простій письмовій формі, а тому є нікчемним, у зв'язку з чим ніяких правових наслідків не породжує. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Суд вважає, що позивач не надала доказів того, що укладаючи договори купівлі-продажу спірного будинку між нею та відповідачем [PERSON], сторони фактично уклали договір іпотеки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] Крім того, посилання представника позивача в обґрунтування позовних вимог стосовно того, що позивачка після укладення договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2013року залишилася проживати в спірному будинку, суд не приймає до уваги, оскільки зі змісту позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення, вбачається, що за проханням останньої, [PERSON] була надана згода на тимчасове проживання [PERSON] в спірному будинку до придбання нею іншого будинку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу та реєстрації права власності на житловий будинок по [ADDRESS], [PERSON] мав всі повноваження для надання дозволу на тимчасове проживання [PERSON] в спірному будинку до придбання нею іншого будинку. Крім того, із письмових пояснень представника відповідача вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2017 року по цивільній справі №522/10754/16-ц були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], виселено останню з будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.76). За таких обставин, суд вважає, що позивачкою не надано ніяких доказів того, що при укладенні договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2013року були порушені її права. Що стосується вимог позивачки, щодо визнання її такою, що не пропустила строк позовної давності, в іншому випадку, визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та визнати порушене право позивачки таким, що підлягає судовому захисту, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі. Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Однак, із матеріалів справи вбачається, що відповідачі не зверталися до суду з заявою про застосування строку позовної давності, тому суд вирішує спір по суті. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв'язку з їх недоведеністю, оскільки позивачка не обґрунтувала удаваності договорів купівлі-продажу з метою приховання договору застави житлового будинку

Outcome: dismissed