Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 15544,02 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував із відповідачем у трудових відносинах, наказом від 15.09.2014 його було звільнено із займаної посади, проте всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснено остаточного розрахунку при звільнені. В судове засідання позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та в заочному порядку. Представник відповідача ПАТ «Отава» у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання належним чином повідомлявся, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що з 15.05.2013 позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах. Наказом ПАТ «Отава» від 15.09.2014 № 6-П [PERSON] звільнено з роботи з 17.03.2014 за прогул, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно розрахунково-платіжних відомостей за травень 2013 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 1204,52 грн., за червень 2013 року в сумі 2048,50 грн., за липень 2013 року в сумі 2048,50 грн., за серпень 2013 року в сумі 2048,50 грн., за жовтень 2013 року в сумі 2048,50 грн., за листопад 2013 року в сумі 2048,50 грн., за грудень 2013 року в сумі 2048,50 грн., за січень 2014 року в сумі 2048,50 грн. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 цього ж закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Нормами ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи те, що всупереч вищевказаним приписам закону відповідач у день звільнення позивача не здійснив виплату всіх сум по оплаті праці, що належать останньому, то суд приходить до висновку про необхідність стягнення таких сум в судовому порядку з метою захисту порушених трудових прав [PERSON] Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. За приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи наявність факту порушення відповідачем трудових прав позивача, його тривалості та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди, а саме: у розмірі 2000 грн. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved