Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просили: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: в [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., прибудови літ. а, погребу з шийкою літ. Б, сараю літ. В, літньої кухні літ. Г, вбиральні літ. Д, гаражу літ. Е, літнього душу - Ж, споруд № 1-3, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: в [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., прибудови літ. а, погребу з шийкою літ. Б, сараю літ. В, літньої кухні літ. Г, вбиральні літ. Д, гаражу літ. Е, літнього душу - Ж, споруд № 1-3, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 05 лютого 1979 року секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради Дніпропетровської області, згідно якого, все своє майно вона заповіла позивачам по справі, в рівних долях. Позивачі наполягають на застосуванні норм Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини, оскільки спадщина відкрилася [INFO] , та зазначають, що у встановленому законом порядку вони звернулися до Новомосковської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті матері. Між тим, листами від 06 грудня 2019 року за вих. № 1901/02-14 та № 1900/02-14 їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через відсутність документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спадковий будинок, а також відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо реєстрації прав власності на даний об`єкт. Окрім того в довідці комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 22.11.2019 року № 21099/19 зазначено про відсутність інформації щодо реєстрації прав власності на даний спадковий будинок за спадкодавцем. Для вирішення питання щодо спадкування позивачам надано пораду звернутися до суду. Так, позивачі зазначають, що [PERSON] збудувала домоволодіння ще в 1970 році. В цілому домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., прибудови літ. а, погребу з шийкою літ. Б, сараю літ. В, літньої кухні літ. Г, вбиральні літ. Д, гаражу літ. Е, літнього душу - Ж, споруд № 1-3. Отже, [PERSON] та [PERSON] наполягають на тому, що право власності на житловий будинок з надвірними побудовами виникло у спадкодавця [PERSON] з моменту закінчення будівництва. Крім того, на час закінчення будівництва господарських будівель та споруд, прибудови до будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Означені норми законів, що регулювали спірні правовідносини, не пов`язували виникнення права власності на нерухомість із проведенням її реєстрації, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок та надвірні побудови був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Посилаючись на неможливість позасудового набуття права на спадкування нерухомого майна, яке не зареєстроване на даний час у встановленому законом порядку, позивачі звернулися до суду з означеним позовом. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року позов залишено без руху (а.с. 27). Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року відкрите провадження по справі (а.с. 34). Ухвалою суду від 28 січня 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . За результатами підготовчого судового засідання від 01.03.2021 року, справу призначено до розгляду по суті, відповідною ухвалою. В судове засідання представник позивачів не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Представник відповідача - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON] , у відповідності до якого остання померла [INFO] в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.15). Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 45/1979, матеріали якої свідчать про те, що із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] . Матеріали спадкової справи містять дані про те, що [PERSON] склала заповіт, посвідчений 05 лютого 1979 року секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради Дніпропетровської області, згідно якого, все своє майно вона заповіла позивачам по справі, в рівних долях. Поряд з цим, за результатами розгляду заяв позивачів про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори прийнято рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що спадкоємцем не надано документу, що посвідчує право власності спадкодавця, відомості щодо державної реєстрації права власності на спадковий будинок відсутні. Одночасно, державний нотаріус роз`яснив спадкоємцям необхідність звернутися до суду для визнання за ним права власності в порядку спадкування (а.с.17,18). У відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно запису погоспрдарської книги № 9 погосподарського обліку № 706, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , про що свідчить довідка виконавчого комітету Піщанської сільської ради ; 1780/02-24 від 29.07.2020 року (а.с. 19) За [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] , однак право власності не зареєстроване (а.с. 20). З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що на території домоволодіння в період з 1925 по 1970 роки було побудовано житловий будинок літ. А, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м., прибудови літ. а, погреб з шийкою літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Е, літній душ - Ж, споруди № 1-3(а.с. 22-24). Таким чином, на час смерті [PERSON] питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, з надвірними побудовами, як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки та надвірні побудови є власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок та надвірні побудови був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності нерухомість із проведенням її реєстрації. По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не зареєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що придбавши на відповідній правовій підставі житловий будинок, та продовжуючи будівництво господарських будівель та споруд спадкодавець за життя правомірно набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, визначеними у технічному паспорті. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, врегульовані наступними нормами закону. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Отже, усі надані позивачами докази, свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] на законних підставах набула право власності на вищевказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами, але за життя у спосіб встановлений законом належне йому право власності не зареєструвала, у зв`язку з чим позивачі, які являється спадкоємцями за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , з незалежних від них обставин позбавлені можливості оформити свої спадкові права, а тому їх права мають бути визначені в судовому порядку. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК Української СРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На підставі ст. 549 ЦК Української СРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадковий житловий будинок, підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved