Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом який мотивує тим, що на підставі договору дарування від 07.04.1995 року йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. На даний момент в зазначеній квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], шлюбні відносини з якою припинені з травня 2015 року, шлюб розірвано в листопаді 2015 року. Відповідачка [PERSON] після припинення шлюбних відносин з травня 2015року по теперішній час, тобто понад три роки, в спірній квартирі не мешкає без поважних причин, її майна в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідачка не здійснює, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Просив задовольнити його позов та визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою. Після залишення позову без руху та усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 16.04.2018 року за даним позовом у справі відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження. Ухвалою від 15.06.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтрималау повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додатково пояснила, що колишній член сімї позивача колишня дружина [PERSON] за власним бажанням з травня 2015 року припинила проживати в спірній квартирі, яка є особистою власністю позивача. Перешкод з боку позивача у прлживанні відповідачки у квартирі не було, після розлучення вона добровільно зібрала свої речі та виїхала з квартири. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, рішення просила прийняти у відповідності до вимог закону. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. П.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання водній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.2010 року, який рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.11.2015 року розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після припинення шлюбних відносин проживає з матірю відповідачкою [PERSON] На підставі договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Восьмої Запорізькоїдержнотконтори [PERSON] 07.04.1995 року, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно з актом №б/н від 26.11.2015 року, складеним комісією МКП «Основаніє» за участю сусідів, було встановлено, що в квартирі [ADDRESS]. відповідач [PERSON] не мешкає з травня 2015 року (а.с. 8). Сторонами не оспорюється і підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 23.04.2018р, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі з 03.02.2011 року по теперішній час. Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні, пояснив, що вінє сусідом позивача по площадці у житловому будинку. Позивач проживає в однокімнатній квартирі. Відповідачка [PERSON] це колишня його дружина, яка у квартирі не проживає більше пяти років, у 2015 році вона зібрала речі та виїхала, з цього часу він її не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його другом, вони працюють разом. З [PERSON] він не знайомий її ніколи не бачив. В квартирі позивача буває приблизно 1 раз у два місяці. Йому відомо, що [PERSON] проживає сам, жіночих речей в квартирі не бачив. Зясувавши всебічно, повно та обєктивно обставини справи, оцінивши сукупність безпосередньо досліджених доказів в їх взаємозвязку і достатності, їх належність, допустимість та достовірність, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] Так, суд виходить з того, що відповідачка [PERSON] та спільна донька сторін [PERSON], [INFO], проживали в спірній квартирі як члени сімї власника житла. Їх право користування спірною квартирою є сервітутним і таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України). Припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні без поважних причин. Виходячи із змісту ст.405 ЦК України, під час вирішення питання про втрату членом (колишнім членом) сім'ї власника права користування житловим приміщенням обовязковому доказуванню підлягають факт та термін його відсутності, поважність причин такої відсутності.Будь-які інші обставини доказуванню не підлягають. Судом встановлено, що в травні 2015 року подружні стосунки між сторонами були припинені, а в листопаді 2015 року шлюб розірваний за рішенням суду. Разом з тим, за змістом ст.156 ЖК України припинення сімейних стосунків між сторонами не позбавляє відповідачку та дитину права користування займаним житлом і відповідно не є окремою підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Під час розгляду справи, судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин та розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] разом з донькою виїхали зі спірної квартири на інше місце мешкання, з цього часу в спірній квартирі вона з дитиною не мешкає, їх особисті речі в квартирі відсутні. Вказані обставини визнаються відповідачкою, не оспорюютьсянею, підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, сумнівів в достовірності цих обставин та добровільності визнання їх сторонами у суду немає, у звязку з чим в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. По справі встановлено, що відповідачка тривалий час з власної волі не користується квартирою для проживання, фактично має інше місце мешкання. Також суд враховує, що згідно з ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. В даному випадку, як встановлено судом, сімейні відносини між власником житла та відповідачкою припинені, після чого відповідачка добровільно змінила місце свого проживання, а її реєстрація за адресою спірного житла носить формальний характер. Таким чином, суд вважає, що відповідачка виїхала зі спірної квартири виключно за власним волевиявленням та бажанням, змінивши місце свого проживання і фактично з травня 2015року, тобто понад один рік, не користується спірною квартирою без поважних причин. Разом з тим, змінивши місце проживання відповідачка з неповнолітньоюдонькою з реєстрації за адресою спірного житла не знялася, чим чинить перешкоди позивачу як власнику житла в здійсненні ним свого права власності, оскільки він не може вільно розпорядитись вказаним майном, вимушений нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг за зареєстровану відповідачку, остання таку плату не вносить, що нею не спротсовується. Суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, суд вважає, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, на підставі закону ст.405 ЦК України не є протиправним позбавленням її права на житло у розумінні ст.47 Конституції України. На підставі вищевказаного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved