Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-5). Позивачка в судове засідання не прибула, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити. Відповідач, Іванчуківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву про розгляд справи без присутності представника сільської ради. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка [PERSON], як на підставу позовних вимог щодо визнання за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], посилається на ст. 344 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статті ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкритого, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах у всіх випадках не може бути власником, оскільки останній ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить територіальній громаді в особі Іванчуківської сільської ради Харківської області, що підтверджується копією виписки з по- господарської книги № 7 Іванчуківської сільської ради Харківської області. В період з 2001 по 2005 роки у вказаному домоволодінні проживали [PERSON] та члени його сім'ї: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO] (а.с. 16,17). Відповідно до довідки Іванчуківської сільської ради в будинку за адресою: [ADDRESS] з січня 2005 року проживали, але не були зареєстрованими [PERSON], 1954 року народження та його дружина [PERSON], 1957 року народження. На даний час в зазначеному будинку проживає, але не зареєстрована [PERSON],1957 року народження. Свідоцтво про право власності на дане домоволодіння не видавалось. Документи про купівлю - продаж будинку між [PERSON] та [PERSON] в сільську раду не надавалось (а.с. 15). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму району реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 14 травня 2014 року (а.с. 9). Згідно копії розписки від 10 січня 2015 року , [PERSON] отримав від [PERSON] та [PERSON] 600 ( шістсот) гривень за будинок [ADDRESS] ( а.с.18). Судом встановлено, що починаючи з січня 2005 року, позивачка [PERSON] з померлим чоловіком, [PERSON], та після смерті чоловіка тривало, добросовісного, відкритого та безперервного володіє майном як своїм власним - житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою:[ADDRESS], позивачка повністю несла витрати по утриманню будинку в належному стані, зробила своїми силами ремонт, оплачує комунальні послуги. Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог, адже є встановлений факт порушення прав позивача у справі, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивачки повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved