Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 13.11.2001 р. вона придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,6 кв. м., житловою площею 27,4 кв.м. Договір купівлі продажу нерухомого майна було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі за № 6731. Згідно договору купівлі-продажу в подальшому останній нотаріальному посвідченню не підлягає. Оскілки умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивач просив визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, визнати за ним право власності на квартиру у житловому будинку, що розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вулиця Гагаріна, квартира № 44, будинок № 4. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS], який складається з 2 кімнат, загальною площею 42,6 кв. м., житловою площею 27,4 кв.м. Договір було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі за № 6731 від 13.11.2001 р. (а.с. 9) Згідно технічному паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 01.11.2001 р., обєкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 6731 від 13.11.2001 року. Згідно ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Проте до теперішнього часу договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, а позивач про порушення свого права дізнався нещодавно, суд приходить до висновку щодо можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved