Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним договір факторингу, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 24.02.2012 року в частині передачі кредитного договору №В01/036/2007, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 08.11.2007 року; визнати недійсним договір факторингу, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 24.02.2012 року в частині передачі договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 08.11.2007 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 08.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № №В01/036/2007, за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 23954 долари США. В забезпечення виконання зобов'язань боржника за вказаним вище кредитним договором, 08.11.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. 24.02.2012 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги в тому числі за кредитним договором №В01/036/2007 від 08.11.2007 року, укладеним з [PERSON], та договором іпотеки від 08.11.2007 року, укладеним з [PERSON]Вказаний договір в частині відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором, позивач вважає недійсним, оскільки останній не відповідає положенням п. 2 ст. 1 Конвенції про міжнародний факторинг, та п. 2 розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, є таким, що порушує публічний порядок, що у відповідності до ст. 228 ЦК України свідчить про нікчемність договору. Також, у заяві про зміну підстав позову, позивач вказує, що не отримував жодного письмового повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором, що свідчить про відсутність обов'язку у позивача виконувати кредитне грошове зобов'язання перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна». У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову. Представник відповідачів у судове засідання не з'явився, направив до суду письмові заперечення по суті позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання також не з'явився, направив до суду письмові пояснення по суті позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 08.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-В01/036/2007 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 23 954 долари США з терміном повернення до 08.11.2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 08.11.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № РСL-В01/036/2007 (далі - Договір іпотеки). Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги від 24.02.2012 року АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з положенням ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту невизнаного або порушеного права є визнання правочину недійсним. Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду позивач не зазначив, яке саме його право було порушено при вчиненні оспорюваного правочину. За своєю правовою природою Договір купівлі-продажу кредитного-портфелю, укладений між відповідачами у справі, є договором факторингу. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у Договорі факторингу є Клієнт, яким може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, та Фактор - Банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції ( ст.1079 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до п.11 ч.1 ст. 4 цього ж Закону фінансовими вважаються такі послуги: факторинг. Частиною 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим 03 грудня 2009 року державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Відповідно до Додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №241 серії ФК від 03 грудня 2009 року, вид фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу . Вказані обставини не були спростовані позивачем, тому відсутні підстави вважати, що сторони спірного договору факторингу не мали право укладати зазначені договори. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд зазначає, що належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в обґрунтування як первісних позовних вимог, так і вимог за заявою про доповнення підстав позову, позивач суду не надав. Судом роз'яснювались представнику позивача процесуальні права, передбачені ст.ст. 27, 31 ЦПК України, в тому числі і щодо звернення до суду з клопотаннями про витребування доказів у справі, однак вказаним процесуальним право сторона позивача не скористалась, а з власної ініціативи суд позбавлений процесуальної можливості збирати докази в обґрунтування чи спростування вимог та заперечень, на які посилаються сторони у справі. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого ствердження в ході розгляду справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed