Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Деснянського районного суду м. Києва (далі - відповідач), третя особа : Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності суду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.09.2016 року підсудність позовної заяви було визначено Шевченківському районному суду м. Києва. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року позивача поміщено до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Позивач зазначив, що дана постанова прийнята на основі висновку амбулаторної судово-психіатричної експертної комісії, але в матеріалах кримінальної справи такого висновку немає, так як вона не проводилася, що підтверджується листом директора експертної організації Опейди С.В. №Ш-3/01-11 від 22.01.2014 року. Повідомлення №1065 від 11.04.2012 року, підписане в.о. директора Центру СПЕ [NUMBER], не вважає дійсним, оскільки підписано не членами комісії та винесене на основі матеріалів кримінальної справи та медичної документації, картки амбулаторного хворого, з якої слідувало, що її поставили на психіатричний облік та продовжували його без її відома, що суперечить вимогам ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу», а саме, що забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи. Тому вважає, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що являється основою для відміни постанови. Також позивач зазначила, що не отримувала копію постанови суду для оскарження, оскільки була відсторонена від участі в досудовому розслідуванні, яке проходило з 02.04.2012 року по 23.05.2012 року. Внаслідок порушення її прав, оскільки їй не було видано копію постанови Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року для оскарження, було завдано їй моральну шкоду. Тому, позивач, з урахуванням уточнюючої заяви, просила суд відшкодувати їй шкоду, нанесену бездіяльністю Деснянського районного суду м. Києва, яка полягає у невидачі їй копії постанови суду про поміщення її до спеціалізованого медичного закладу для проведення судово-психіатричної експертизи від 11.04.2012 року, в розмірі 50000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. У судове засідання представники відповідача, третьої особи не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, письмові заперечення на позовну заяву до суду не надходили. Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 02.04.2012 року (а.с. 54). Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року позивача було поміщено до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи (а.с. 7-8). Позивача було оглянуто судово-психіатричною експертною комісією на законних підставах, відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року та постанов Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2012 року, 15.05.2012 року, 21.08.2012 року, що підтверджується листом Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №Ш-3/01-11 від 22.01.2014 року (9). Відповідно листа Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №1065 від 11.04.2012 року, рекомендовано відносно позивача проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи (10). У висновку судово-психіатричної експертизи стосовно позивача, що викладено в Акті додаткової судово-психіатричної експертизи № 793 від 21 серпня 2012 року, зазначено, що позивач на момент судово-психіатричної експертизи страждала на психічний розлад у виді змішаного розладу особистості, стан декомпенсації та за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; позивач у період часу до якого відноситься інкриміновані їй дії страждала на психічний розлад у виді змішаного розладу особистості, стан декомпенсації, які суттєво впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи її. За своїм психічним станом на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй дії позивач не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 46-49). На підставі Акту додаткової судово-психіатричної експертизи № 793 від 21 серпня 2012 р. Дніпровський районний суд м. Києва встановив, що позивач вчинила злочин у стані обмеженої осудності після чого захворіла на психічну хворобу, яка виключає застосування щодо неї покарання та постановами від 18.09.2012 року, 07.10.2013 року, 23.05.2014 року постановив застосувати відносно позивача примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 56-62). Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 30.12.2014 року припинено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно позивача (а.с. 64). Конституцією встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (ст. ст.126, 129). Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст.129 Конституції і законодавством про судочинство. Згідно ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється. Як вбачається з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року, відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, і тому вважаються законними доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (ч. 1 ст.1172 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (Постанова Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно ч. 5 ст. 1176 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8). Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено (Інформаційний лист ВСС від 13.02.2012 р. N 6-182/0/4-12 щодо деяких спірних питань судової практики). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи пояснення та надані у справі докази, суд вважає, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не підтвердила втрати свого здоров`я, великої кількості часу свого життя, завдання душевних страждань через те, що їй не було видано копію постанови Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року, в зв'язку з чим вона була позбавлена права на її оскарження, крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких суд міг би пересвідчитися в твердженнях позивача, навпаки, містяться докази, що до позивача було правомірно застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу на основі відповідних висновків, а також отримання нею зазначеної постанови в 2015 році, яка на час розгляду справи не скасована у встановленому порядку, враховуючи вимоги ст. 1173 ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed