Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Українська правда», [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відповідно до якої просив: 1. Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] Приватним підприємством «Українська правда», [PERSON] в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда», ( [INFO] у публікації під заголовком « [INFO]» автора [PERSON] за посиланням: [INFO] а саме: - «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму»; - «Його підозрюють у корупції»; - «Крім того, [PERSON] разом із дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом». 2. Зобов`язати Приватне підприємство «Українська правда» та [PERSON] спростувати не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду у цій справі законної сили недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» ( [INFO] у розділі «Новини» повідомлення про спростування із заголовком: «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі таким самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів. 3. Зобов`язати Приватне підприємство «Українська правда» вилучити публікацію під заголовком «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму - СБУ» автора [PERSON] , розміщену [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» за посиланням: https://[INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана інформація містить недостовірні відомості, які ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Крім того, поширена інформація носить стверджувальний характер, викладена у формі фактичних тверджень та є негативною, оскільки створює негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих. Ухвалою від 20 листопада 2018 року відкрито провадження у справі і призначено справу до розгляду за правилами позовного (загального) провадження (т. 1 а.с. 54). 28 листопада 2018 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] про витребування доказів у ТОВ «Інтернет Інвест» інформації про власника веб-сайту (реєстратора доменного імені) www. [INFO], на котрому була розміщення інформація, про спростування якої просить позивач, яке ухвалою суду від 21 грудня 2018 року задоволено та витребування доказів (т. 1 а.с. 62-63, 70). За заявою представника позивача ухвалою суду від 16 січня 2019 року до справи залучено у якості співвідповідача [PERSON] , як власника сайту, на якому була поширена оскаржувана інформація (т. 1 а.с. 75-78, 98). 29 січня 2019 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 106-108), відповідно до якої позивач просив: 1. Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] Приватним підприємством «Українська правда», [PERSON] в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда», ( [INFO] у публікації під заголовком « Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму - СБУ» автора [PERSON] за посиланням: [INFO] а саме: - «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму»; - «Його підозрюють у корупції»; - «Крім того, [PERSON] разом із дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом». 2. Зобов`язати Приватне підприємство «Українська правда», [PERSON] та [PERSON] спростувати не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду у цій справі законної сили недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» ( [INFO] у розділі «Новини» повідомлення про спростування із заголовком: «Спростування недостовірної інформації стосовно [PERSON] » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі таким самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів. 3. Зобов`язати Приватне підприємство «Українська правда», [PERSON] вилучити публікацію під заголовком «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму - СБУ» автора Соні [PERSON] , розміщену [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» за посиланням: https://[INFO]. 07 лютого 2019 року судом проведено підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 07 березня 2019 року (т. 1 а.с. 141). 4 липня 2019 року до суд надійшов від відповідача ПП «Українська правда» відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 12-20), в якому відповідач вказує, що поширена інформація є оціночним судженням, отримана від джерела, яке він має право не розкривати згідно зі ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)». Позивач є публічною особою, а тому поширена інформація про нього не порушує його права на повагу до честі та гідності, а також ділової репутації, поширена інформація є достовірною, що підтверджується поданими з відзивом доказами. 17 липня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив (т. 2 а.с. 97-102), в якій наведено заперечення на доводи відповідача ПП «Українська правда». Під час розгляду справи ухвалою суду від 9 жовтня 2019 року прийняти відмову позивача від частини позовних вимог до Приватного підприємства «Українська правда», [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування щодо вислову «Його підозрюють у … тиску на суддів» та провадження в цій частині позовних вимог закрито. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з обставин, наведених у позові. Відповідачі до суду не з`явились з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] р . в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» за посиланням https://[INFO] була розміщена публікація під заголовком «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму - СБУ» в якій міститься інформація стосовно позивача (т. 1 а.с. 122-1350), а саме: «Одіозного суддю [PERSON] викрили на фінансуванні тероризму»; «Його підозрюють у корупції»; «Крім того, [PERSON] разом із дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом». Поширення вказаної інформації також підтверджується даними експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 17.10.2018 р. № 243/2018 -ЕВ-ЦК (т. 1 а.с. 116-121). Автором статті є [PERSON] , що підтверджуєтесь роздруківкою публікації. Власником веб-сайту є засновник Приватного підприємства «Українська правда» - [PERSON] , що підтверджується листом ТОВ «Інтернет Інвест» (т. 1 а.с. 99). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зі змісту поширеної інформації вбачається, що оскаржувана інформація містить фактичні дані, а не оціночні судження. Так, інформація самої назви статті « Одіозного суддю Ємельянова викрили на фінансуванні тероризму» та її зміст «Його підозрюють у корупції», «Крім того, [PERSON] разом із дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом» можна перевірити на відповідність її реаліям. Вказані тези містять стверджувальний характер, при їх викладені не використано прикметники, гіперболи, алегорії або сатиру, мовні засоби та обороти, які застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи або свідчать про викладені власних думок. Так, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення особи до кримінальної відповідальності починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Використані в оскаржуваній інформації фрази «викрили», «підозрюють», «фігурує» свідчать про те, що позивачу повідомлено про підозру у вчиненні зазначених в публікації злочинів чи винесено обвинувальний вирок суду. Суд погоджується з доводами позивача, що оскаржувана інформація «[INFO]» є твердженням відповідачів про те, що позивач є підозрюваним, обвинуваченим або засудженим за вчинення злочину, встановленого ст. 258-5 КК України «Фінансування тероризму». Достовірність цієї інформації спростовується копією повідомлення про нову підозру позивача від 29 травня 2018 року, яка містить інформацію про кримінальні правопорушення, за яким йому повідомлено про підозру (т. 1 а.с. 165-209). Дослідивши це повідомлення про підозру судом встановлено, що позивачу не було повідомлено про підозру за кваліфікацією злочину «Фінансування тероризму». Недостовірність цієї інформації також підтверджується публікацією на сайті Служби безпеки України, на яку міститься посилання в оскаржуваній публікації, що підтверджується експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 17.10.2018 р. № 243/2018-ЕВ-ЦК (т. 2 а.с. 93). Публікація Служби безпеки України не містить інформації про те, що її зміст стосується особи позивача, а отже посилання відповідачів на зазначену публікацію, як підтвердження достовірності оскаржуваної інформації не знайшло свого підтвердження. Зазначене спростовує наведені у відзиві твердження відповідача про те, що висловлювання «викрили на фінансуванні тероризму» було процитовано з повідомлення прес -служби СБУ та використано слово «нібито», у зв`язку з чим зазначена інформація є оціночним судженням. З аналізу публікація СБУ вбачається, що відповідач цитує окрему частину речення з цієї публікації з додаванням прізвища позивача, чим створює нову інформацію, достовірність якої не підтверджена. Твердження «Одіозного суддю Ємельянова викрили на фінансуванні тероризму» є завершеним реченням, яке не містить жодних вставних слів, в тому числі «нібито», що вказує на те, що це є фактичним твердженням, а не оціночними судженнями. Суд також не погоджується з твердженнями відповідача, про те, що оскільки згідно ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)» відповідач має право не розкривати джерело отримання інформації, цю інформацію не можна перевірити на відповідність дійсності. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» журналіст зобов`язаний подавати для публікації об`єктивну і достовірну інформацію. Отже, незалежно від джерела отримання інформації при її поширенні відповідачі були зобов`язані переконатись в її достовірності, а право нерозголошення джерела отримання інформації не перешкоджає відповідачам довести її достовірність шляхом надання підтверджуючих документів, які суду надано не було. Суд вважає, що недостовірність зазначеної інформації також підтверджено іншою інформацією, яка міститься в оскаржуваній публікації, згідно з якою «наразі у Службі безпеки не уточнюють, чи оголосили судді підозру». У матеріалах справи також міститься роздруківка публікації «СБУ мовчить про справу судді, якого «викрила» на фінансуванні тероризму», яка була розміщена на тому ж сайті, що оспорювана публікація, www. [INFO] (т. 1 а.с. 92-93). Ця публікація містить інформацію, що «Служба безпеки відмовляється повідомляти подробиці про кримінальне провадження та екс-суддю, якого нібито викрила на фінансуванні тероризму», «Наразі у реєстрі судових рішень відсутні згадки про справи за ст. 258-5 (фінансування тероризму), в якому фігурує колишній або чинний заступник голови Вищого господарського суду», у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність належного підтвердження достовірності цієї інформації у відповідачів, як на час поширення оскаржуваної публікації, так і після цього, і визнання ними цього факту . Судом встановлено, що оскаржувана інформація «Його підозрюють у корупції» стосується позивача й також не відповідає дійсності. Згідно з приміткою до ст. 45 КК України корупційними злочинами відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368-369-2 цього Кодексу. Повідомлення про нову підозру позивача від 29 травня 2018 року підтверджує факт відсутності у позивача статусу підозрюваного у злочинах, які визначені, як корупційні. Суд не погоджується з доводами відповідачів про достовірність зазначеної інформації, які ґрунтуються на публікаціях з інших засобів масової інформації, адже оскаржувана публікація не містить посилання на ці публікації, посилання на яке відповідно до ст. 302 ЦК України та ст. 42 Закону України «Про засоби масової інформації (пресу)» є обов`язковим. Суд також вважає, що наведені відповідачем рішення Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 та рішення Вищої ради правосуддя від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 року не є належним підтвердженням того, що позивача підозрюють у корупції, адже в них не встановлено такого факту, а Вища рада правосуддя не є органом досудового розслідування, який наділений повноваженням щодо притягнення особи до кримінальної відповідальності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що недостовірною є інформація «Його підозрюють у корупції», яка поширена відповідачами про позивача. Щодо інформації «Крім того, [PERSON] разом із дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом» суд зазначає, що її недостовірність відносно [PERSON] встановлена судом також на підставі повідомлення про нову підозру від 29 травня 2019 року, адже позивач не є підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 209 КК України «Легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом». Суд відхиляє доводи відповідачів, викладені у відзиві, про те, що достовірність цієї інформації підтверджується відповіддю Генеральної прокуратури України громадській організації «Центр протидії корупції» від 08.11.2017 року № 23/1/3-32737-17. Згідно з ч. 1 ст. 214 КК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зі змісту цього листа вбачається, що це відповідь на заяву про вчинення кримінального правопорушення, якою повідомляється, що за заявою громадської організації «Центр протидії корупції» були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, жодної інформації про те, що позивач є підозрюваними в цьому злочині чи фігурує в ньому цей лист не містить. Суд також не погоджується з доводами відповідача та не бере до уваги публікації в інших засобах масової інформації, надані відповідачем з відзивом, адже оскаржувана інформація не містить посилання на ці публікації і вони не є належним підтвердженням оскаржуваної інформації. У матеріалах справи міститься копія рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року, що підтверджує факт розірвання шлюбу позивача та відповідно відсутності шлюбних відносин. Цей факт виключає достовірність цієї інформації в частині того, що позивач фігурує у справі про легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом. На підставі цього суд дійшов висновку про недостовірність інформації відносно позивача «Крім того, [PERSON] … фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом». Що стосується доводів позивача про необхідність спростування інформації «Крім того, … разом з дружиною фігурує у справі про «легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом», то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено, що така інформація порушує його права. При цьому, суд враховує, що шлюб між позивачем та дружиною розірвано ще у 2014 році та його колишня дружина може самостійно звернутись до суду із позовом про спростування інформації відносно себе. Суд також погоджується з доводами позивача, що поширена недостовірна інформація є негативною, адже формує в суспільстві думку про недоброчесність позивача та його причетність до протиправної діяльності. Відповідачі поширили недостовірну інформацію про те, що позивач є корупціонером, злочинцем, який співпрацює з терористичними організаціями та здійснює там комерційні оборудки, що вже є негативним за наслідками того образу особи, який вона формує у суспільстві. Враховуючи те, що позивач працює суддею Вищого господарського суду України і на нього покладено обов`язки зі здійснення судочинства на підставі закону, поширення такої інформації здійснює на нього більший негативний вплив, ніж на пересічного громадянина, і порушує його права не тільки на повагу до честі та гідності, а й на недоторканість ділової репутації. При цьому, до поширеної інформації не може бути застосовано положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи та рекомендацій Резолюції 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя щодо права поширювати негативну інформацію та критикувати публічних осіб. Суд дійшов такого висновку на підставі встановлених обставин справи та характеру недостовірної інформації, який свідчить про те, що поширена інформація не є громадською критикою з приводу того, як публічна особа виконує чи виконувала свою функцію, а є фактичними твердженнями того, що особа підозрюється у вчиненні злочинів, які не відповідають дійсності. Крім цього, при розгляді справи позивачу не надано більшого захисту своїх прав порівняно з іншими особами, а право на захист своїх прав здійснюється позивачем в загальному порядку передбаченому чинним законодавством. На підставі всебічної та повної оцінки доказів в їх сукупності та кожного доказу окремо суд дійшов висновку, що відповідачами була поширена недостовірна інформація про позивача, внаслідок чого порушені його немайнові права на повагу до честі та гідності, недоторканості ділової репутації. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 ЦК України, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до статті 32 Конституції України судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону України про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов`язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про зобов`язання відповідачів не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» ( [INFO] у розділі «Новини» повідомлення про спростування із заголовком: «[INFO] » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі таким самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів. Вимоги позивача про вилучення недостовірної інформації задоволенню не підлягають,оскільки таке не передбачено нормами цивільного законодавства як спосіб захисту немайнового права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 409 грн. 60 коп. (який є пропорційним задоволеним двом позовним вимогам) підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах, а саме по 469 грн. 87 коп. судового збору з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial