Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що він є власником квартири [ADDRESS], зареєстрований та мешкає за цією адресою. В той же час з 15 липня 2003 року в квартирі зареєстрована його колишня дружина - відповідачка по справі, яка з серпня 2016 року в житловому приміщенні без поважних причин не проживає, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей відповідачки в квартирі немає, проте остання не знялася з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю. В зв'язку з цим [PERSON] просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням. Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено орган опіки та піклування Вознесенської міської ради. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову, вказувала, що з серпня 2016 року вона дійсно не мешкає за місцем реєстрації, оскільки позивач та його мати фактично примусили її звільнити житлове приміщення. Водночас на час розгляду справи відповідачка не має можливості зареєструватися за іншою адресою, а тому збереження права на проживання необхідне їй для збереження реєстрації. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі в якій просила при вирішенні спору врахувати інтереси неповнолітньої дитини сторін. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо для вирішення спору інформації. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], зареєстрований та мешкає за цією адресою. В той же час з 15 липня 2003 року в квартирі зареєстрована його колишня дружина - відповідачка по справі. Разом з тим з пояснень сторін, показань свідків, акту ОСББ «Магістральний» від 28 вересня 2018 року (а.с. 9) вбачається, що [PERSON] за місцем реєстрації з серпня 2016 року не проживає, проте не знялася з реєстрації, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні своєю власністю. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім'ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідачка за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом. Також матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, зокрема створення їй будь-яких перешкод у користуванні житлом власником або членами його сім'ї. Твердження відповідачки про те, що позивач та його мати фактично примусили її звільнити житлове приміщення, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони спростовуються: -поясненнями самої [PERSON], яка вказувала, що після припинення шлюбних відносин з позивачем вона не бажала продовжувати мешкати з останнім та виселилася, проте бажала зберігати реєстрацію, оскільки не мала можливості зареєструватися за іншою адресою; -показаннями свідка [PERSON], яка пояснила, що в серпні 2018 року відповідачка самостійно, без примусу, звільнила житлове приміщення за місцем реєстрації, забрала усі свої речі та почала постійно проживати за новою адресою разом з новою сім'єю. З цього часу за місцем реєстрації не мешкала, хоча жодних перешкод в користуванні житлом їй ніхто не створював; -показаннями свідка [PERSON], який пояснив, що в серпні 2018 року відповідачка, порадившись з ним, самостійно прийняла рішення змінити місце мешкання, оскільки створила іншу сім'ю. Водночас [PERSON] бажала зберігати реєстрацію, оскільки не мала можливості зареєструватися за іншою адресою. Також суд не може прийняти до уваги доводи відповідачки про відсутність в неї можливості зареєструватися за іншою адресою, оскільки вказана обставина жодним чином не може вплинути на вирішення спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Визначальними обставинами, що слід встановити для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України є: - відсутність члена сім'ї власника житла за місцем реєстрації понад один рік; - відсутність поважних причин для не проживання за місцем реєстрації; - відсутність між власником житла та особою, на користь якого встановлено сервітут, угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом. Оскільки сукупність обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, встановлена в судовому засіданні, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також слід стягнути 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved