Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування, в обґрунтування якого зазначив, що у 1967 році його батьки [PERSON] та [PERSON] за письмовим договором купівлі-продажу придбали житловий будинок [ADDRESS], який у подальшому був оформлений на батька згідно рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 09.04.1986 року № 210. Після смерті матері у 1988 році та батька у серпні 2014 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на будинок, про що видано відповідну постанову нотаріуса. Посилаючись на положення ст. 1268 ЦК України, просив визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] зі всіма надвірними та господарськими прибудовами (загальна площа будинку 37,6 кв.м., житлова 14,7 кв.м.) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги також підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, подала письмові заперечення, в яких зазначила, що право продажу майна відповідно до ст. 225 ЦК Української РСР 1963 року належить власникові. Позивач не надав доказів, чи належав будинок [PERSON] та чи мав він право продажу будинку. Також зазначала про недотримання вимог нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку. Після прийняття рішення Іллічівської районної Ради народних депутатів від 09.04.1986 року право власності на будинок зареєстровано не було. Вказувала, що у спадкодавця не виникло право власності на домоволодіння, тому не може бути переходу прав до спадкоємців. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що батьками позивача згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.12.1966 року є [PERSON] і [PERSON], які у 1967 році уклали письмовий договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 210 від 09.04.1986 року було встановлено, що в 1967 році було придбано домоволодіння [ADDRESS], тому цим рішенням було надано дозвіл заявникові переписати в існуючій документації власника будинку на [PERSON] - батька позивача. [INFO] померла мати позивача [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом від 24.11.1988 року серії [NUMBER]. [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом від 11.08.2014 року серії [NUMBER]. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою від 30.03.2015 року № 482/02-31 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, та роз'яснено про необхідність вирішення даного питання у судовому порядку. При вирішенні у судовому порядку спірного питання щодо належності зазначеного будинку спадкодавцю та правомірності включення його до складу спадщини, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов'язаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Із вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги зокрема належать діти покійного спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1ст. 1269 ЦК України). Із матеріалів спадкової справи № 650/2014 вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], померлого [INFO], є його син, позивач по справі, [PERSON] Інших спадкоємців першої черги, які б звернулися у встановленому законом порядку, немає. З огляду на це позивач є єдиним спадкоємцем і має потенційне право на успадкування існуючої спадкової маси після смерті свого батька, як спадкодавця. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Під час розгляду справи суд враховує роз'яснення, викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (надалі за текстом - Лист ВССУ), в пункті 3.1. якого зазначено, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року. Із оглянутої у судовому засіданні матеріалах інвентарної справи, що надійшла з МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що інвентарна справа на будинок [ADDRESS], була заведена 12 червня 1956 року на громадянина [PERSON] У 1967 році між [PERSON] та батьками позивача була укладена письмова угода купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], яка не була нотаріально посвідчена. У 1967 році одразу після укладення договору купівлі-продажу батьки позивача [PERSON] і [PERSON] вселилися в придбаний ними будинок [ADDRESS] та були в ньому прописані, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією домової книги та відмітками в ній. Згідно технічного паспорту від 19.02.2015 року на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 37,6 м.2, домоволодіння було побудовано в 1959 році, тобто ще попереднім власником до моменту придбання його батьками позивача. Попри недотримання нотаріальної форми укладання договору купівлі-продажу в 1967 році, [PERSON] як покупець за угодою звернувся в установленому порядку до державного органу влади, який за діючим на той час законодавством мав повноваження на підтвердження права власності, із заявою про укладення вказаного договору та реєстрацію домоволодіння на нього. Згідно рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 09.04.1986р. №210 заява [PERSON] була задоволена та дозволено спірне домоволодіння переписати на заявника. Тобто за вказаним рішенням орган державної влади, якому законодавчо було надані повноваження на підтвердження факту переходу права власності, дав свою згоду та узаконив факт переходу права власності на [PERSON] Відповідно до пункту 10 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», яка затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджена з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Пунктами 12 та 13 вказаної Інструкції встановлено, що для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації: а) оглянути будинок (домоволодіння); б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з'ясувати, хто являється його власником. Про час огляду і збирання відомостей бюро технічної інвентаризації вивішує об'яви на видному місці на даному будинку і сусідніх будинках; в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості; г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення (додаток N 3 та 3-а). Крім того, в пункті 16 Інструкції закріплено, що в разі пред'явлення заявником так званої домашньої угоди, в підтвердження належності йому будинку внаслідок купівлі-продажу, міни, дарування або відчуження будинку на умовах довічного утримання, питання про визнання цієї угоди дійсною може бути вирішено судом в загальнопозовному порядку (ст. 47 Цивільного кодексу УРСР). Системний аналіз наведених положень законодавства, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що з метою захисту майнових прав громадян передбачалися випадки, коли особа була власником домоволодіння, але не мала належного правовстановлюючого документу. В таких випадках особа мала право подати заяву до виконкому місцевої Ради депутатів, за результатами ретельного розгляду якої виконком був наділений повноваженнями винести відповідне рішення про оформлення права власності на будинок, що було підставою для реєстрації будинку та видачі реєстраційного посвідчення. У даному випадку у справі судом встановлено, що [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу звернувся за вказаної процедурою до виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів та отримав його позитивне рішення про оформлення права власності на своє ім'я, але відповідного реєстраційного посвідчення в БТІ не оформив і державної реєстрації не пройшов. Разом з цим в матеріалах інвентарної справи МКП «Маріупольське БТІ» вказане рішення наявне та внесені відповідні записи про зміну власника на [PERSON] Враховуючи це, суд вважає, що [PERSON] набув за рішенням органу місцевого самоврядування право власності на вказаний будинок [ADDRESS], оскільки вчинення реєстраційної дії за діючим на той час законодавством не було визначальним та обов'язковим для виникнення права власності, а було лише похідним для упорядкування державного обліку існування права власності. Вказана позиція також викладена в Листі ВССУ (пункті 3.1.), де наголошено, що за ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вказана Інструкція 1966 року передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням зазначених положень законодавства та роз'яснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт набуття права власності на спірний будинок спадкодавцем по спадковій справі № 650/2014, а тому житловий будинок [ADDRESS] є об'єктом спадкування та входить до спадкової маси після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] після смерті батька в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved