Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

у жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив суд з урахуванням збільшень позовних вимог стягнути з останнього на його користь суму боргу за договором позики від 09.02.2019 року в сумі 455 600,00 грн., 3% річних в розмірі 23 446,98 грн., проценти у розмірі 98 069,29 грн., інфляційні збитки в розмірі 19 395,50 грн., а всього - 596 511,77 грн. (а.с. 2-4, 67-75). Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09.02.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим номером 142, за умовами якого він передав у власність, а [PERSON] отримав до дня підписання цього договору від нього грошові кошти в сумі 455 600,00 грн., що станом на день підписання цього договору згідно курсу валют еквівалентно 16 570,00 доларів США, та зобов`язався повернути їх до 20.02.2019 року. Проте, на зазначену дату позичальник в порушення взятих на себе зобов`язань не повернув суму боргу. Оскільки у добровільному порядку [PERSON] не повертає борг, то вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 21.10.2019 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 03.02.2020 року (а.с. 15). 03.02.2020 року підготовче засідання відкладено на 13.05.2020 року (а.с. 21-22). 13.05.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 02.07.2020 року (а.с. 25). 02.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 25.11.2020 року (а.с. 34-35). Ухвалою від 07.08.2020 року задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову у справі та накладено в межах ціни позову (656 852,88 грн.) арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с. 60-62). Ухвалою від 25.11.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 21.04.2021 року (а.с. 93). 21.04.2021 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 16.09.2021 року (а.с. 98). 18.11.2020 року відповідачем подано відзив на уточнений позов, в якому останній повністю заперечив проти пред`явлених до нього вимог, й на обґрунтування своєї позиції вказав на те, що 13.03.2019 року приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. вчинено виконавчий напис № 340, яким з нього стягнуто на користь позивача грошові кошті в розмірі 455 600,00 грн., і останній пред`явлено до примусового виконання й наразі відкрито виконавче провадження № 59241278, а тому вимоги про стягнення суми в розмірі 455 600,00 грн. є безпідставними і порушують норми ст. 61 Конституції України, через що не підлягають задоволенню, так само як і вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що є похідними вимогами. В частині вимог про стягнення процентів за користування позикою вказав, що такі вимоги також задоволенню не підлягають, так як укладений договір позики є безпроцентним (а.с. 77-79). Відповідь на відзив не надходила. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні 16.09.2021 року позов в частині вимог про стягнення 455 600,00 грн. не підтримали, та просили лише стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 23 446,98 грн., проценти у розмірі 98 069,29 грн. та інфляційні збитки в розмірі 19 395,50 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону. Судом встановлено та не заперечено сторонами, що 09.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим номером 142, за умовами якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримав до дня підписання цього договору грошові кошти в сумі 455 600,00 грн., що станом на день підписання цього договору згідно курсу валют еквівалентно 16 570,00 доларів США, та зобов`язався повернути їх до 20.02.2019 року (а.с. 5). Договір позики є безпроцентним (п. 5 договору). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договору позики від 09.02.2019 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, як встановлено судом, відповідачем визнається факт отримання грошових коштів за вказаним вище договором. Отже, суд надходить до висновку про те, що обов`язки по поверненню отриманої позики, що виникли у відповідача внаслідок укладення договору, підлягають виконанню останнім. При зверненні до суду, позивачем вказано про те, що відповідач умов укладеного договору не виконав, позику своєчасно та в повному обсязі не повернув. З матеріалів справи також вбачається, що 13.03.2019 року приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. вчинено виконавчий напис № 340, яким з нього стягнуто на користь позивача грошові кошті в розмірі 455 600,00 грн., і останній пред`явлено до примусового виконання й наразі відкрито виконавче провадження № 59241278. Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про порушення відповідачем умов укладеного договору, внаслідок чого порушені права позивача. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив порушеного грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк, а тому вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, пред`явлені з метою захисту свого цивільного права, є обґрунтованими та доведеними. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 23 446,98 грн. та інфляційні втрати в розмірі 19 395,50 грн., через що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, вказаний розрахунок відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Щодо стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі:1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14). Крім того, правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (ст. 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст. 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (п. п. 34, 35, 38) і від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 (п. п. 6.20-6.24)). Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (п. п. 53-54, 90-91)). З огляду на вказане, приймаючи до уваги, що згідно п. 5 договору позики від 09.02.2019 року він є безпроцентним і позивачем також заявлені вимоги про стягнення процентів за межами погодженого сторонами договору строку надання позики, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, суд надходить до висновку про те, що позивач на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України не має права нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, в тому числі і за період після настання терміну повернення позики (після 20.02.2019 року). Тому, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 1 921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial