Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що його мати на час складання заповіту, згідно якого 5/6 частин свого майна заповіла відповідачам, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. У судове засідання позивач не зявився, але суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Адвокат позивача [PERSON] та його представник за довіреністю - [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позовних вимог, але просили суд не стягувати з них судові витрати. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. В останнє судове засідання нотаріус не зявилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що матірю позивача [PERSON] є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ІІ-УР № 138623. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 01 серпня 2014 року, [PERSON] на випадок своєї смерті своє майно заповіла повністю в таких частках: сину [PERSON] 1/6 частку, [PERSON], [PERSON] 5/6 частин в рівних частках кожній. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції серія І-КЕ № 274899, [PERSON] померла 20 жовтня 2014 року. Частина 1 ст. 225 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, позивач, як спадкоємець за законом першої черги має право звертатися з даними позовними вимогами до суду та оспорювати чинність заповіту [PERSON] Як встановлено в ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом положень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Згідно акту судово-психіатричного експерта № 593 від 06 листопада 2015 року [PERSON] станом на 01 серпня 2014 року виявляла ознаки психіатричного розгляду, а саме порушення свідомості рівня оглушення, ймовірно внаслідок гострого порушення мозкового кровообігу (21 липня 2014 року), який позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено той факт, що на момент складання заповіту, а саме на 01 серпня 2014 року, [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Беручи до уваги, що відповідач [PERSON] не є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON], у позовній заяві не зазначено та в судовому засіданні представниками позивача не надано суду доказів на підтвердження того факту, що діями, чи бездіяльністю були порушені права та інтереси позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд приходить до переконливого висновку, що з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений при подачі позовної заяви судовий збір в сумі по 121 грн. 80 коп. з кожної. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу й витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. За клопотанням представника позивача по справі призначена та проведена посмертна амбулаторна судово-психіатрична експертиза, за проведення якої позивач сплатив кошти в сумі 1505 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією від 05 жовтня 2015 року № 0.0.443399853.1. Виходячи з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України вищевказані витрати на проведення судової експертизи підлягають відшкодуванню іншою стороною пропорційно до задоволеної частини позивних вимог, у звязку з чим з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати за проведення вказаної судової експертизи в сумі по 752 грн. 90 коп. з кожної. При вирішенні питання щодо розміру витрат на правову допомогу, суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як встановлено в п. 48 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником позивача надано суду квитанцію, яка підтверджує факт отримання адвокатом [PERSON] від [PERSON] коштів в сумі 10 000 грн., а також розрахунок витрат на правову допомогу, згідно з яким ним затрачено на надання позивачу правової допомоги тривалістю 21 година, в тому числі, пошук та вивчення судової практики 5 годин (9 2436 грн. 00 коп.), ознайомлення з матеріалами справи 2 години (974 грн. 40 коп.), складення позовної заяви 5 годин (1461 грн. 60 коп.), складання процесуальних документів, повязаних з розглядом справи (заяви, клопотання, промова) 3 години ( 1461 грн. 60 коп.), представництво в суді першої інстанції (неодноразовий розгляд справи по суті) 6 годин (2923 грн. 20 коп.). Зважаючи на те, що адвокат [PERSON] не знайомився в суді з матеріалами справи, тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу за час ознайомлення з матеріалами справи в сумі 974 грн. 40 коп. Зміст журналів судових засідань дає суду можливість чітко визначити тривалість участі в них представника позивача адвоката [PERSON] ( близько 4 годин ) та враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу, підтверджені квитанцією, на сумі по 4141 грн. 20 коп. з кожної. На підставі викладеного,

Outcome: approved