Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 доларів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ дату подання позову становить 468 950 гривень, 3% річних від простроченої суми в розмірі 41 742 гривень 97 копійок та судовий збір у розмірі 3 654 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 12 квітня 2012 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надала, а відповідач [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 19 квітня 2012 року, проте взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконав та отримані грошові кошти у встановлений умовами договору позики строк, позивачу не повернув. 22.07.2014 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача з листом про повернення грошових коштів протягом 14 днів, однак відповідач [PERSON] не повернув горошкові кошти. У судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність та згоду на постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 12 квітня 2012року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передала у власність [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США з терміном повернення боргу до 19 квітня 2012 року. Однак, позичальник [PERSON] взяті на себе зобов'язання за вказаним договором позики щодо повернення грошових коштів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики, позивачем 22.07. 2014 року на адресу відповідача направлено претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак остання залишилась без виконання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики від 12 квітня 2012 року щодо повернення грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США у строк до 19 квітня 2012 року, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 12.04.2012 року у розмірі 20 000 доларів США, що становить у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату позовної заяви 468 950 гривень. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті, при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В ході судового розгляду представник позивача наполягав на стягненні заборгованості за Договором позики у валюті зобов'язання з визначенням еквівалента на підставі офіційного курсу Національного банку України. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами, нарахованими на суму невиконаного зобов'язання, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунок процентів за користування коштами, наданий позивачем, відповідає положенням ст.1048 ЦК України, не спростований відповідачем, а тому може бути взятий судом до уваги. Також, на думку суду, є обґрунтованими вимоги позивача щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України і стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 3 654 гривень судового збору.

Outcome: approved