Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 4000 гривень та витрати понесені у зв'язку із зверненням з позовом до суду. Свої вимоги обґрунтував тим, що 06 березня 2013 року відповідач під розписку взяв у борг грошові кошти в сумі 2500 гривень, і зобов'язався їх повернути 01.05.2014 року, про що склав розписку. Повторно, відповідач узяв у борг 1500 гривень, які зобов'язався повернути 16 червня 2014 року, про що склав другу розписку. Проте при настанні зазначеного строку, відповідач борг так і не повернув. Добровільно спір вирішити не вдається, неодноразові намагання позивача зустрітись з [PERSON] виявилися марними, на його звернення він не реагує, змінив номер телефону. Позивач у судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. При цьому зазначив, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення в матеріалах справи, про причину не явки суду не повідомив. Суд, у відповідності з ст. 169 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2013 року відповідач взяв у борг у позивача 2500,00 гривень на строк до 01 травня 2014 року. Повторно, відповідач взяв у позивача у борг грошові кошти в сумі 1500,00 гривень та зобов'язався їх повернути 16 червня 2014 року. Дані обставини підтверджені розписками в матеріалах справи. Викладені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли договірні відносини у вигляді договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони уклали договір позики в письмовій формі відповідно до ст. 1047 ЦК України. Таким чином, позивач виконав умови вказаного договору позики - передав відповідачу грошові кошти, що підтверджується його розписками про отримання позики, проте останній умов договору не виконав, оскільки суму боргу у зазначені строки не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд приходить до висновку, що дії позивача щодо пред'явлення вимоги про повернення позики є правомірними, і позика має бути повернена позичальником. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Таким чином, позивач довів, і це встановлено судом, що 06 березня 2013 року та повторно 14 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача. Розподіляючи судові витрати між сторонами суд керується ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають витрати по сплаті судового збору у сумі 214 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved