Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №\~1 у будинку №\~4-А по вулиці Марії Лагунової у місті Бровари Київської області. В обґрунтування позову зазначав, що він є власником вказаної вище квартири, у якій зареєстрований його син [PERSON], який з 2013 року у даній квартирі не проживає, оплату за комунальні послуги не вносить. Оскільки відповідач більше одного року не проживає у квартирі без поважних причин, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання [PERSON] у квартирі порушує його права як власника нерухомого майна. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2004 року на праві приватної власності належить квартира №\~1, що розташована у житловому будинку №\~4-А по вулиці Марії Лагунової у місті Бровари Київської області, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 квітня 2018 року за №\~121262165. Із актів обстеження житлово-побутових умов від 19 березня та 01 вересня 2018 року, складених депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON], вбачається, що відповідач [PERSON] у належній позивачу [PERSON] на праві власності вказаній вище квартирі зареєстрований, проте фактично не проживає з 2013 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що відповідач [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає без будь-яких поважних причин з 2013 року. Згідно із\~відомостями наданими\~суду Відділом\~обліку та\~моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України в Київській області вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], з 19 липня 2007 року. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом\~ч.\~ч.\~1,\~4\~ст.\~41\~Конституції України,\~ч.\~1\~ст.\~321\~ЦК України\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачу на праві приватної власності квартирі, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним вище жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved