Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просила, усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення із зазначеної квартири відповідача та зняття її з реєстраційного обліку; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], на належить їй на підставі договору купівлі-продажу, укладеним між нею та [PERSON] Позивачу стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстрована відповідач з 27.10.2009 року як член сім'ї попереднього власника. Втім, позивач вказує, що внаслідок втрачання [PERSON] права власності на квартиру, втратили право користування та проживання у квартирі і члени його сім'ї. Відповідач не являється членом сім'ї позивача, а така реєстрація відповідача носить формальний характер. Де фактично мешкає відповідач позивачу не відомо. Реєстрація сторонньої особи створює для позивача додаткові витрати, позбавляє можливості отримати субсидію на оплату комунальних послуг, а також вільно розпоряджатися власністю. Таким чином, позивач вважає свої права порушеними, внаслідок чого вимушена звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття особи з реєстраційного обліку. У судове засідання позивач не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте представник позивача подала до суду заяву про слухання справи за відсутності сторони позивача, зазначивши, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, подала окрему заяву, в якій вказала, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилася, про поважність причин неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 14.12.2017 року відкрито провадження у даній справі. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умовами ст.196 ЦПК України для виконання завдань підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 21.03.2018 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.03.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до Інформаційної довідки та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 8-9). В даній квартирі зареєстрована відповідач, що підтверджується копією картки прописки, засвідченою житлово-експлуатаційною організацією, та довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 10, 14). Позивач вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, щонайменше з моменту купівлі даної квартири позивачем. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. У даному випадку судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача та не проживає разом з нею у вказаній квартирі. Проте, розглядаючи дану справу в межах заявлених позовних вимог варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зважаючи на наведені обставини, перешкод у користуванні належним позивача майно відповідачем не здійснюється. Відтак, право власності, володіння та розпорядження позивача щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені, а тому не підлягають судовому захисту у такий спосіб. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, суд вважає, що права позивача в частині наявності зареєстрованої у даній квартирі відповідача порушує її права, проте, позивачем не вірно обраний спосіб захисту у даному разі, що як наслідок є відмовою в позові в цій частині. Крім того, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Крім того, в розумінні норм статті 4 ЦПК України дана вимога є передчасною, так як права позивача в даному випадку не порушені, із заявою про зняття з реєстрації відповідача позивач не зверталася та відмови не отримувала, а наявність обставин, визначених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття з реєстраційного обліку відповідача в цій квартирі. На підставі повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачем не здійснювалось порушення прав позивача у користуванні квартирою, відповідач у ній не проживає. Окрім того, не порушені права позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, враховуючи не звернення її до компетентних органів за наявності визначених підстав. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed