Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

У жовтні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] 23 квітня 2012 року було укладено кредитний договір № 500271436 на суму 19900 грн. 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 500271436 від 23 квітня 2012 року. У подальшому 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до [PERSON], що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами. Відповідно до Додатку №1-1 до договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року - характеристики права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржникові за основними договорами ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги відповідача в сумі 35 691,72 гривень. Відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, тому відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом станом на 10 жовтня 2016 року сума боргу становить 35 691,72 гривень. У зв'язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати (а.с.2-3). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 500271436 від 23 квітня 2012 року у розмірі 35691 грн. 72 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. (а.с.54-57). У вересні 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення суду від 15 січня 2018 року та ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року у зазначеній цивільній справі скасовано та призначено справу до розгляду (а.с.93-94). Представник позивача направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити (а.с.103). Відповідач також надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Також просив врахувати його відзив на позову заяву і заяву про застосування позовної давності (а.с.122). Згідно із відзивом відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, останній посилався на те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зняття ним коштів з банківської карти, а розрахунок заборгованості складений не банком, а представником позивача. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач не мав права проводити донарахування штрафів і пені після отримання права вимоги, оскільки товариство не є стороною кредитного договору. Також з наданих договорів факторингу неможливо встановити факт відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Також відповідачем було надано до суду про застосування строку позовної давності, оскільки датою остаточного повернення кредиту є 24 квітня 2014 року, то відповідно строк для стягнення боргу та річний строк для стягнення неустойки почався з 25 квітня 2014 року, а позивач звернувся до суду із позовом у жовтні 2017 року (а.с.115-120). Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 23 квітня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500271436, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 19900 грн. зі сплатою 25% річних з кінцевою датою повернення кредиту 24 квітня 2014 року (а.с.6). 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» (клієнт) та ТОВ «Дата Майнінг Груп» (фактор) укладено договір факторингу, за яким фактор зобов'язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язався відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку № 1 до договору. Право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день отримання клієнтом грошових коштів від фактора (а.с.14-15). Згідно із додатковою угодою № 1 від 08 грудня 2014 року до договору факторингу (п.2) фактор зобов'язаний передати в розпорядження клієнта грошові кошти в розмірі 145 460 285,97 грн. шляхом перерахування їх 08 грудня 2014 року на рахунок клієнта (а.с.16). У подальшому 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу, за яким ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступив, а позивач отримав право вимоги заборгованості відповідача за кредитним договором №500271436 від 23 квітня 2012 року, що був укладений між відповідачем та ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.17-21). Згідно з розрахунком відповідач має прострочену заборгованість за договором № 500271436 від 23 квітня 2012 року - 35691,72 грн., з яких: за кредитом 13448,51 грн., за відсотками 4193,21 грн., за комісією - 4950 грн., штраф - 13100 грн. (а.с.11). У матеріалах справи міститься повідомлення, адресоване відповідачу та датоване 19 жовтня 2016 року, яким ТОВ «Дата Майнінг Груп» повідомляє про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» та про розмір її заборгованості (а.с.12). Також, у матеріалах справи міститься повідомлення, адресоване відповідачу та датоване 24 жовтня 2016 року, яким ТОВ «ФК «ЄАПБ» повідомляє відповідача про відступлення права вимоги та про порядок погашення заборгованості за кредитними договорами № 500271436 від 23 квітня 2012 року (а.с.13). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України визначено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Позивач вважає, що позивачем не доведено перехід право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Разом із тим, у матеріалах справи міститься витяг з додатку № 1-1 до договору факторингу № 2016-1 ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року, у якому зазначено кредитний договір № 500271436 від 23 квітня 2012 року, укладений із [PERSON] (а.с. 21). Крім того, відповідач у своєму відзиві посилається на те, що грошові кошти з картки він не знімав і його картка була анульована, проте належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного не надав. Оскільки позичальник [PERSON] не виконує передбачених кредитним договором, укладеним із ПАТ «Альфа-Банк», обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», до якого перейшло право вимоги до позичальника, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами факторингу із додатками до них, а доказів погашення кредитної заборгованості на користь попередніх кредиторів відповідачем на надано зазначені права підлягають до захисту шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості, розмір якої визначено чинним договором факторингу від 10 жовтня 2016 року. Разом із тим, відповідачем під час розгляду справи подано заяву від 27 грудня 2018 року про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 119-120). Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати платежі з повернення кредиту, сплату процентів за його користування та інші платежі щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів (п. 2.6 договору). Дата остаточного повернення кредиту 24 квітня 2014 року (п. 2.3 договору). Згідно п. 4 кредитного договору, позичальник зобов'язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом 1 цього договору, та/або інших платежів за договором, сплатити банку штраф у розмірі якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 19999,99 грн. - 150 грн. за перший прострочений платіж, та 350 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 05 квітня 2017 року у справі 6-522цс17, а також від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14. Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору [PERSON] здійснено 11 січня 2013 року (а.с. 11), а із позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся у жовтні 2017 року, тобто після спливу позовної давності, встановленої ст. 256 ЦК України. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту (колонка 10 розрахунку) нарахована станом на 24 квітня 2014 року в розмірі 1025,12 грн. поза межами строку позовної давності, а нарахування заборгованості за тілом кредиту після зазначеної дати відсутнє. Відтак позивачем не доведений розмір заборгованості за тілом кредиту за період в межах позовної давності, враховуючи дату звернення позивача до суду 13 жовтня 2017 року, а також розмір процентів, пені і штрафу, що є похідними від основного розміру заборгованості. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, розрахунку заборгованості за кредитним договором в межах позовної давності позивачем надано не було, суд відмовляє в задоволенні позову із підстав спливу позовної давності. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed