Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та остаточно просив визнати довіреність від 27.02.2017 року та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладені від його імені недійсними. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики та договір іпотеки, згідно якого передав йому під іпотеку квартиру за вищевказаною адресою. Після укладення довіреності та договору іпотеки, позивач продовжив проживати в квартирі. 23.10.2017 року [PERSON] дізнався від [PERSON] про продаж належної йому квартири. Після чого позивач звернувся до нотаріуса Лукшкіної О.В. за роз'ясненнями, яка надала копію довіреності від 27.02.2017 року, згідно якої позивач уповноважив [PERSON] та [PERSON] на продаж належної йому квартири. Ознайомившись зі змістом довіреності, [PERSON] зрозумів, що підписав її внаслідок обману, нотаріус не надавав прочитати зміст довіреності. Вважає, що вказану довіреність йому дали підписати разом із договором іпотеки. На підставі викладеного позивач був вимушений звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і пояснив, що договір іпотеки не читав оскільки юридично не обізнаний, договір купівлі-продажу взагалі в очі не бачив, не підписував, у нотаріуса Лушкіної О.В. не був. Довіреностей він не видавав і не підписував. Позивач зареєстрований у спірній квартирі та іншого житла не має. Вважає, що при підписанні довіреності його ввели в оману. З відповідачем [PERSON] він взагалі не знайомий, тому і довіреності видавати йому не міг, але достовірно стверджувати про це не може, бо підпис в довіреності стоїть саме його. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичної допомоги, в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не діяв в інтересах [PERSON], вартість квартири була значно занижена та не ринкова. Продаж квартири не має відношення до договору позики. Слід було стягувати суму боргу та здійснювати звернення на майно. [PERSON] повністю розрахувався по боргу. Його позбавили квартири, грошові кошти за її продаж не повернули. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що договір-купівлі продажу і інші документи підписували у нотаріуса. [PERSON] порушив умови оплати і об'єкт іпотеки було продано. Сума вартості квартири складала вартість зобов'язань за договором позики, а саме 42000грн. Саме за вказану суму [PERSON] і придбав квартиру. [PERSON] відповідач знає давно, вони підтримують дружні відносини. При укладені договору купівлі-продажу [PERSON] діяв в інтересах позивача. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні наголосила на тому, що [PERSON] не заперечує проти того, що підписував довіреність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що при здійснені продажу квартири виступав в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, щоб зупинити штрафи, оскільки останній не сплачував відсотки по договору позики. Грошові кошти [PERSON] передав [PERSON], позивачеві гроші не передавав, оскільки в нього наявні грошові зобов'язання, які на теперішній час знаходяться у [PERSON] Наявність дружніх відносин з [PERSON] не заперечує. Відповідач - приватний нотаріус Лушкіна О.В. до судового засідання не з'явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та заперечення, згідно яких відповідачем по справі має бути особа, яка брала участь у вчиненні нотаріальної дії, а не особа, що вчиняє нотаріальні дії. Довіреність була підписана позивачем власноруч, перед чим він її прочитав, тому нотаріус вважає вимоги позивача в частині визнання довіреності не дійсною не обґрунтованими. Третя особа - приватний нотаріус Слащев А.Г. в судовому засіданні пояснив, що 17.10.2017 року до нього звернулись [PERSON] і [PERSON] з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири. В них були наявні правовстановлюючі документи на квартиру та довіреність на право продажи. Грошові кошти за квартиру сторони отримали до підписання договору. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням сторони відповідачів та доводам позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2003 року, виданим державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П.С. та зареєстрованим в реєстрі за №3-1734. Згідно копії паспорту [PERSON], останній також зареєстрований за вищевказаною адресою та згідно наданих в судовому засіданні пояснень іншого житла не має. 27.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 23400,00грн. строком користування на 12 місяців, з виплатою відсотків в розмірі 10% щомісяця, зі строком повернення боргу до 27.02.2018 року. Розмір основного зобов'язання 51480грн. На забезпечення виконання цього зобов'язання 27.02.2017 року сторони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В., згідно п.1.4 якого іпотекодавець - [PERSON] передає [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Згідно п.5.2.2 Договору іпотеки, способом надання права іпотекодержателю від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі в рахунок виконання основного зобов'язання боржником у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме іпотекодавець та іпотекодержатель цим встановили, що в разі невиконання боржником основного зобов'язання (Договору позики), іпотекодержатель для задоволення своїх вимог за цим зобов'язань має право продати предмет іпотеки будь-якій особі- покупцям на власний розсуд згідно з умовами ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме цей Договір іпотеки є правовою підставою для посвідчення такого договору (договорів) купівлі-продажу нотаріусом. Однак, не зважаючи на наявність Договору іпотеки, яким накладено заборону відчуження квартири до припинення або розірвання договору іпотеки, а також згідно умов якого [PERSON] має право розпорядитися належною позивачу квартирою, в разі невиконання ним умов договору позики, цього ж дня 27.02.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В. була посвідчена довіреність за реєстровим номером 294, від імені [PERSON], який уповноважив [PERSON] та [PERSON] продати за ціною і на умовах на його розсуд належну йому квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г., [PERSON], від імені якого за довіреністю, посвідченою 27.02.2017 року за реєстровим №294, діяв [PERSON] продав, а [PERSON] купив двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,1кв.м, за 89876,00грн. При цьому у договорі відображено, що грошові кошти за продаж квартири покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Таким чином, продаж квартири було здійснено не на забезпечення виконання зобов'язання по договору позики від 27.02.2017 року, як на цьому наголошують відповідачі [PERSON] та [PERSON], оскільки наявність Договору іпотеки слугувала самостійною підставою для можливості здійснення продажу квартири в разі наявності заборгованості за договором. Крім того, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.02.2018 року, яке набрало законної сили 05.03.2018 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 27.02.2017 року станом на 14.11.2017 року у розмірі 87692,81грн., що складається з тіла позики- 23400грн., відсотків- 63180грн., індексу інфляції-1112,81грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 880,43грн. На виконання вказаного рішення відповідачем 30.03.2018 року було сплачено на користь [PERSON] суму заборгованості в розмірі 98053,54грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.03.2018 року. Зі змісту вищевказаного рішення суду вбачається, що заборгованість була стягнута за весь період користування позикою, при цьому будь-які кошти від продажу квартири позивача на погашення боргу за договором позики від 27.02.2017 року, як про це зазначає відповідач [PERSON] зараховані не були. Таким чином кошти від продажу квартири не були зараховані ні на погашення боргу, ні повернуті позивачу по справі, який згідно договору купівлі-продажу квартири являвся її продавцем. Факт не передачі коштів [PERSON] від продажу квартири не заперечується відповідачем [PERSON], який нібито отримав кошти від [PERSON] Також суд вважає за необхідне звернути увагу на вартість квартири, за яку було здійснено її продаж. Згідно відомостей онлайн-ресурсу «Rieltor.ua» найнижча ринкова вартість двокімнатної квартири в Кальміуському районі м.Маріуполя складає 9000 доларів, що еквівалентно 245410,20грн., тобто більш ніж в два з половиною рази більше ціни за яку було здійснено продаж квартири, при тому, що за 2018 рік індекс інфляції складав лише 108,9%. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст.230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму). Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до змісту ст.230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 року у справі N 6-7182св06. Отже, що стосується вимог позивача про визнання довіреності недійсною суд виходить з наступного. Позивач в судовому засіданні зазначав про введення його в оману, проте довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною на підставі ст.230 ЦК України, враховуючи наведені вище положення законодавства та роз'яснення Верховного суду України. Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу саме такої довіреності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст.229 ЦК); обману (ст.230); насильства (ст.231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст.232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України, правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008 року). Так, в довіреності міститься особистий підпис [PERSON], який і не заперечує факту підписання довіреності, що свідчить про його обізнаність зі змістом довіреності та надання відповідачам зазначених у довіреності повноважень. Враховуючи письмові пояснення нотаріуса Лушкіної О.В., фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що оспорювана довіреність виражала волю довірителя, тобто волевиявлення позивача було на видачу довіреності саме з таким змістом, довіреність була особисто прочитана і власноручно підписана позивачем, яка знала її зміст і виражала її волю. За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а тому суд відмовляє у задоволенні позову. Що стосується вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсною суд виходить з наступного. Представник позивача в судовому засіданні наголошував на тому, що [PERSON] при здійсненні продажу належної [PERSON] квартири діяв не в його інтересах, а в інтересах [PERSON] У відповідності до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Згідно п.22 роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 6 листопада 2009 року №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди, 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень. Таким чином, при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини. При цьому наведені обставини є обов'язковими умовами, встановлення яких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України. Частиною 1 ст.237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Для задоволення позовних вимог за ст.232 ЦК необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] являються друзями, проти чого не заперечували в судовому засіданні, в той час як позивач [PERSON] взагалі не знайомий з [PERSON] Таким чином, [PERSON] та [PERSON], скориставшись довірливістю і юридичною безграмотністю позивача, усвідомлюючи, що вони, будучи представниками [PERSON] в частині продажу належної йому квартири, не можуть вчинити правочин в своїх інтересах, уклали договір купівлі-продажу квартири між собою, внаслідок чого залишили спірну квартиру [PERSON], тобто переслідували мету отримання власної вигоди в результаті таких своїх дій. Будь-які докази наявності узгодження ціни та умов продажу квартири з [PERSON] надані не були. Так як і не були надані докази отримання позивачем грошових коштів з продажу квартири, при цьому в договорі купівлі-продажу було зазначено, що кошти за квартиру покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Факт не передачі грошових коштів з продажу квартири позивачу не заперечувалось відповідачами і в судовому засіданні. В судовому засіданні [PERSON] вказуючи на те, що грошові кошти за продаж квартири [PERSON], останньому не повернув, також зазначив, що залишив їх собі нібито в рахунок боргу, однак будь яких-доказів про наявні боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] суду не надано. Отже, [PERSON], продавши на підставі довіреності від позивача квартиру своєму другові [PERSON], який в свою чергу відповідно до умов довіреності також був уповноважений на здійснення продажу квартири в інтересах [PERSON] за ціною, значно нижчою від ринкової вартості квартири та без узгодження з позивачем ціни та умов продажу, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах, отримавши кошти за її продаж, та інтересах свого друга [PERSON], тому такий правочин слід вважати укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє. Зловмисна домовленість відповідачів виразилася в навмисних діях представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Тобто в даному випадку [PERSON], будучи представником [PERSON] за довіреністю, вступив у зловмисну домовленість з іншим представником [PERSON] за довіреністю [PERSON], який бажав залишити спірну квартиру за собою, діяв при цьому у своїх інтересах та інтересах [PERSON], а не в інтересах особи, яку представляв. Тобто вони усвідомлювали, що вчиняють правочин всупереч інтересам довірителя та бажали настання несприятливих наслідків для довірителя. В результаті чого для довірителя виникли несприятливі наслідки в вигляді втрати власності та неотримання коштів від її продажу. Доводи про те, що кошти не були передані довірителю з тих підстав, що пішли на погашення його заборгованості перед [PERSON] не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, в разі не виконання [PERSON] договору поруки, [PERSON] мав право реалізувати квартиру відповідно до умов Договору іпотеки. Крім того, при стягненні з [PERSON] боргу за договором позики в судовому порядку кошти з продажу квартири в якості погашення заборгованості враховані не були. Таким чином, всі дії [PERSON] та [PERSON] були направленні на заволодіння квартири їх довірителя. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійним. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, вважаючи їх доведеними та обґрунтованими. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ЗУ «Про судовий збір» позивач мав сплатити судовий збір в розмірі по 640грн. за обидві позовні вимоги. Відповідно до квитанції позивач сплатив судовий збір в розмірі 1500грн. У зв'язку з тим, що судом задоволено лише одну позовну вимогу з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню у дольовому порядку судовий збір в розмірі 640грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial