Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

у квітні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.01.2014 між нею та відповідачем укладено кредитний договір, згідно умов якого їй надано кредит в розмірі 8000,00 грн. строком на 36 місяців. Пунктом 2.5 Договору встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2% від суми кредиту. У зв'язку із тим, що умови даного пункту Договору суперечать вимогам закону, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» , то позивач просить суд визнати п. 2.5 Договору від 14.01.2014 недійсним. Позивач та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надали заяву, в якій просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заперечення, у якому в задоволенні позову просить відмовити, оскільки НБУ не відносить комісію за обслуговування кредитної заборгованості до платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь та зобов'язує банки включати розмір такої комісії до розрахунку сукупної вартості кредиту. Вважають, що нарахування зазначеної плати цілком відповідає вимогам чинного законодавства та відсутні будь-які підстави для визнання п. 3.5. Договору недійсним. Окрім цього, просять справу розглянути без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази встановив наступне: 14.01.2014 між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір згідно умов якого тій надано кредит в розмірі 8000,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 24 % річних за користування овердрафтом. Пунктом 2.5 Договору встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2% від суми кредиту. Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 14.01.2014, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору у несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими ж положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК Українисаме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved