Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив припинити стягнення з нього на користь відповідача додаткових витрат на утримання сина [PERSON] , [INFO] , визначених рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/3500/18 від 23.10.2018 року, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого він за рішенням суду від 23.10.2018 року сплачує аліменти у розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу) та додаткові витрати в розмірі 1500 грн. щомісячно. Підставою для стягнення додаткових витрат на дитину стало те, що дитина має рідкісне хронічне захворювання - класична фенілкетонурія, через яке потребує постійного лікування, спеціального харчування, купівлі медикаментів. Позивач вважає, що відповідачем не було обґрунтовано сам розмір та потреба у додаткових витратах на дитину, не надано розрахунку або обґрунтування необхідності майбутніх витрат, однак вказане рішення в частині стягнення додаткових витрат на дитину він не оскаржував. Позивач стверджує, що на даний час наявні підстави для припинення стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини, оскільки син медикаментозного лікування не отримує, а лікувальне харчування дітям до 16 років закуповується за державні кошти. Крім того, на момент постановлення рішення від 23.10.2018 року позивач був здоровим, працездатним, проходив військову службу за контрактом, а на даний час визнаний інвалідом ІІІ групи через травму, пов`язану із захистом Батьківщини, та отримує лише пенсію по інвалідності. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. У відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позову повністю. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що підставою для стягнення додаткових витрат на утримання дитини стала хвороба дитини і на теперішній час вказана обставина не змінилася, оскільки хвороба є невиліковною. Також держава повністю не забезпечує всі потреби дитини на спеціальне харчування та лікування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову повністю за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з відповідачем (а.с. 6). Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Стаття 185 СК України визначає, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/3500/18 від 23.10.2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково та стягнуто з позивача на користь відповідача, зокрема, додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500 грн. до досягнення сином повноліття. Підставою для стягнення з [PERSON] додаткових витрат стала та обставина, що [PERSON] має захворювання згідно з медичного висновку № 53/2 від 27.06.2008 року класична фенілкетонурія (висновок дійсний до 21.03.2026 року) та потребує постійного лікування, спеціального харчування, купівлі медикаментів. За змістом п. 3.1 Розділу XX Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України № N 454/471/516 від 08 листопада 2001 року при захворюванні класичною фенілкетонурією діти потребують лікувального харчування. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач зазначає, що згідно Наказу МОЗ України № 457 від 12.11.2001 року та Розпорядження КМУ № 602-р від 25.08.2004 року закупівля спеціальних продуктів лікувального дієтичного споживання для хворих на фенілкетонурію здійснюється виключно за державні кошти, тому стверджує, що ліки відповідач не купує, лікувальне харчування оплачується державою, тобто, безпідставно отримує додаткові витрати на дитину у розмірі 1500 грн. щомісячно. Суд критично ставиться до позиції позивача, оскільки наявність нормативно-правових актів не є доказом та не свідчить достовірно про повне забезпечення [PERSON] , [INFO] , потреб у лікувальному харчуванні. Стан здоров`я хлопчика з моменту постановлення попереднього рішення суду не змінився, він має захворювання класична фенілкетонурія та користується пільгами, встановленими для дітей-інвалідів. Оскільки хлопчик хворіє тяжкою невиліковною хворобою, тому відсутні підстави стверджувати, що відпали підстави для стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Той факт, що позивач отримав інвалідність ІІІ-ї групи з 24.04.2019 року, отримавши травму у зв`язку з захистом Батьківщини, та позбавлений можливості повноцінно працювати, отримує пенсію по інвалідності, є лише підставою для вирішення питання про зміну розміру додаткових витрат на утримання дитини, однак такі вимоги у вказаній позовній заяві позивачем не заявлялись. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про припинення стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини не ґрунтуються на положеннях закону та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed