Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної наукової установи «Державний центр інноваційних біотехнологій» про зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати. Свої вимоги мотивує тим, що з 18 листопада 2013 року він працював на посаді заступника директора з наукової роботи в Державній науковій установі «Державний центр інноваційних біотехнологій». Йому було безпідставно занижено заробітну плату, зокрема, згідно Розрахунково-платіжної відомості працівника за травень 2019 року його посадовий оклад становив 6642 гривні, а згідно Розрахунково-платіжної відомості працівника за червень 2019 року його посадовий оклад становив 5535 гривень. Наказом від 06 червня 2019 року № 09-К з 01 липня 2019 року він був переведений з посади заступника директора з наукової роботи на посаду завідувача відділом біотехнологій. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 18 червня 2020 року зазначений наказ визнано незаконним та його скасовано, а позивача поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що належний розмір його посадового окладу становить 6642 гривні. З квітня 2020 року відповідач не виплачує йому заробітну плату, а також не нараховує та не сплачує як страхувальник єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Зазначає, що він не писав заяв на звільнення з роботи, про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та продовжує виконувати свої трудові обов`язки. Просить суд ухвалити рішення, яким: -зобов`язати відповідача нарахувати йому заробітну плату за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року та нарахувати і сплатити щодо нього єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року; -стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 33210 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 12 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, відзив на позовну заяву до суду не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 квітня 2011 року працює в Державній науковій установі «Державний центр інноваційних біотехнологій», що підтверджується довідкою від 25 вересня 2019 року № 04/07 (а.с. 18). У матеріалах справи містяться розрахунково-платіжні відомості (а.с. 19-24), з яких вбачається, що у травні 2019 року [PERSON] займав посаду заступника директора та його посадовий оклад становив 6642 гривні, а у червні 2019 року - 5535 гривень. Крім того, з розрахунково-платіжних відомостей за липень-жовтень 2019 року вбачається, що позивач займає посаду завідуюча відділом біотехнологій. Наказом від 06 червня 2019 року № 09-К з 01 липня 2019 року позивач був переведений з посади заступника директора з наукової роботи на посаду завідувача відділом біотехнологій (а.с. 25). Позивач, не погоджуючись з цим наказом та зменшенням посадового окладу, звернувся з позовом до суду. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 18 червня 2020 року наказ від 06 червня 2019 року № 09-К визнано незаконним та його скасовано, [PERSON] поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи та стягнуто з відповідача різницю між встановленим та виплаченим розміром посадового окладу (а.с. 9-11). Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням встановлено, що належний розмір посадового окладу позивача становить 6642 гривні. З позову вбачається, що з квітня 2020 року відповідач не виплачує позивачу заробітну плату, а також не нараховує та не сплачує як страхувальник єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Позивачем на підтвердження не виплати йому заробітної плати надані суду виписки по його картковому рахунку, з яких вбачається, що до березня 2020 року включно йому зараховувалась заробітна плата, а з квітня 2020 року нарахувань зарплати не відбувалось (а.с. 26-32). З позову вбачається, що [PERSON] не писав заяв на звільнення з роботи, про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та продовжує виконувати свої трудові обов`язки. У матеріалах справи міститься довідка Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 21 вересня 2020 року, з якої вбачається, що останній раз заробітна плата позивача нарахована відповідачем у березні 2020 року (а.с. 33-36). Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Доказів на спростування доводів позивача суду не надано. Доказів звільнення позивача з роботи чи перебування його у відпустці без збереження заробітної плати матеріали справи не містять. За таких обставин, вимога позивача про нарахування та виплату йому заробітної плати за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року підлягає задоволенню. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 33210 гривень не виплаченої заробітної плати за п`ять місяців роботи з розрахунку розміру посадового окладу в сумі 6642 гривні. Позивач також просить суд зобов`язати відповідача нарахувати і сплатити щодо нього єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 4 ч. 2 ст. 6 цього закону визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Частиною 5 цієї статті встановлено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування або на єдиний рахунок, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь). Відповідно до ч. 8 ст. 9 закону платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Пунктом 7 ч. 1 ст. 13 закону передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Пенсійний фонд та його територіальні органи мають право у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб видавати приписи щодо усунення цих порушень, у разі їх невиконання у місячний строк - вносити відповідні зміни до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 14 закону органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього закону. Таким чином, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати і сплатити щодо нього єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування задоволенню не підлягає, оскільки сплата такого внеску є обов`язком роботодавця та законодавством встановлений механізм захисту прав громадян шляхом контролювання органами доходів і зборів за дотриманням платниками єдиного внеску вимог закону. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 840 гривень 80 копійок судового збору.

Outcome: partial