Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У жовтні 2015 р. позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що вона працювала на підприємстві відповідача з 29.11.1968 р. по 21.10.2008 р. машиністом конвеєру збагачувальної фабрики, дозирувальником шихти фабрики металізованих обкотишів, дозувальником гарячого повернення цеху виробництва обкотишів № 2 ВАТ «Північний ГЗК». Правонаступником ВАТ «Північний ГЗК» є ПАТ «Північний ГЗК». Робота у шкідливих умовах протягом 40 років, спричинила шкоду її здоровю, у звязку з чим Українським НДІ промислової медицини, 10.02.2011 р. їй було встановлено професійне захворювання, а саме радикулопатії справа білетеральної в фазі загострення, з вираженим статико-динамічним порушенням, мязово-тонічним больовим синдромом, нейроваскулярним та дистрофічним синдромом у вигляді деформуючого артрозу колінних і ліктьових суглобів, кульшового плечолопаткового періатрозу ПФС першого-другого ступеню. Висновком МСЕК від 11.05.2011 р., їй була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% безстроково та третя група інвалідності. У звязку з професійними хворобами їй спричинена моральна шкода, так як змінилися її звичний спосіб та якість життя. Вона змушена постійно лікуватися та багато часу проводити у лікарнях. В звязку з чим, вона не може вести повноцінний образ життя, відчуває біль у грудях та між лопатковій ділянці, слабкість, запаморочення, що не дає їй спокійно спати вночі. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя. Просить стягнути з відповідача 243000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У січні 2016 р. ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, справу надіслано за підсудністю до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, де в лютому 2016 р. вона була прийнята до провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. В останнє судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що крім впливу шкідливих виробничих факторів, діючих на робочому місці, істотне значення має тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці. Тому при визначені ступеня провини відповідача слід враховувати наявність провини і самої позивачки. Позивач була ознайомлена під розписку про умови праці, наявність на її робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя, але свідомо погоджувалася на таку роботу. Оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від нього самого, то існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. При цьому, позивач мала право відмовитися від дорученої роботи або розірвати трудовий договір. Письмові докази, які долучені до справи, а саме [PERSON] розслідування хронічного професійного захворювання, довідка МСЕК, виписні епікризи, свідчать про втрату позивачем працездатності і є підставою для виплати їй відшкодування втраченого заробітку, проте прямими доказами заподіяння їй моральної шкоди вони не є. Розмір моральної шкоди який вказано у позові є необґрунтованим. В останнє судове засідання представник відповідача не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала: з 29.11.1968 р. по 21.10.2008 р. машиністом конвеєру збагачувальної фабрики, дозирувальником шихти фабрики металізованих обкотишів, дозувальником гарячого повернення цеху виробництва обкотишів № 2 ВАТ «Північний ГЗК». Працюючи з 10.07.1985 р. по 21.10.2008 р. дозувальником гарячого повертання цеху виробництва обкотишів виконувала роботи по веденню процесу дозування гарячого повертання, виявленні та усуненні поломки, участі в ремонті, очистці обладнання, прибиранні робочого місця, тобто в умовах впливу шкідливих факторів, що характеризувалися важкою фізичною працею через недосконалість технології та механізмів на робочому місці (а.с. 5-8, 23-25). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійне захворювання та висновком МСЕК від 11.05.2011 р. їй встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 40 % (а.с. 15). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 24.03.2011 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: радикулопатія L5 S1 справа C5, C6 білетеральна в фазі загострення, з вираженим статико-динамічним порушенням, мязово-тонічним больовим синдромом, нейроваскулярним та дистрофічним синдромом у вигляді деформуючого артрозу колінних і ліктьових суглобів, кульшового плечолопаткового періатрозу ПФС першого-другого ступеню (а.с. 5-8). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 24.03.2011 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є робота протягом 23 років 3 місяців в умовах важкої фізичної праці, рівень якої перевищував ГДР, в результаті порушення керівництвом підприємства та роботодавцем, де працювала хвора, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме її дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, а також характер захворювання, пов'язаний з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві звязки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 32000 грн. за встановлені 40 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 487 грн. 20 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial