Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] у якому просила: 1. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. зареєстрований за № 3298 на ім'я [PERSON]; 2. Витребувати на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно з заявою про зміну підстав та збільшення позовних вимог від 25.01.2017, яка прийнята судом 16.03.2017, в межах заявленого позову до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), [PERSON] (відповідач-3), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни (відповідач-4) на розгляд суду передані наступні вимоги: 1. Визнати неукладеним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 03 березня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 361; 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 3298; 3. Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги вмотивовані тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 підлягав державній реєстрації, однак не був зареєстрований як правочин щодо нерухомого майна, а речове право відчужити чуже майно не внесено до Реєстру, а тому відповідач-3 не набув його у власність, а відтак договір не є укладеним, виходячи із положень ст. 182, 210, 640 ЦК України, ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; - сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки в договорі не зазначено, що є невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань; договір не містить жодного посилання на певний договір іпотеки; сторони не досягли згоди щодо ціни продажу, яка є істотною умовою відповідно до п. 4 договору, не погодивши на який момент має бути проведена оцінка майна (на момент укладення договору чи на момент реалізації майна); - виходячи з неукладеності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідач-3 не мав права на відчуження квартири, проте без належних правових підстав передав у власність квартиру позивача, відповідачу-1, у зв'язку з чим договір купівлі-продажу укладений всупереч вимогам ст. 182, 210, 212, 638, 640 ЦК України ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вимог ст..ст.35, 38 Закону України «Про іпотеку», а відтак за ст..ст.203, 215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним; - позивач не знала про підписання нею договору про задоволення вимог іпотекодержателя та обставини продажу квартири аж до моменту витребування документів із нотаріальної справи, відповідно у позивача не було ані волі, ані волевиявлення на відчуження свого майна, що є підставою для витребування квартири у відповідача-2 згідно положень ст. 388 ЦК України. Ухвалою від 26.10.2016 відкрито провадження у цивільній справі №761/37287/16-ц. 28.10.2016 задоволено заяву представника позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, накладено арешт на квартиру, вимоги щодо якої є предметом спору у даній справі; 14.11.2016 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про постановлення додаткової заяви про забезпечення позову. За результатами апеляційного оскарження ухвалу про забезпечення позову від 28.10.2016 залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.08.2017. Провадження у справі зупинялося у зв'язку з призначенням судової товарознавчої (оціночної) експертизи ухвалою суду від 16.03.2017 та було відновлено ухвалою від 12.10.2017 при поверненні справи експертною установою без виконання. 31.10.2017 у справі призначено судову товарознавчу (оціночну) експертизу, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. При отриманні висновку експерта з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 21.03.2018 року № 19/13-3/355-СЕ/17 провадження у справі було відновлено ухвалою від 02.04.2018. 02.05.2018 судом отримані пояснення приватного нотаріуса Анохіної В.М. в яких з посиланням на судову практику, відзначено, що нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов'язаних з нотаріальною дією. Справу відповідач-4 просила розглядати без її участі, в тому числі, згідно з листом за вих. № 244/01-16 від 09.10.2018. 21.06.2018 до справи отримані письмові пояснення позивача щодо пов'язаності відповідачів та відносин між сторонами спору, які в судовому засіданні ухвалено залучити до справи. 31.07.2018 зареєстровано надходження відзиву на позов від відповідача-3 ([PERSON]) яким відхиляються вимоги позивача заявлені у справі, з посиланням на відсутність підстав для задоволення позову з огляду на обізнаність позивача про можливість вчинення [PERSON] договору купівлі-продажу на предмет іпотеки при укладенні та підписанні позивачем договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010. У відповіді на відзив [PERSON], зазначено, що позивач не пам'ятає підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя (примірник для неї не передбачався), а звернення стягнення на предмет іпотеки іншими способами не відбувалось, і позивач спочатку ніяк не пов'язувала незаконний продаж своєї квартири з відносинами позики. 20.09.2018 відзив на позов та відповідь на відзив долучено до справи; ухвалено закрити підготовче засідання і призначити справу до судового розгляду. Під час судового розгляду представник позивача позов підтримувала, просила задовольнити, представник відповідача-3 заперечував позовні вимоги, просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.11.1996 позивачем ([PERSON]) придбано квартиру [ADDRESS]. Звертаючись до суду, позивач зазначила, що ніяких договорів про відчуження квартири не укладала, повноважень третім особам на укладання таких договорів не надавала, до статутних фондів підприємств, у господарське, оперативне, довірче управління не передавала; жодним іншим способом квартиру не відчужувала, натомість 25.09.2016 їй зателефонували та повідомили, що квартира продана. Після звернення до поліції, внесення відомостей про досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12016100100012537 від 06.10.2016 та витребування слідчим у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. копій документів, які містяться в нотаріальній справі відносно квартири [ADDRESS], позивач змогла ознайомитись з оспорюваним нею у даній справі договором купівлі-продажу та дізналась, що незаконне, на її думку, відчуження квартири пов'язане із відносинами позики між нею та відповідачем-3 ([PERSON]). Стверджуючи, що позивач не знала про підписання нею договору про задоволення вимог іпотекодержателя та обставини продажу квартири аж до моменту витребування документів із нотаріальної справи, з посиланням на положення ст. 182, 210, 212, 638, 640 ЦК України ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на розгляд суду передані вимоги про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 неукладеним, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2015 укладеного між відповідачем-3 та відповідачем-1 та витребування у відповідача-2 квартири з підстав передбачених ст. 388 ЦК України. За наявними у матеріалах справи документами, судом встановлені наступні обставини. Відповідно до договору позики від 03.03.2010, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 358, та договору про внесення до нього змін від 02.06.2010, посвідченого нотаріально та зареєстрованого за № 1162, [PERSON] (позивач у справі) є позичальником грошових коштів в розмірі 2 260 582 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 229 721 Євро. За умовами договору позики, факт одержання суми позики підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником в момент передачі суми позики, [PERSON] (відповідач-3) є позикодавцем зазначеної суми грошових коштів, які згідно з п. 1 договору мали бути повернуті частинами строком до 03.09.2010. Того ж дня - 03.03.2010 між тими ж сторонами - [PERSON] та [PERSON] укладені також: - договір іпотеки, посвідчений нотаріально та зареєстрований за № 359, - договір про задоволення вимог іпотекодержателя та зареєстрований за № 361. Згідно з Договором іпотеки від 03.03.2010 цим договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця, на підставі договору позики, посвідченого 03.03.2010 Анохіною В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 358, надалі Основний договір, на суму 1 811 912 грн. (п. 1.1 договору); у забезпечення виконання зобов'язань за Основним договором іпотекодавець передає в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (п. 1.2 договору). Відповідно до п.1 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя за цим договором сторони домовилися, що іпотекодержатель має право продати від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством України, квартиру [ADDRESS], житловою площею 71,80 кв.м., загальною площею 110,40 кв.м.. Обгрунтовуючи підстави вважати неукладеним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 позивач посилається на положення ст. 182, 210, 212, 638, 640 ЦК України ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначаючи про відсутність державної реєстрації вказаного договору та недосягнення згоди сторін по всіх істотних умовах договору. У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) речові права на чуже нерухоме майно: а) право володіння; б) право користування (сервітут); в) право постійного користування земельною ділянкою; г) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); ґ) право забудови земельної ділянки (суперфіцій); д) право користування нерухомим майном строком більш як один рік. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом. 3) обмеження речових прав. Закон України «Про іпотеку» не містить вимог про державну реєстрацію прав, що виникають з договору про задоволення вимог іпотекодержателя, існування іншого закону, яким встановлені такі вимоги позивачем не доведено. Таким чином, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було передбачено обов'язковості державної реєстрації договору про задоволення вимог іпотекодержателя, такий договір міг бути укладений разом з договором іпотеки. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, право сторін іпотечного договору, якими в даній справі є позивач [PERSON], як іпотекодавець, та відповідач-3 [PERSON], як іпотекодержатель, вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору визначено положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», такий договір, згідно вимог закону - підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 укладений одночасно з іпотечним договором та посвідчений нотаріально за реєстровим № 361, відповідно до положень ч. 3 ст. 640 ЦК України є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Вимоги щодо державної реєстрації іпотеки, містились у ст. 4 Закону «Про іпотеку» (в редакції станом на 03.03.2010), за якими, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Державна реєстрація іпотек проводиться шляхом внесення запису до Державного реєстру іпотек; обов'язок по внесенню до Реєстру інформації щодо іпотек покладено на реєстраторів, якими визначено державні нотаріальні контори, приватних нотаріусів… Таким чином, навіть, у питанні законодавчого регулювання іпотеки, відсутність державної реєстрації договору іпотеки, згідно закону, не позбавляло правової сили договору іпотеки, наслідки недотримання умови щодо державної реєстрації прямо визначені в законі (ст. 4) - вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 № 410 (втратив чинність 31.01.2013), яким у спірний період регулювався порядок державної реєстрації іпотек не передбачено вимог державної реєстрації для договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Внесення запису до Реєстру (Державного реєстру іпотек), згідно з п. 2 Тимчасового порядку № 410 від 31.03.2004 - занесення до єдиної комп'ютерної бази даних за порядковим номером відомостей про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної. Порядку державної реєстрації договорів про задоволення вимог іпотекодержателя не існувало та затверджено на законодавчому рівні станом на час виникнення спірних відносин (березень 2010) не було, для нотаріуса чи іншого державного реєстратора не визначався обов'язок державної реєстрації договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідно є підставою для відхилення доводів позивача з цього приводу. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Для договору про задоволення вимог іпотекодержателя таких законом не визначено; а отже сторони вправі погодити умови які не суперечать закону, враховуючи встановлені загальні вимоги, що вміщені у ст. 36 Закону «Про іпотеку» і по яких, в оспорюваному договорі, сторонами згоди досягнуто. Так, згідно з ч. 2, 3 ст. 36 Закону «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також уважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки…; договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: … - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 у п. 1 визначено, що іпотекодержатель має право продати від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством України, квартиру [ADDRESS]; і вказаний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Не знаходять свого підтвердження доводи позивача про недосягнення згоди по істотних умовах договору через незазначення в договорі, що є невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань, а також про відсутність посилання на певний договір іпотеки, виходячи з наступного. У преамбулі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 зазначено: «Ми, попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміючи значення та умови цієї угоди, її правові наслідки, підтверджуючи дійсність намірів при її укладенні, та те, що вона не носить характеру фіктивної та удаваної, і діючи добровільно: …. разом сторони, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором позики, посвідченим 03 березня 2010 року Анохіною В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 358, зі строком виконання зобов'язання до третього червня дві тисячі десятого року повернути грошову суму в розмірі 1 811912 грн., що за середнім курсом продажу Євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 165 926 Євро, уклали цей договір про таке…» Таким чином, договір містить погодження сторін за яким договором позики і по яких умовах (повернення грошової суми в строк) в разі невиконання чи неналежного виконання зобов'язань виникає право у іпотекодержателя продати від свого імені в порядку передбаченому чинним законодавством квартиру іпотекодавця, передану в іпотеку. При цьому, договір позики, іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя були укладені в один і той же день - 03.03.2010, у присутності позивача, якій роз'яснено умови цих договорів, і в договорах вона власноручно зробила підпис, що вони нею прочитані, відповідно в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторін зазначено як іпотекодавця ([PERSON]) та як іпотекодержателя ([PERSON]). Тобто, зазначеним підтверджується, що позивачем було надано згоду на передачу квартири в іпотеку, та на можливе відчуження квартири іпотекодержателем ([PERSON]) в рахунок погашення позики на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, всі наслідки укладення договорів були роз'яснені при їх нотаріальному посвідченні. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 іпотекодержатель має право продати квартиру від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством України (п. 1 договору). Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки визначено ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено умови та порядок реалізації вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п. 4 договору про задоволення вимог іпотекодержателя за домовленістю сторін ціна продажу встановлюється на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності. Зазначена умова договору підтверджує згоду сторін визначити ціну продажу предмета іпотеки саме таким чином та відповідає ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в якій прямо зазначено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Під час розгляду справи, позивачем не наведено положень закону, якими передбачено обов'язкове погодження сторонами у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя питання про підтвердження ціни продажу предмета іпотеки висновком експерта-оцінювача на певну дату тощо, домовленість сторін у п. 4 оспорюваного договору свідчить про досягнення згоди між сторонами врегулювати ціну продажу шляхом домовленості про її встановлення на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, що не суперечить та відповідає вимогам закону - ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Укладення, підписання, часткове виконання (по договору позики) договорів 03.03.2010 є діями вчиненими позивачем, що спрямовані на виникнення та існування обумовлених договорами цивільних прав та обов'язків. Враховуючи відсутність вимог закону щодо державної реєстрації договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та недоведеність факту недосягнення згоди по істотних умовах договору, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання неукладеним договору про задоволення вимог іпотекодержателя виходячи із заявлених в позові підстав. Також, судом враховано, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2012 (справа № 2-4113/12), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.03.2013, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 044 582 грн. неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03.03.2010 року та договором про внесення змін та доповнень до нього від 02.06.2010, 31 234, 44 грн. 3% річних, 3 605, 75 грн. інфляційних втрат, 250 грн. неустойки (пені). Зазначеним рішенням, в судовому порядку підтверджено наявність існування боргу за договором позики на час розгляду справи № 2-4113/12 у відповідному розмірі, що є частковим невиконанням та свідчить про неналежне виконання зобов'язань позивача за договором позики, посвідченим 03 березня 2010 року Анохіною В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 358. Підставою для реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки є саме вказані обставини відповідно до преамбули договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а в силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у встановленому порядку згідно заяви від 31.08.2015, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (арк. справи 11-12 том 1). 20.10.2015 відповідачем-3 ([PERSON]) від імені якого діяв його представник, відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого нотаріально 03.03.2010 за № 361 укладено договір купівлі-продажу квартири на користь [PERSON] (відповідач-1). У п.3 договору від 20.10.2015 зазначено, що на виконання ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про намір звернути стягнення на передане в іпотеку майно шляхом продажу третій особі, згідно заяви переданої 14 травня 2015 в порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 2026. Згідно з ч. 9 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими ст. 42 цього Закону. Позивачем не представлено доказів виконання основного зобов'язання за договором позики станом на час укладення договору купівлі-продажу від 20.10.2015, Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений нотаріально 03.03.2010 за № 361 є правовою підставою для продажу іпотекодержателем предмета іпотеки, що відповідно спростовує доводи позивача про відсутність у відповідача-3 такого права. Посилання позивача на продаж предмета іпотеки за заниженою ціною не свідчить про недійсність укладеного договору купівлі-продажу від 20.10.2015, оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом (ст. 215 ЦК України). Питання ціни продажу предмета іпотеки укладеного відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» врегульовано положеннями ч. 6, 7 вказаної статті Закону, відповідно до яких: - ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього; - розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог; решта виручки повертається іпотекодавцю. Таким чином, наслідки продажу предмета іпотеки за ціною встановленою на нижчому рівні за звичайні ціни на цей вид майна прямо визначені в законі: такими є - відповідальність іпотекодержателя за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Незгода позивача з раніше укладеними нею договорами позики, іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010, з укладенням іпотекодержателем договору купівлі-продажу від 20.10.2015 за ціною, яка не влаштовує іпотекодавця не є обставинами з якими законом пов'язується недійсність договору купівлі-продажу в розумінні положень ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 10 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Перехід права власності на квартиру, що була предметом іпотеки до відповідача-1 відбувся в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» згідно з договором купівлі-продажу від 20.10.2015, підстави щодо недійсності якого, позивачем, в межах даної справи не доведені. В свою чергу, відповідачем-1 ([PERSON]) спірну квартиру передано у власність [PERSON] (відповідач-2) за договором купівлі-продажу від 31.03.2016; відомості про [PERSON] як власника квартири підтверджені Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 19.10.2016 (арк. справи 9-14 том 1). Вимоги позивача про витребування квартири з володіння відповідача-2 обгрунтовані посиланнями на положення ст. 330, 388 ЦК України, згідно з якими: - якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України); - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:…3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України). Обставини відчуження майна позивача особою, яка не мала на це права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а виходячи із встановлених обставин, в суду відсутні підстави вважати, що вибуття нерухомого майна з володіння позивача відбулось не з її волі, посилання на те, що про підписання та укладення договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивач не пам'ятає, не свідчить про їх неукладення чи недійсність, а згідно з положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення усіх позовних вимог у даній справі. Також, судом враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за доцільне спростовувати у вказаному рішення кожного аргументу позивача, оскільки по суті відсутні підстави для задовлення позову з наведених вище обставин. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed