Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, 13 січня 2014 року між ним, як членом кредитної спілки, та відповідачем укладено договір №1653 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, відповідно до умов якого спілка приймає від вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок в розмірі 70000 грн. строком на 7 місяців та зобов'язується повернути вкладникові таку ж суму і сплатити проценти нараховані на умовах та в порядку встановлених цим договором. Днем початку строку дії договору визначено 13 січня 2014 року, а днем закінчення - 11 липня 2014 року. Крім того, умовами договору також передбачено його право в будь-який час достроково розірвати цей договір, письмово попередивши про це спілку. У випадку дострокового розірвання договору спілка протягом 30 днів з моменту отримання відповідного письмового повідомлення повертає члену кредитної спілки внесок та здійснює всі необхідні розрахунки щодо сплати належних процентів відповідно до п. 2.3 укладеного договору. Вказував на те, що 27 січня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору №1653 від 13.01.2014 року та повернення всієї суми вкладу, у зв'язку з чим між ним та кредитною спілкою було укладено Додаткову угоду до вказаного вище договору, відповідно до умов якої відповідач зобов'язався виплатити основну суму депозитного договору разом із відсотками, які по перерахунку будуть складати 0,01%, а також встановлено, що основна сума грошових коштів разом з нарахованими відсотками буде виплачена на протязі чотирьох розрахункових періодів, починаючи з 01.04.2014 року. Разом з тим, відповідачем своїх зобов'язань за вказаним договором і додатковою угодою не викононо та належні йому грошові кошти не повернуто, у зв'язку з чим він звертався з позовом до суду та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.09.2014 року було стягнуто з кредитної спілки «Рідне коло» на його користь заборгованість за вище вказаними договором та додатковою угодою за період з 05.05.2014 року по 03.06.2014 року. Відповідно до графіку розрахунку, доданого до додаткової угоди відповідач зобов'язаний був виплатити йому кошти 01.07.2014 року в сумі 17500,09 грн. та з 01.08.2014 року в сумі 17500,22 грн., проте взяті на себе зобов'язання не виконав. Вважає, що у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань відповідач має нести цивільно-правову відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України та виплатити йому інфляційні в розмірі 1365,41 грн. та 3% річних від вказаної суми боргу в розмірі 277,61 грн. У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 36643,33 грн., в тому числі: 35000,31 грн. - основна заборгованість, 1365,41 грн. - інфляційні, 277,61 грн. - 3% річних. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій також вказав на те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином двічі був повідомлений судом про час та місце розгляду за адресою свого місцезнаходження, про причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 13 січня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №1653 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а/с 6). Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка діє на основі статуту, що не суперечить законодавству України. Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про фінансові послуги та Державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитна спілка є фінансовою установою з надання фінансових послуг, а грошовий вклад є фінансовою послугою, що надається споживачам кредитної спілки. Абзацом 3 ст.21 цього Закону передбачено, що кредитна спілка відповідно до свого статуту залучає на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі. Виходячи з положень ст.ст. 626-629, 631 ЦК України, укладений між сторонами договір є цивільно-правовою угодою, в якій сторони на власний розсуд визначили зміст їх прав і обов'язків, які є обов'язковими до виконання сторонами протягом строку, визначеного договором. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Як убачається зі змісту договору [PERSON] як член кредитної спілки вніс внесок на депозитний рахунок спілки, а спілка прийняла внесок на умовах строковості, зворотності та платності в сумі 70000 грн. на строк з 13.01.2014 року по 11.07.2014 року зі сплатою 25 % річних. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера від 13.01.2014 року (а/с 10). Згідно із вимогами ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу)або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Частиною 7 ст.10 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що повернення обов'язкового пайового та інших внесків, крім вступного внеску, провадиться в порядку, передбаченому статутом кредитної спілки, але не пізніше ніж через один місяць після прийняття загальними зборами або спостережною радою кредитної спілки відповідного рішення. Повернення вкладів провадиться за взаємною згодою сторін або не пізніше строку, передбаченого відповідним договором. Так, 27 січня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання вказаного вище договору (а/с 11). Відповідно до п.п. 3.3.1, 6.3, 7.2.3 спірного договору, член кредитної спілки має право в будь-який час достроково розірвати Договір, письмово попередивши про це Відповідача. Останній протягом 30 днів з моменту отримання письмового повідомлення повертає мені Внесок та здійснює всі необхідні розрахунки щодо сплати належних мені відсотків, нарахування відсотків за час фактичного користування внеском кредитною спілкою за ставкою 10 відсотків річних. Договір може бути розірваний за моєю ініціативою в порядку, визначеному п.3.3.1. Крім цього, пунктом 7.2.3. встановлено, що у випадку дострокового розірвання Договору в порядку, визначеному п.3.3.1., дія Договору припиняється. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до Договору про внесок (вклад) на депозитний рахунок №1653 від 13.01.2014 року, відповідно до умов якої у зв'язку із заявою [PERSON] про дострокове розірвання депозитного договору №1653 від 13.01.2014р. спілка зобов'язується виплатити основну суму депозитного договору разом з відсотками, які по перерахунку будуть складати 0,01%. За згодою обох сторін, основна сума буде виплачена разом з нарахованими відсотками на протязі чотирьох розрахункових періодів починаючи з 01.04.2014р. Ця угода є невід'ємною частиною договору, до якої додається графік розрахунку (а/с 8). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з обставин встановлених рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.09.2014 року у справі за позовом [PERSON] до КС «Рідне Коло», судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав перед відповідачем своїх зобов'язань за договором про внесок (вклад) на депозитний рахунок №1653 від 13.01.2014 року та додатковою угодою до нього, внаслідок чого рішенням суду стягнуто з кредитної спілки «Рідне коло» на його користь заборгованість за період з 05.05.2014 року по 03.06.2014 року в загальній сумі 37183,11 грн. та судові витрати по справі (а/с 20). Судом також встановлено, що у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за вище вказаним договором та додатковою угодою, позивач звертався з відповідними заявами в Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, проте не зважаючи на це відповідач не виконав умов укладених між ними угод (а/с 13-16). Згідно ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу після закінчення терміну, встановленого договором. Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з графіку розрахунків, який додається до вказаної вище додаткової угоди. Укладеної між сторонами, відповідач зобов'язувався виплатити позивачу кошти 01.07.2014 року в сумі 17500,09 грн. та з 01.08.2014 року в сумі 17500,22 грн. (а/с 4). Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на належне виконання відповідачем вказаних зобов'язань. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти в розмірі 17500,09 грн. не виплачених відповідно до графіку розрахунків 01.07.2014 року та в сумі 17500,22 грн., не сплачену 01.08.2014 року, а також інфляційні в розмірі 1365,41 грн. та 3% річних від вказаної суми боргу в розмірі 277,61 грн. Як вбачається з оригіналу квитанції, яка міститься в матеріалах справи, при зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 366,44 грн. (а/с 5). Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved