Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У квітні 2018 позивач звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення. В обґрунтування позову позивач [PERSON]. вказала, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить їй на підставі дублікату договору дарування ѕ часток квартири від 11.12.2015року, а інша ј частка даної квартири на праві власності належить відповідачу [PERSON] Окрім того позивач з 2013 року зареєстрована за даною адресою. Відповідач почав перешкоджати позивачу користуватись квартирою та в подальшому вона не змігла в ній проживати. Окрім того в даній час в спірній квартирі зі згоди відповідача проживають сторонні особи, чим порушує права співвласника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вищевикладеного просила суд постановити рішення, яким вселити позивачку в квартиру [ADDRESS] та усунути їй перешкодити у користуванні належної їй на праві частиною даної квартири. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечила на надала зустрічний позов відповідно до якого просила суд постановити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у користування належною йому на праві власності частиною квартири посилаючись на те, що він є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1997 року. В даній квартирі зареєстрований, однак відповідач почала перешкоджати позивачу користуватись квартирою. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом проти наданого позову заперечила, просила суд в позові відмовити. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. Відповідно до ч.1, ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі дублікату договору дарування ѕ часток квартири від 11.12.2015року, а інша ј частка даної квартири на праві власності належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1997 року.( а.с.7-8,40). Окрім того з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами склалися неприязні та конфліктні відносини, що призводять до сварок, в наслідок чого позивач та відповідач не має можливості проживати в даній квартирі. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. Сторонами не надано будь - якого підтвердження про встановлення порядок користування приміщеннями квартири або виділення його частки в натурі. Таким чином позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не доведено, що будь хто з них чинить їм перешкоди в користуванні житлом, в результаті чого вони не можуть потрапити до квартири, де сторони зареєстровані та мають право на проживання та користування вказаним житлом і. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1, ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1-2, ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, а згідно ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи не підтверджується правомірність заявлення вимог позивача про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, тому в частині вимог даного позову необхідно відмовити. У зв*язку із наведеним, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про вселення, оскільки порушення відповідачем жилих прав позивача не мало місце, а тому правові підстави відсутні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed