Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила зняти арешт та заборону відчуження із земельної ділянки площею 3,26 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться в адміністративних межах Ставківської сільської ради Березівського району, яка належала на праві власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 31 травня 2002 року. Вказуючи на те, що вона будучи спадкоємцем першої черги до майна [PERSON], не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в зв'язку із накладенням на підставі повідомлення № б/н від 13 грудня 1997 року Васильківського міського суду Київської області, Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області арешту на вказане майно. Оскільки відповідачем арешту з майна не знято, позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом. Представник позивача 18 листопада 2015 року подав до суду заяву про можливість слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує (а.с. 36). Відповідач 18 листопада 2015 року надіслав до суду заяву в якій вказував на те, що державний нотаріус є лише реєстратором заборон, в зв'язку із чим заперечував проти притягнення його до участі у справі в якості відповідача (а.с. 35). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що 25 березня 2013 року Березівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 42/2013 до майна [PERSON], який помер [INFO] року. Спадкоємцем померлого [PERSON] є [PERSON], яка звернулася із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується довідкою вих. № 15.06./02-14 щодо надання відомостей стосовно спадкоємців по спадковій справі виданою 19 листопада 2014 року завідувачем Березівської державної нотаріальної контори (а.с. 15). Згідно роз'яснення завідувача Березівської державної нотаріальної контори Г.В.Полякової вих. № 457/02-14 від 31 жовтня 2015 року, 05 листопада 2004 року реєстратором Васильківською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення б/н від 13 грудня 1997 року Васильківського міського суду накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON], реєстраційний номер 1445786 (а.с. 12). Відповідно до відомостей про право власності/право постійного користування; витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5101368442014 від 29 серпня 2014 року та Державним актом на право приватної власності на землю, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 203 від 31 травня 2002 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,26 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 16-22). Рішенням Васильківського міського суду Київської області від 11 березня 1998 року у справі № 2-15/1998, [PERSON] зобов'язано за свій рахунок відновити автомобіль [NUMBER], що належить [PERSON], а також стягнуто з [PERSON] 270 грн. судових витрат (а.с. 23-25). Відповідно до листа вих. 3425 № Н.03-11 від 28 липня 2015 року в.о. начальника ВДВС Васильківського МРУЮ, наданого шляхом перевірки журналу реєстрації вхідної кореспонденції та Єдиного державного реєстру, виконавчий документ у відділі ДВС Васильківського МРУЮ на виконання не надходив та станом на час надання відповіді на виконанні не перебуває (а.с. 30). Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі) якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вендітеллі проти Італії» (1994) Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним ( рішення у справі «Півень проти України», 2004 рік). За вимогами ст. 608 ЦПК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони підтверджені належними доказами, що свідчать про наявність у неї права на отримання спадкових прав після померлого [PERSON] зобов'язання якого в зв'язку із смертю припинені. Враховуючи викладене,

Outcome: approved