Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

у жовтні 2018 року ЖБК «Славутич» через свого представника - адвоката Бардаша О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року. ЖБК «Славутич» є обслуговуючим кооперативом, який відповідно до мети своєї діяльності, визначеної п. 2 Статуту, здійснює забезпечення належного утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території. В порушення норм діючого законодавства відповідач як власник належного йому майна не виконує своїх обов'язків по своєчасному внесенню плати за надані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 26 584,47 грн. Просив стягнути з [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 26 584,47 грн. з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 3 359,61 грн. та 3% річних у розмірі 1 033,40 грн. згідно положень 625 ЦК України, а також судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00грн. Відповідно до вимог ст. ст. 19, 274-279 ЦПК України справа за розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідач [PERSON] у визначеному в ухвалі про відкриття провадження від 23.10.2018 року порядку подав відзив на позов, в якому вимоги останнього не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що дійсно є власником квартири [ADDRESS], разом з тим, споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не є, оскільки в квартирі й досі проживає її колишній власник - [PERSON], який квартири не звільняє й з яким на даний час Дніпровським районним судом м. Києва розглядається спір про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до ст. 24 цього Закону балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі. Отже, слід зазначити, що балансоутримувач житлової будівлі має законне право на звернення до суду в разі несплати особами, що проживають в даній будівлі, коштів за споживання ними житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] й посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за № 754, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9-10). З матеріалів справи вбачається та не заперечено сторонами, зокрема, стороною відповідача, що ЖБК «Славутич» є обслуговуючим кооперативом, який відповідно до мети своєї діяльності, визначеної п. 2 Статуту, здійснює забезпечення належного утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території. Згідно п. 5.1 Статуту членами кооперативу можуть бути фізичні особи, які є власниками квартир або нежитлових приміщень та досягли 16-річного віку та юридичні особи, які виявили бажання приймати участь у життєдіяльності кооперативу. Якщо об'єкти перебувають у спільній сумісній власності або у спільній частковій власності - членами кооперативу можуть бути уповноважені власники, або кожен із власників окремо, визначені їх спільною заявою. Наймачі та орендарі приміщень не можуть бути членами кооперативу. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відносяться до житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням. Відповідно до ст. ст. 64, 66, 68, 162 ЖК України власники та наймачі квартир зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартир і при домової території, проведенню ремонту і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 32 цього Закон розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст. 66 ЖК УРСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія, та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом безспірно встановлено, що позивачем були надані комунальні послуги відповідачу як власнику квартири. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідач має заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням. Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або формами, затвердженими в установленому порядку. Згідно протоколів загальних зборів ЖБК «Славутич» від 16.05.2013 року, 27.11.2015 року, 15.12.2016 року, 23.11.2017 року визначені порядок розрахунків та відшкодування витрат кооперативу (а.с. 23-26). На підтвердження своїх доводів позивач надав суду розрахунок заборгованості (а.с. 6-8). Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував суму в розмірі 26 584,47 грн. і вважає за можливе покласти її в основу рішення суду. Також, приймаючи до ваги те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, суд з врахуванням положень ст. 625 ЦК України приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 3 359,61 грн. та 3% річних у розмірі 1 033,40 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості в повній мірі відображає перелік наданих відповідачу житлово-комунальних послуг та застосовані при цьому тарифи, з боку відповідача розмір заборгованості не спростовано. Докази в розумінні положень ст. 76 ЦПК України з даного приводу в матеріалах справи відсутні. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Відповідачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг, як і не надано доказів необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Посилання відповідача на те, що він не є споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи і, на думку суду, є власним тлумаченням останнім норм законодавства з метою уникнення відповідальності за невиконання зобов'язань. При цьому, суд враховує те, що відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна, і він не позбавлений можливості захистити свої права у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання у встановлений законом спосіб. А тому, посилання відповідача на те, що він не отримує житлово-комунальні послуги через не проживання у своїй квартирі, оскільки там фактично проживає її колишній власник, не спростовує факту надання цих послуг і його обов'язку як власника щодо їх оплати, а тому судом до уваги не приймаються. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням задоволення позовних вимог відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 762,00 грн. Крім того, згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За змістом п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до п. 3.1 Договору про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2018 року, укладеної між ЖБК «Славутич» та адвокатом Бардашем О.В, за складання та подання до суду позовної заяви гонорар адвоката становить 3 000,00 грн. (а.с. 31-34). У відповідності до платіжного доручення № 1 від 05.09.2018 року позивачем сплачено на надання правничої допомоги 3 000,00 грн. З огляду на викладене, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача і суми витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved