Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]» про визнання договору поруки № 014/17-02/4307-50/3 від 14 травня 2007 року припиненим, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 травня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/17-02/4307-50 про надання споживчого кредиту в розмірі 50500,00 доларів США, строком до 13 травня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором 14 травня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», та ним було укладено договір поруки № 014/17-02/4307-50/3. 13 липня 2009 р. між ВАТ « [PERSON] [PERSON]» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного кредитного договору від 14.05.2007 р., згідно з якою внаслідок надання позичальнику канікул було збільшено обсяг його відповідальності. Посилаючись на те, що внаслідок укладення вказаної додаткової угоди до кредитного договору відбулося збільшення обсягу відповідальності боржника, а отже, і обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а також на вимоги ст. 559 ЦК України, просив суд визнати договір поруки, укладений між ним та ВАТ «[PERSON] [PERSON]», припиненим. В процесі розгляду справи позивач, не змінюючи предмету позову, доповнив підстави позову, посилаючись на те, що порука припинилася також в наслідок того, що умовами договору поруки не встановлено строк його дії, в розумінні ст. 251 ЦК України. Враховуючи, що прострочення кредитної заборгованості у позичальника почалося ще з 20.08.2009 року, а банком протягом 6 місяців не було предявлено вимоги до боржників та не предявлено позову до суду, вважає, що порука припинилася, оскільки в такому випадку банк мав право вимоги не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів. Посилаючись на численну судову практику та правові позиції з цього питання, викладені у постановах Верховного суду України № 6-128цс14 від 08.10.2014 р., № 6-155 цс 13 від 29.01.2014р., просив суд позов задовольнити та визнати договір поруки, укладений між ним та ВАТ «[PERSON] [PERSON]», припиненим. (т. 1, а.с. 133-136) В суді представник позивача вимогу, викладену в позові, підтримала та просила суд її задовольнити, застосувавши правові позиції Верховного суду України, викладені у численних постановах зазначеного суду. В суді представник відповідача проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. З приводу того, що [PERSON] не надавав письмову згоду на укладення 13 липня 2009 р. між ВАТ « [PERSON] [PERSON]» та [PERSON] додаткової угоди № 1, зазначив, що така згода надавалася як поручителем [PERSON], так і іншими поручителями, шляхом внесення особистого підпису до тексту згоди, оригінал якої долучено до матеріалів кредитної справи, а копія до матеріалів справи, а тому вважає, що в цій частині позивач намагається ввести суд в оману з метою уникнення від відповідальності. Надалі, з приводу того, що прострочення кредитної заборгованості у позичальника почалося ще з 20.08.2009 року, а банком протягом 6 місяців не було предявлено вимоги до боржників та не предявлено позову до суду, вважає, що порука припинилася, оскільки в такому випадку банк мав право вимоги не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів зазначив наступне. 10 березня 2015 року, у звязку з систематичним порушенням, невиконанням позичальником умов кредитного договору і у відповідності до умов кредитного договору, банком на адресу позичальника та поручителів було направлено вимогу про дострокове виконання зобовязання за вищенаведеним кредитним договором та 21 липня 2015 року подано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто в межах 6 місяців з дня направлення вимоги. Вважає, що банком не порушено строку звернення з відповідним позовом до суду. Також зазначив, що позичальником дійсно на протязі значного часу порушувалися умови договору щодо несвоєчасної та неповної сплати чергового платежу, проте останній платіж за зазначеним кредитним договором був у листопаді 2014 року, а не у серпні 2009 року, як зазначено позивачем. Виходячи із наведених обставин, вважає, що підстав для застосування положень ч.4 ст. 559 ЦК України не має. Третя особа - [PERSON], у судовому засіданні повністю підтримав позицію позивача і просив суд позов задовольнити. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен в окремості, в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них до суду не надходило. Всебічно і повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені такі та факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 травня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/17-02/4307-50 про надання споживчого кредиту в розмірі 50500,00 доларів США, строком до 13 травня 2027 року. (т. 1, а.с. 5-6) Згідно п. 12.2 Кредитного договору, зміни в договорі оформлюються додатковими угодами, які стають невідємною частиною договору (крім випадків, передбачених цим договором). З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором 14 травня 2007 року між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», та [PERSON] було укладено договір поруки № 014/17-02/4307-50/3. (т. 1, а.с. 7) Змістом забезпеченого порукою зобов»язання, а саме пунктом 1.2 зазначеного Договору поруки встановлено, що поручитель бере на себе зобовязання перед банком відповідати за борговими зобовязаннями позичальника, що виникають з кредитного договору, а саме: повернути борг в розмірі 50500,00 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку пеню, штраф в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.. Згідно п.3.1 договору поруки, сторони договору встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання Боржником взятих на себе зобов»язань по Кредитному договору, Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Банком за виконання боргових зобов»язань в повному обсязі у відповідності до ч.1,2 ст. 554 ЦК України. Пунктом. 4.1 договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань в повному обсязі. 13 липня 2009 р. між ВАТ « [PERSON] [PERSON]» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного кредитного договору від 14.05.2007 р., згідно з якою тимчасово на період з 15 липня 2009 року по 15 червня 2010 року сторони домовилися зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї угоди. (т. 1, а.с. 96) На підставі вказаних домовленостей сторін кредитного договору був складений новий графік повернення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту. Фактично, внаслідок вищевказаних домовленостей банку та позичальника збільшився обсяг відповідальності поручителів, оскільки було продовжено строк, протягом якого позичальник користується кредитними коштами, сплачує за це відсотки, має обов»язок сплачувати штрафні санкції за невиконання зобов»язань. В суді представник відповідача підтвердив, що внаслідок домовленостей банку та позичальника, викладених в додатковій угоді № 1 від 13 липня 2009 р. збільшився обсяг відповідальності поручителя. Крім того, зазначив, що поручитель повідомлявся банком про зміни забезпеченого зобов»язання і як наслідок, всіма поручителями, в тому числі і [PERSON] була надана письмова згоди на зміну основного зобов»язання. (т. 1, а.с. 97) Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов»язання, а також у разі зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми права вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов»язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов»язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами тощо. Оскільки з наданих відповідачем копій документів вбачається, що [PERSON] надав згоду щодо можливості внесення змін до кредитного договору № 014/17-02/4307-50 від 14 травня 2007 року, шляхом укладення між банком та [PERSON] додаткової угоди № 1 від 13.07.2009 року, суд приходить до висновку, що посилання позивача на вказані обставини є неспроможними, а тому судом до уваги не приймаються. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~ \~ \~ \~ Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.\~ \~ Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін)\~ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання -кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього. Правові\~наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, урегульовані ст.554 ЦПК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати відсотків. Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналізуючи зазначені представником позивача підстави його обґрунтувань та представника відповідача заперечення проти позову та надані суду докази, суд приходить до наступного. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 24 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Також, при вирішенні зазначеного спору, суд\~\~враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в постановах по справам:\~6-125цс14 від 17.09.2014р., 6-53цс14 від 17.09.2014р., 6-155цс13 від 29.01.2014р., 6-106цс14 від 24.09.2014р., 6-32цс14 від 10.09.2014р., 6-190цс14 від 21.01.2015р.,\~яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму у відповідності із рішенням Верховного суду України. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Відповідно до п. 6.5 вищезазначеного кредитного договору позивач має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання [PERSON] своїх боргових та інших зобовязань за цим договором та/або умов договору іпотеки. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. У випадку, якщо письмове повідомлення Кредитора містить вимогу про дострокові погашення боргових зобов'язань позичальника за цим Договором, строк виконання зазначених в такому повідомленні зобов'язань позичальника вважається таким, ще закінчився на 31-й календарний день з дня направлення Кредитором [PERSON] відповідного повідомлення. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, що 10 березня 2015 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу (вих.. № 114-0-0-00/15-21752 від 10.03.2015р.) про погашення заборгованості за Кредитним договором, однак дана вимога ним виконана не була. (т. 1, а.с. 245) Надалі встановлено, що 21 липня 2015 року представником АТ «[PERSON] [PERSON]» було спрямовано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. (т. 1, а.с. 137) Таким чином, банківська установа в даному випадку, користуючись своїми правами на вимогу про повернення кредиту, достроково направила на адресу, в тому числі [PERSON]І, вимогу про повернення кредиту, тим самим змінивши строк виконання зобовязання та в свою чергу дотримавшись вимог статті 559 ЦК України. Надалі, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/17-02/4307-50 від 14.05.2007 року, позичальником [PERSON] на протязі дії кредитного договору неодноразово порушувалися строки повернення кредиту та мало місце повернення не в повному обсязі, проте лише у листопаді 2014 року [PERSON] зовсім перестала сплачувати кошти за кредитом. (т. 1, а.с. 108-122) Таким чином, твердження позивача про початок перебігу шестимісячного строку на звернення банку до нього, як поручителя за кредитним договором, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме з 20 серпня 2009 року, є неспроможним та судом до уваги не приймається, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором свідчить про наявність платежів за кредитом включно по листопад 2014 року, що фактично є перериванням зазначеного строку. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про визнання договору поруки № 014/17-02/4307-50/3 від 14 травня 2007 року припиненим.

Outcome: dismissed