Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

У квітні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме житловий будинок [ADDRESS]. За життя померлий заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги є вона та син померлого - [PERSON] У встановлений законом строк вона подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок не отримувала. Вказала, що протягом 2000-2005 років в період перебування в зареєстрованому шлюбі, вона разом з [PERSON] побудували на місці старого будинку новий житловий будинок площею близько 200 кв.м. На час розгляду справи будинок не введений в експлуатацію. Враховуючи дану обставину, їй має належати ? частину даного будинку як частка в майні подружжя, та ? частина - як частина в спадщині, інша ? частина - його сину [PERSON] Згодом вона дізналась, що на підставі рішення сільської ради від 16 червня 2011 року відповідачу [PERSON] передано в приватну власність біля будинку площею 0,2391 га, та отримано державний акт на право власності, тобто всю земельну ділянку біля будинку, чим істото порушили її права як співвласника житлового будинку. Просила суд визнати недійсним рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 червня 2011 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,2391га по [ADDRESS], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним, виданий на ім'я [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2391га по [ADDRESS], кадастровий номер 3222485901:01:045:0023; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Остаточно просила суд недійсним рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 червня 2011 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,2391га по [ADDRESS], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним, виданий на імя [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2391га по [ADDRESS], кадастровий номер 3222485901:01:045:0023; визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,18га по [ADDRESS] та право на державну реєстрацію даної земельної ділянки і державної реєстрації права власності на неї на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж ділянки в натурі; визнати за нею право власності в порядку спадкування на ? частину та на ? частину як спільне майно подружжя - будівельних матеріалів та обладнання, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS]; визнати за нею право власності в порядку спадкування на ? частину та на ? частину як спільне майно подружжя будівельних матеріалів та обладнання, з яких побудовано незавершену будівництвом господарську будівлю, паркан із залізобетонних плит, ворота металеві, хвіртку, колодязь питний із збірних залізобетонних кілець, вимощення цементне на підсилювачу бетонному шару та щебеневій основі по [ADDRESS]; визнати за нею в порядку спадкування та поділу спільного майна подружжя право на оформлення документації на будівництво, добудову та введення в експлуатацію ? частин незавершеного будівництвом домоволодіння по [ADDRESS] з правом оформлення документації на будівництво, добудову та введення його в експлуатацію; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS]. За заявою [PERSON] ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 16 жовтня 2014 року зустрічний позов залишено без розгляду. При розгляді справи третя особа [PERSON] подала позов. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1967 року по 1995 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] У період перебування в шлюбі ними був придбаний житловий будинок по [ADDRESS] та закріплена земельна ділянка площею 0,15га. Оскільки будинок був старим та непридатним для проживання, ними було прийнято рішення по будівництву нового будинку. У зв'язку з чим були придбані будівельні матеріали та обладнання для будівництва нового будинку, які до 1995 року були майже використані в будівництві. Після розлучення вона з померлим [PERSON] досягли домовленостей, що вона не претендує на частину будинку та земельної ділянки, а останній складе за життя заповіт, яким дане майно заповість сину - відповідачу по справі [PERSON] Але померлий заповіту не склав. Тому вона має право на ? частину житлового будинку та земельної ділянки як спільно нажите майно подружжям. Просила визнати права землекористувача на ? частину земельної ділянки та визнати її забудовником ? частини будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. У подальшому [PERSON] уточнювала позовні вимоги. Остаточно просила суд визнати права землекористування за нею на ? частину земельної ділянки та право власності на ? частину житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; поновити строки позовної давності на подачу позову та на оскарження рішень ради, оскільки про порушення своїх прав дізналась лише при вступі в справу у якості третьої особи; визнати рішення Петропавлівсько-Борщагівуської сільської ради від 23 липня 1992 року та від 28 березня 1996 року недійсними. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, проти доводів позову [PERSON] заперечували. Просили задоволитити позов в повному обсязі та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] як з-підстав необґрунтованості, так і з-підстав пропуску строку позовної давності. У судовому засіданні [PERSON] та його представник проти доводів позову заперечував, вимоги за позовом [PERSON] підтримав. Просили задоволити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні позову [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та її представник свій позов підтримали, проти позову [PERSON] заперечували. Просили суд відмовити в його задоволенні та задоволити в повному обсязі її позов. У судовому засіданні представник Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області проти позову [PERSON] заперечували. Просили суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, в задоволенні позову третьої особи [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що з 24 червня 1967 року до 14 серпня 1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Залізничного районного суду м.Києва від 14 серпня 1995 року. Від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданого Залізничним ЗАГС м. Києва. За ст. 6 ЗК України 1990 року, чинного на час вирішення питання про передачу померлому [PERSON] земельної ділянки, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); тощо. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. У відповідності до ст. 17 ЗК України 1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. 17 липня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 12,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. З довідки №972 від 23 вересня 2008 року відділу Державного пожежного нагляду Києво-Святошинського району ГУ МНС України в Київській області вбачається, що 24 січня 1992 року зареєстрований факт виникнення пожежі приватного будинку, що належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; в результаті пожежі вогнем знищено покрівлю будівлі по всій площі, внутрішнє оздоблення стін, речі домашнього вжитку власника будинку; причина пожежі - несправність пічного опалення. Рішенням виконавчого комітету Петропавівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області №22 від 17 січня 1992 року вирішено клопотати перед сесію сільської ради про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,15га для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS]. Відповідно до листа архітектора с. П.П. Борщагівка № 33 від 20 лютого 1992 року на земельній ділянці по [ADDRESS] за результатами обстеження є можливість перебудови житлового будинку з послідуючим зносом старого будинку. Рішенням Петропавівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області від 23 липня 1992 року [PERSON] надана земельна ділянка розміром 0,15 га в [ADDRESS] для перебудови індивідуального житлового будинку; надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку та господарських будівель за типовим проектом №145-24-306.13.88 на п'ять кімнат житловою площею 76,73 кв.м, загальною площею 169 кв.м. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна). З пояснень сторін та допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що на земельній ділянці по [ADDRESS] в с. Петропавлівька Борщагівка померлим [PERSON] проводилось будівництво житлового будинку з 1992 року по 2005 рік. Відповідно до висновку експерта Київського експертно-дослідного центру №14055 від 19 травня 2014 року на земельній ділянці знаходиться незавершений 2-х поверховий з цокольним поверхом житловий будинок загальною площею 258 кв.м, житловою площею 95 кв.м, незавершена господарська будівля, паркан із залізобетонних плит, ворота металеві, колодязь питний, вимощення цементне на підстилаючому бетонному шару та щебеневій основі. Даний будинок є незавершеним будівництвом, 73,44% готовністю, та на час проведення експертизи не був готовий до введення в експлуатацію. Пояснення позивачки [PERSON] та позивачки [PERSON], що основна частина будівництва спадкового будинку проводилось в період перебування з померлим [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, суд оцінює критично, оскільки беззаперечних доказів цим обставинам суду подано не було. Не підтвердили даних обставин і допитані в судовому засіданні свідки сторін. З поданих суду доказів також не можливо встановити відсоток будівництва в період перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] Подані суду чеки, квитанції, договори суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджують використання придбаних матеріалів саме на спірному будівництві. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 331 ЦК України у разі необхідності особа, яка створила нову річ, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом,що здійснює державну реєстрацію прав не нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказано, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки, зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений законодавством, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані у встановленому законом порядку. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. У судовому засіданні позивачка стверджувала, що житловий будинок по [ADDRESS] є незавершеним будівництвом, побудованим відповідно до придбаного проекту. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було, не поданий даний проект і експерту при проведенні експертизи. За таких обставин, на час розгляду справи позивачем не подано суду доказів того, що проведене будівництво здійснювалось відповідно до затвердженої проектної документації, з дотриманням будівельних норм та правил, відповідно до поданого проекту, таким чином суд приходить до висновку, що даний об'єкт не може вважатись об'єктом незавершеного будівництва. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Зважаючи, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва, на вищевикладене, тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] в цій частині. Рішенням Петропавівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області від 28 березня 1996 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, розміром 0,18га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. За життя [PERSON] державного акту на право власності на спірну земельну ділянку не отримував. [INFO] [PERSON] помер, свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого Залізничним відділом ЗАГС м. Києва, [PERSON] був сином [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про одруження серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у м. Києві, 30 грудня 1999 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. За ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. За ст. 125 ЗК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №71 від 29 липня 2010 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,2391га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №83 від 16 червня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,2391га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]; передано дану земельну ділянку в приватну власність. На підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт серія ЯК №210244 на земельну ділянку площею 0,2391га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS], кадастровий номер3222485901:01:045:0023. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] вбачається, що спадкове майно прийняли дружина [PERSON] та син [PERSON] так як, протягом шестимісячного строку подали в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям в процедурі приватизації, то спадкоємці мають право звертатись до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, ради міністрів АРК, органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За таких обставин та враховуючи, що спадкоємцями прийнято спадщину, до складу якої входить житловий будинок, за життя померлий [PERSON] розпочав процедуру приватизації, передача земельної ділянки одному із спадкоємців порушує право іншого на отримання відповідної частини земельної ділянки, в тому числі і для обслуговування житлового будинку, завершення його будівництва, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання рішення ради та державного акту недійсними. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Петропавівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області від 23 липня 1992 року [PERSON] надана земельна ділянка розміром 0,15 га в [ADDRESS] для перебудови індивідуального житлового будинку; надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку та господарських будівель за типовим проектом №145-24-306.13.88 на п'ять кімнат житловою площею 76,73 кв.м, загальною площею 169 кв.м. Рішенням Петропавівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області від 28 березня 1996 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, розміром 0,18га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Також при розгляді справи встановлено, що померлий [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1967 року по 1995 року. Відповідно до пояснень сторін після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. позовів про поділ спірного житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] не подавався, таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] знала та могла дізнатись про прийняття рішення радою, будівництво будинку. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні [PERSON] заявила про застосування строків позовної давності, про що подала суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки [PERSON] не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про оскаржувані рішення, заявлене клопотання про його поновлення є необґрунтованим, [PERSON] подала суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову [PERSON] суд відмовляє.

Outcome: dismissed