Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частину від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про час і місце судового розгляду повідомлявся за відомим місцем його проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку у відповідності до вимог статтей 75,76 ЦПК України. В судове засідання відповідач не з'явився, письмових заперечень на спростування доводів позивача не подав. Судом за згодою позивача проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 01 грудня 2015 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, згідно статті 181 СК України. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем. Доказів, які б підтверджували, що відповідач добровільно утримує на належному рівні свою дитину суду не надано, тому суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з відповідача у примусовому порядку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 6 від 15.05.2006 судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Оскільки відповідачем вимоги позивача визнані, слід дійти висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved