Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

У квітні 2013 року позивачі - [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідача - [PERSON], в обґрунтування якого вказали, що [PERSON], який був батьком позивачки [PERSON] та сином позивачки [PERSON], - помер [INFO] року. Починаючи з 1995 року [PERSON] проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу із [PERSON], а 14.09.2010 року між ними був зареєстрований шлюб. Починаючи з 1995 року вони, проживаючи однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, і між ними існували ті відносини, які характерні для подружжя. За час свого проживання однією сім'єю вони на спільні сумісні кошти, у 1995 році придбали для свого проживання житловий будинок за адресою: [ADDRESS], право власності на який було зареєстровано за [PERSON] У цьому будинку з часу його придбання разом проживали та вели спільне господарство [PERSON] та [PERSON] Крім цього, [PERSON] та [PERSON] 16.03.1995 року створили ТОВ «Кафе «[INFO]», директором якого була [PERSON], а 20.02.1995 року вказане Товариство придбало у власність частину нежитлових приміщень, загальною площею 32 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. В подальшому цим же Товариством, було придбано ще одне нежитлове приміщення за цією ж адресою. В цих нежитлових приміщеннях здійснювало свою підприємницьку діяльність створене ними ТОВ «Кафе «[INFO]». 21.09.2005 року вони придбали автомобіль марки «HONDA CIVIC SHUTTLE» , 1998 року випуску, р/н [NUMBER], який був оформлений на [PERSON] 01.04.2009 року [PERSON], на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок за адресою: [ADDRESS], - [PERSON] [INFO] року у м. Миколаєві помер [PERSON], а [INFO] року - померла [PERSON] Позивачі як спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON], в установлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] При цьому, [PERSON], із такою заявою не зверталася. В подальшому позивачі дізнались про те, що [PERSON] починаючи з 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по даній справі - [PERSON], який після її смерті звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Посилаючись на викладене, позивачі просили: - встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 03.02.1995 року по 14.09.2010 року, [PERSON], який помер [INFO] року, та [PERSON], яка померла [INFO] року; - визначити частку померлого [PERSON] у праві власності на майно, яке було придбане у період проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу - житловий будинок по [ADDRESS], нежитлове приміщення по [ADDRESS] та автомобіль марки «HONDA CIVIC SHUTTLE» , 1998 року випуску, р/н [NUMBER], - у розмірі 1/2 частини цього майна. У судове засідання по справі позивачі не з'явилися, їхні представники у судовому засіданні під час розгляду справи просили залишити без розгляду частину позовних вимог - про визначення частки померлого [PERSON] у праві власності на майно, що було придбане у період проживання однією сім'єю - на нежитлове приміщення по [ADDRESS] - у розмірі 1/2 частини цього майна. Також вони змінили свої позовні вимоги в частині визначення частки померлого [PERSON] у праві власності на автомобіль марки «HONDA CIVIC SHUTTLE» , 1998 року випуску, р/н [NUMBER], та просили визнати його власником цілого автомобіля. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2014 року позовні вимоги про визначення частки померлого [PERSON] у праві власності у майно, що придбане у період проживання однією сім»єю, на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], - у розмірі 1/2 частини, були залишені без розгляду. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, його представник у судовому засіданні позов не визнав через безпідставність та недоведеність, та пояснив, що відповідач та [PERSON] 16.11.2002 року зареєстрували шлюб на території Російської Федерації, і в цьому шлюбі вони перебували до дня смерті [PERSON], а тому шлюб між останньою та [PERSON], який був укладений 14.09.2010 року на території України не може вважатись дійсним. Після смерті [PERSON], відповідач як її спадкоємець за законом першої черги, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також представник відповідача заперечував факт придбання [PERSON] та [PERSON] на їхні сумісні кошти спірного нерухомого майна. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків та дослідивши надані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 16.09.1992 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10). 03.02.1995 р. був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 11). 14.09.2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували свій шлюб у Корабельному відділі РАЦСу Миколаївського міського управління юстиції (а.с.12). [INFO] року помер [PERSON] (а.с. 13), а 17.12.2012 р. померла [PERSON] (а.с 76). Позивачі по даній справі - [PERSON] є донькою померлого [PERSON], а [PERSON] є його матір'ю, та відповідно його спадкоємцями першої черги за законом. Із копії спадкової справи № 94/2012, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] до майна померлого [PERSON] (а.с. 61-72) вбачається, що заповіту на випадок своєї смерті він не залишив, і позивачі в установлений законом строк звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 23) вбачається, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль марки «HONDA CIVIC SHUTTLE» , 1998 року випуску, р/н [NUMBER], на підставі біржової угоди від 21.09.2005 року. Із копії спадкової справи № 36/2012, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] до майна померлої [PERSON] (а.с. 74-113), вбачається, що починаючи з 16.11.2002 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON], і цей шлюб був зареєстрований Управлінням ЗАГСу Митищенського району ГУ ЗАГСу Московської області, Російської Федерації. Відповідач [PERSON] в установлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї дружини. Судовим розглядом встановлено, що 01.04.2009 року [PERSON] залишила два заповіти, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON], згідно одного із них заповіла належний їй житловий будинок по [ADDRESS] - [PERSON], а згідно другого заповіту - заповіла належні їй нежитлові приміщення по [ADDRESS] - [PERSON] (а.с. 82, 91). Судовим розглядом встановлено, що на момент своєї смерті [PERSON] одночасно перебувала у двох шлюбах: з 16.11.2002 року - із [PERSON], зареєструвавши цей шлюб у Російській Федерації, і з 14.09.2010 року - із [PERSON], зареєструвавши його на території України. Вказане суперечить положенням ст. 25 Сімейного Кодексу України, та є підставою відповідно до ч. 1 ст. 39 СК України для визнання недійсним та анулювання запису про останній із цих шлюбів в позасудовому порядку. Стаття 256 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, зокрема, проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що такі справи розглядаються, якщо: · згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; · чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; · заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Враховуючи викладене та те, що з 16.11.2002 року і до своєї смерті [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по даній справі, суд приходить до висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Сімейного Кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, і необхідно застосовувати положення КпШС та Закону України «Про власність», які були чинними на той час. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» - спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно із пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статтей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовується. Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 29 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пунктів 1,2 статті 17, статті 18 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-66цс13 та у постанові від 25.12.2013 р. у справі № 6-135цс13. Допитані у судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю починаючи з 1995 року, у житловому будинку по [ADDRESS], придбаному ними для їх спільного проживання, і між ними існували спільний бюджет та відносини, що притаманні для подружжя. Між тим, із матеріалів справи, зокрема, із договору міни від 07.07.1995 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] вчинили обмін належного їм на прав власності майна: [PERSON] обміняла належний їй житловий будинок по [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] та автогараж [ADDRESS] які належали [PERSON] В свою чергу вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.1995 року, посвідченого 2-ю Миколаївською державною нотаріальною конторою, а гараж належав їй на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.02.1995 року. Згідно договору міни, цей обмін був вчинений сторонами без доплати. Будь-яких доказів того, що вищевказана квартира та гараж були придбані [PERSON] та [PERSON] на кошти, отримані ними внаслідок їхньої спільної праці як сім'ї, - суду не надано. Тому виходячи із усього вищенаведеного, суд робить висновок, що підстави вважати спірний житловий об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - відсутні. Що ж до спірного автомобіля марки «HONDA CIVIC SHUTTLE» , 1998 року випуску, р/н [NUMBER], то суд вважає, що він був придбаний [PERSON] у 2005 році, тобто у той час, коли [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON], і цей автомобіль був зареєстрований за [PERSON] Позивачі у своєму позові не довели того, що його право власності оспорюється чи не визнається будь-якою особою, і існують порушення їх прав як його спадкоємців. Тим більше, що у матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], відсутня відмова нотаріуса про видачу позивачам відповідного свідоцтва. Суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON], оскільки виходячи зі змісту положень статті 256 ЦПК України, встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Оскільки суд відмовив у задоволенні вимог про визнання частки померлого [PERSON] у праві власності на майно, то встановлення вказаного юридичного факту само по собі не породжує для позивачів будь-яких правових наслідків. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачами судові витрати по справі їм не відшкодовуються через те, що суд відмовив їм у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed