Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на підставі договору дарування від 09.03.1999 року на праві власності належить 34/100 частин будинковолодіння з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Окрім неї та членів її родини за вказаною адресою значиться зареєстрованими проте не проживає її колишній чоловік - [PERSON] , шлюб з яким було розірвано 21.02.2018 року. Зазначала, що з початку 2018 року та по теперішній час відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, не зберігає свої особисті речі, не приймає участі в утриманні будинку, сплати комунальних платежів, йому не чиняться перешкоди в користуванні житлом та він не вчиняє будь-яких дій з метою вселення у вказане житлове приміщення. Натомість факт його реєстрації за адресою належного їй домоволодіння чинить їй перешкоди у користуванні своєю власністю. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах дів представник, який звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольни та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивачі не заперечували проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в частині визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 34/100 частин будинковолодіння з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а/с 9). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до довідки Відділу ведення реєстру територіальної громадяни м.Чернівці від 12.09.2019 року у належному позивачу будинку окрім неї та її сина значиться також зареєстрованим відповідач, яки по відношенню до власника є її чоловіком, натомість згідно свідоцтва про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем 21.02.2018 року шлюб розірвано (а/с 7,10). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту ПП «Порядок в домі» №157 від 24.09.2019 року відповідач з березня 2018 року не проживає за місцем реєстрації у належному позивачу будинку, тобто більш ніж протягом одного року. (а/с 8). Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному їй будинку понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком. Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування будинком за адресою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved