Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Стеблівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, в якому просить зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки відповідно до державного акту серії ЯЛ № 246004, та звільнити самовільно захоплену ними частину земельної ділянки розміром 0,0318 га за кадастровим номером 2125387801:01:002:0123 шляхом знесення побудовах парканів, повернувши її власнику [PERSON] , стягнути з відповідачів солідарно сплачений при поданні позовної заяви судовий збір в сумі 768,40 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що згідно рішення 38-ої сесії 5-го скликання Стеблівської сільської ради набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до якого виготовила державний акт на право приватної власності, серії ЯЛ №246004, з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру 2125387801:01:002:0123. На початку осені 2019 року позивачка вирішила побудувати на вказаній земельній ділянці будинок, але, прийшовши до вказаної земельної ділянки, побачила, що межі її земельної ділянки змінені зі сторони її сусіда [PERSON] шляхом переміщення огорожі в бік її земельної ділянки. Відповідач категорично відмовився відновити існуючу межу, вказуючи, що спірна частина земельної ділянки належить йому. З метою з`ясування фактичного розміру захопленої частини земельної ділянки вона звернулась до інженера-землевпорядника [PERSON] , який виготовив викопіювання з чергової кадастрової карти, згідно якого [PERSON] вчинив самозахват її земельної ділянки, поставивши паркан загорожу по всій довжині та паркан з дроту на частині земельної ділянки, самозаховивши її земельної ділянки площею 0,0318 га. Порушення відповідачами її прав власника земельної ділянки шляхом самовільного захоплення частини земельної ділянки, власником якої вона є, зумовило звернення її до суду із відповідним позовом, оскільки відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяв про розгляд справи без їх участі, відкладення розгляду справи суду не подали. Відзив чи заперечення проти позову від відповідачів не надходили. Представник третьої особи - Стеблівської сільської ради Хустського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. З врахуванням наведеного, та у відповідності до порядку, визначеного ст. 223 ч. 4, ст. 247 ч. 2 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] набула у власність земельну ділянку кадастровий номер 2125387801:01:002:0123 загальною площею 0,10 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, та що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення 38-ої сесії 5-го скликання Стеблівської сільської ради. Право власності позивачки на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 246004, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01 10 251 00032, 29.10.2010 року. 2019 року позивачка виявила порушення межі її земельної ділянки зі сторони її сусідів [PERSON] та [PERSON] , які мешкають в житловому будинку на суміжній земельній ділянці за адресою [ADDRESS] . Факт захоплення земельної ділянки позивачки відповідачами та розмір самозахвату стверджується викопіюванням з чергової кадастрової карти з вказанням розмірів захопленої земельної ділянки, виготовленим інженером-землевпорядником [PERSON] . Згідно з викопіюванням з чергової кадастрової карти відповідачами вчинений самозахват земельної ділянки [PERSON] на 2,18 м, а площа самозахопленої земельної ділянки становить 0,0318 га. Також вбачається, що відповідач [PERSON] встановив паркан загорожу по всій довжині та паркан з дроту на частині земельної ділянки позивачки, вигородивши частину земельної ділянки позивачки 0,0318 га на свою користь. Твердження позивачки про те, що відповідачі відмовляються у позасудовому порядку відновити межу між земельними ділянками та звільнити захоплену частину її земельної ділянки, відповідачами не заперечено і не спростовано, тому суд вважає, що цей факт доведений позивачем. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлено судом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 Цивільного кодексу України, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК. У відповідності до ч.1 статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 211 Земельного кодексу України самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Виходячи з наведених правових норм, суд визнає, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх порушених прав на земельну ділянку відповідає способам захисту цивільних прав, визначених ст. 16 ЦК України. Згідно п.1 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. суди мають захищати права всіх суб`єктів права власності на землю та на господарювання на ній при вирішенні земельних спорів. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідачами будь-яких доказів на спростування наданих позивачем доказів та фактів, викладених у позовній заяві на обгрунтування позовних вимог, суду не надано. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити частково та зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки позивача та відповідачів відповідно до державного акту серії ЯЛ № 246004, звільнити самовільно захоплену ними частину земельної ділянки кадастровий номер 2125387801:01:002:0123 площею 0,0318 га шляхом знесення побудованих парканів та повернувши її власнику [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. В задоволенні вимоги про стягнення на користь позивачки витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. слід відмовити через недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: approved