Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про тлумачення пунктів кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що 21 серпня 2007 року між нею та ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» був укладений кредитний договір № 77.1/АА-560.07.2, відповідно до умов якого Банк надав їй грошові кошти у розмірі 30 тис. дол. США, зі сплатою 12,5% річних за користування коштами. Зазначила, що в листопаді 2008 року Банк надіслав їй повідомлення про підвищення процентної ставки по кредиту з 12,5% до 16,00% річних, однак вона із запропонованою зміною умов кредитного договору не погодилася і вважає, що термін дії договору припинився з 20 листопада 2008 року, тобто з моменту коли мали бути підписані додаткові угоди до договору. Позивачка вказала, що сплачуючи з 20.11.2008 року кошти Банку, вона вважала, що повертає заборгованість по кредиту внаслідок припинення дії Кредитного договору. Однак, після отримання в серпні 2013 року лист-вимогу Банку щодо погашення заборгованості, зрозуміла, що Банк вважає кредитний договір діючим. Посилаючись на те, що у розумінні ст. 213 ЦК України дії Банку в листопаді 2008 року вважає правочином, спрямованим на зміну умов Кредитного договору, просить розтлумачити виходячи із змісту пунктів 7.1-7.3 Особливих умов Кредитного договору та відповідних дій, здійснених Банком у листопаді 2008 року, з метою зміни умов кредитного договору, чи правомірно вважати припиненим Кредитний договір № 77.1/АА-560.07.02 від 21.08.2007 року в листопаді 2008 року під впливом скасувальної обставини, передбаченої пунктами 7.1-7.3 даного договору, внаслідок незгоди Позичальника із запропонованою зміною умов кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з тих же підстав просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що [PERSON] пропозицію банку про підвищення процентної ставки не прийняла, підписані угоди до банку не надала, в той же час протягом п'яти робочих днів з дати отримання пропозиції існуючу заборгованість не погасила, а продовжувала сплачувати кредит та відсотки згідно з первинними умовами договору. Вважають, що позов про тлумачення змісту правочину не підлягає задоволенню, оскільки на сьогоднішній день між сторонами відсутній спір щодо розміру процентної ставки за кредитом та щодо обов'язку позичальника погасити існуючу заборгованість протягом п'яти робочих днів з дати отримання листа банку від 23.10.2008 року, так як позичальник виконує умови договору і до сьогодні. Крім того, просив застосувати строки позовної давності (а.с. 21-23). Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ «РОДОВІД БАНК» є повним правонаступником ВАТ «РОДОВІД БАНК». Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в силу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 21 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 77.1/АА-560.07.2, відповідно до умов якого Банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США, зі сплатою 12,5% річних за користування коштами (а.с. 3-5). 23 жовтня 2008 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» надіслав на адресу позивача лист № 77.1-11.б.б./23503 з пропозиціє підписати додаткові угоди про підвищення процентної ставки за кредитом до 16% річних на підставі п. 7.1 кредитного договору (а.с. 25). Відповідно до п. 7.2. кредитного договору у разі згоди Позичальника на зміни умов цього договору, оформлюється додаткова угода (правочин) до цього договору, яку підписують обидві сторони. Додаткова угода (правочин) складається у двох примірниках, по одному примірнику кожній зі сторін. Пунктом 7.3. передбачено, що у разу незгоди позичальника з запропонованими умовами, цей Договір припиняється, а Позичальник зобов'язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитами, а також сплатити нараховані за ним проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим Договором, протягом п'яти робочих днів з дати отримання листа банку, зазначеного в п. 7.1. цього Договору. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, [PERSON] пропозицію банку про підвищення процентної ставки не прийняла, підписані угоди до банку не надала, в той же час протягом п'яти робочих днів з дати отримання пропозиції Банку, існуючу заборгованість не погасила, продовжувала сплачувати кредит та проценти згідно з первинними умовами договору, що підтверджується випискою позичальника по рахунку (а.с. 26-29). А Банк в свою чергу ставку по кредиту не підвищував та приймав виконання кредитних зобов'язань від [PERSON] Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Відповідно до п. 7.6. кредитного договору передбачено, що останній діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, а при наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів, а також штрафів, передбачених цим договором. Наявність пропозиції банку щодо підвищення процентної ставки, яка не була прийнята позивачем, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. За змістом п. 7.3. кредитного договору його дія припиняється лише після сплати позичальником існуючої заборгованості у повному обсязі та протягом п'яти робочих днів з дати отримання листа Банку, зазначеного у п. 7.1 цього договору. Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідго ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди. Відповідно до змісту зазначеної норми тлумачення правочину може бути здійснене судом коли правочин носить суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з того, що положення п.п. 7.1-7.3 кредитного договору не носять суперечливого характеру та не потребують уточнення змісту. Разом з тим, представник відповідача у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пропозиція про підвищення процентної ставки Банком позивач [PERSON] отримала у листопаді 2008 року, з цього ж часу позивачка мала можливість звернутись до суду. З зазначеним позовом позивачка звернулася до суду лише у жовтні 2014 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed