Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВ СІТІ АПАРТМЕНТС» (далі по тексту - відповідач) про встановлення нікчемності правочинів, застосування наслідків його недійсності та стягнення коштів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.12.2016 між нею та відповідачем було укладено Попередній договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна (далі по тексту - Попередній договір), за п. 1 якого сторони домовилися укласти до 23.12.2016 договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.03.2015. Водночас, відповідно до п. 19 Попереднього договору, у вартість квартири входить машиномісце (паркінг) [NUMBER], яке розташоване за адресою: [ADDRESS], та меблі з побутовою технікою. Відповідно до п. 6 Попереднього договору, відповідач мав передати, а позивач прийняти квартиру в день підписання основного договору. За змістом п. 9.1. Попереднього договору позивачем було сплачено відповідачу 270 000 грн. 00 коп. Також, у п. 4 Попереднього договору відповідач підтвердив, що нерухоме майно придбано останнім добросовісно, не заставлене, не продане, не внесено до статутного фонду юридичної особи, в спорі та під забороною відчуження не перебуває, не є зданим в оренду та/або претензій третіх осіб на нього не має. Однак, звернувшись до нотаріуса 21.12.2016, позивач дізналася про те, що машиномісце [NUMBER], знаходилося під забороною відчуження. З урахуванням зазначених обставин, позивач втратила довіру до відповідача та прийняла рішення про відмову укладення основного договору купівлі-продажу зазначеного майна. 23.12.2016 позивач звернулася до відповідача з вимогою повернути сплачену гарантійну суму, проте, відповідачем у задоволенні зазначеної вимоги було відмовлено. [PERSON] просить встановити нікчемність Попереднього договору, оскільки, такий було укладено у простій формі та не посвідчено нотаріально; стягнути з відповідача 270 000 грн. 00 коп. основного боргу та 12 985 грн. 00 коп. відсотків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 відкрито провадження у справі. В судовому засіданні 11.04.2018 позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні 11.04.2018 заперечила щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.12.2016 між сторонами було укладено Попередній договір, за п. 1 якого сторони домовилися укласти до 23.12.2016 договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.03.2015. Водночас, відповідно до п. 19 Попереднього договору, у вартість квартири входить машиномісце (паркінг) [NUMBER], яке розташоване за адресою: [ADDRESS], та меблі з побутовою технікою. Відповідно до п. 6 Попереднього договору, відповідач мав передати, а позивач прийняти квартиру в день підписання основного договору. За змістом п. 9.1. Попереднього договору, позивачем було сплачено відповідачу 270 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. За змістом ч. 4 ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії Попереднього договору, оригінал якого було оглянуто судом в судовому засіданні, підписаний сторонами Попередній договір нотаріально посвідчений не був, однак, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 270 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, підписаний сторонами договір є недійсним (нікчемним), оскільки, не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Оскільки, укладений між сторонами правочин - Попередній договір є нікчемним, проте, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти в розмірі 270 000 грн. 00 коп., тому відповідно ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 270 000 грн. 00 коп. Поряд з цим, вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за весь період користування чужими коштами у розмірі 12 985 грн. 00 коп., не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що правовідносини сторін мають характер договірних, відповідно до яких між сторонами було досягнуто попередньої згоди (Попередній договір), на виконання якого відповідач отримав грошові кошти у вигляді гарантійної суми у розмірі 270 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною підставою набуття майна (отримання грошей). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Верховним Судом України у справі №6-100цс15 (постанова від 03.06.2015) висловлено правову позицію про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. З матеріалів справи вбачається наявність волі сторін на відчуження квартири та існування зобов'язальних відносин. При цьому, неповернення грошових коштів може кваліфікуватися лише як порушення умов договору з відповідними правовими наслідками, а не набуттям майна без достатньої правової підстави. Відтак, наявність у сторін договірних правовідносин виключає застосування ст.ст.536, 1212, 1214 ЦК України, згідно із якими позивач просить задовольнити вимоги. Застосування аналогії закону в даному випадку не має правового підґрунтя. Також, стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України є неправомірним, оскільки, вказана правова норма регулює правовідносини, що виникають між сторонами договору позики, проте, такий договір між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, вбачає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 469 грн. 85 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial