Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

У квітні 2015 року до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Новомиргородської районної державної адміністрації про відібрання дитини і повернення за її попереднім місцем проживання та стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просила: негайно постановити рішення про відібрання дитини [PERSON], [INFO] у відповідача [PERSON] і повернути її за попереднім місцем проживання з [PERSON] в м.Новомиргороді Кіровоградської області; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття сина [PERSON], яке настане [INFO]; допустити негайне виконання рішення про відібрання дитини і повернення їй за місцем проживання в м. Новомиргород, а рішення про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць; судові витрати в повному обсязі покласти на відповідача. Ухвалою суду від 15 липня 2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Жашківську районну державну адміністрацію Черкаської області як орган опіки і піклування. Позивач стверджує, що за взаємною згодою на це відповідача постійне місце проживання їх сина [PERSON] було визначено разом з нею по [ADDRESS], де за згодою відповідача 06 березня 2012 року було зареєстроване постійне місце проживання їх сина [PERSON] та де з серпня 2014 р. до 11.01.2015 року їх син постійно проживав. За домовленістю між позивачем та відповідачем позивач дозволяла відповідачу брати їх сина на тимчасове проживання за місцем проживання відповідача по [ADDRESS], попередньо бравши від відповідача розписки про дату і час, коли відповідач мав повернути дитину матері. Так 11.01.20105 року позивач надала згоду на те, щоб відповідач взяв їх сина на тиждень тимчасове проживання по [ADDRESS] та просила повернути його до 19.01.2015 року, так як дитині потрібно було по закінченню зимових канікул продовжити відвідування дитячого садочка. Відповідач 11.01.2015 р. дитину забрав і так матері і не повернув. Як пояснила позивач, утримання дитини здійснювалось позивачем та відповідачем спільно за рахунок: коштів, які позивач отримувала від органів соціального захисту до досягнення дитиною трирічного віку; незначної матеріальної допомоги, яку нерегулярно надавав відповідач, в основному шляхом передання продуктів та речей; а також пенсії, яку отримували батьки позивача. Соціальну допомогу позивач отримувала до 23 лютого 2015 року, в даний час працевлаштована, але має незначні доходи та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач може надавати, оскільки має постійний заробіток. У попередніх судових засіданнях позивач та її представник [PERSON] підтримали власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві. В той же час [PERSON] пояснив у суді, що за характером працевлаштування він змушений щомісячно тиждень працювати у м. Києві, а два тижні - перебуває удома у с. Безпечна. Спочатку сторони проживали разом з дитиною у м. Києві, потім - у с. Безпечна, а в подальшому [PERSON] з сином стали жити у м. Новомиргороді. Він же залишився проживати у с. Безпечна. Оскільки [PERSON] весною 2014 р. поїхала на заробітки, з травня по липень 2014 р. син проживав з ним у с. Безпечна. Із серпня по грудень 2014 р. малолітній жив разом з матір'ю, а 30.12.2014 р. позивач запропонувала відповідачу взяти їх сина на період зимових свят та повернути його матері після Різдва, що відповідач і зробив, повернувши малолітнього 08.01.2015 року за місцем проживання позивача. Однак коли 10.01.2015 року відповідач приїхав до позивача, щоб попрощатися з дитиною, позивач попросила відповідача забрати їх сина за місцем проживання відповідача, оскільки у квартирі позивача стався аварійний прорив труби, було відсутнє опалення, при цьому строк, на проживання протягом якого їх сина з батьком позивач надала дозвіл, вона не обумовила. Тому відповідач і забрав дитину для тимчасового проживання з ним по [ADDRESS]. При цьому відповідач вважає, що [PERSON] не може створити за місцем її проживання по [ADDRESS] безпечних умов для проживання їх сина. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у суді не визнали позов повністю за його безпідставністю. Представник ООтП Новомиргородської РДА [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що умови проживання для дитини задовільні у обох батьків, забезпечити матеріально можуть обоє батьків. Представник ООтП Новомиргородської РДА Чупик Н.С. підтримала у суді письмовий висновок ООтП Новомиргородської РДА від 10.08.2015 №01-26/235/2, що: спосіб життя, умови проживання, матеріальне забезпечення, близьке оточення [PERSON] не суперечать інтересам дитини та дозволяють їй утримувати, виховувати малолітнього сина [PERSON] та визначити місце постійного проживання дитини біля матері; відповідно до вимог статей 19, 162 Сімейного кодексу України, вважаємо що відібрання малолітнього [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] та повернення його за попереднім місцем проживання з матір'ю [PERSON] доцільно вирішувати після визначення місця проживання малолітнього біля одного із батьків за рішенням суду. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], представник третьої особи (ООтП Жашківської РДА) у судове засідання не з'явилися, сторона відповідача про причини неявки суд не повідомила. В той же час представник ООтП Жашківської РДА у письмовій заяві просить суд розглянути справу в його відсутність, бо у нього немає коштів на відрядження. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вищевказаних учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у позові повністю із таких підстав. Як вбачається із пояснень сторін та наданих ними доказів, вони із лютого 2010 р. по серпень 2014 р. проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області 06.04.2012 р. Оскільки до серпня 2014 р. сторони фактично підтримували шлюбні стосунки, то потреби визначати місце проживання дитини не було. За правилами ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що за згодою батьків постійне місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] було визначено за місцем проживання матері - позивача [PERSON] по [ADDRESS]. За взаємною згодою батьків їх син іноді тимчасово проживав по [ADDRESS], як під час тимчасового там проживання там позивача з жовтня 2013 року по березень 2014 року, так і з батьком протягом періоду з травня 2014 року по серпень 2014 року, коли позивач від'їжджала на заробітки до м. Москва, а також впродовж періоду з 30.01.2014 року по 07.01.2015 року, коли позивач дала згоду на тимчасове проживання впродовж зимових свят 2015 року їх сина з батьком. Тоді, коли з серпня 2014 року відповідач брав дитину на тимчасове проживання до себе, відповідач особисто кожного разу повертав сина за місцем проживання матері до 08 січня 2015 року включно. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що мала місце згода обох батьків на тимчасове проживання з 11.01.2015 року їх сина з батьком, розбіжності у сторін лише у тому чи було визначено між ними строк такого тимчасового проживання малолітнього. За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При цьому позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судовому засіданні особисто підтвердили у власних поясненнях вищезазначені факти. При цьому статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За правилами ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, що сторонами і було здійснено - за взаємною згодою визначено постійне місце проживання їх сина разом з матір'ю по [ADDRESS] та за взаємною згодою визначено тимчасове місце проживання їх сина з 11.01.2015 року разом з батьком по [ADDRESS]. Після того, як за взаємною згодою сторонами було визначено тимчасове місце проживання з 11.01.2015 року [PERSON] разом з батьком по [ADDRESS], між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки батько не повернув сина матері за місцем постійного проживання по [ADDRESS]. Статтею 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Однак станом на час розгляду справи судом рішення уповноваженого органу (органу опіки та піклування або суду) про визначення місця проживання [PERSON] відсутнє. При цьому правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини визначені статтею 162 СК України, частиною першою якої встановлено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Однак, як вбачається з встановлених судом обставин справи, на прохання позивача місце проживання неповнолітнього [PERSON] було тимчасово змінено відповідачем, тобто відсутній передбачений вказаною нормою статті 162 СК України факт протиправної поведінки одного з батьків - самочинної, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону проживала малолітня дитина, зміни одним з батьків місця проживання дитини. Крім того, судом встановлено, що з 11.01.2015 року позивач змінила своє місце проживання, оскільки переїхала на проживання до свого співмешканця [PERSON] по [ADDRESS], що підтверджується показаннями свідка [PERSON], та письмовими доказами: довідкою про склад сім'ї, виданою Новомиргородською міською радою від 06.08.2015 року №2728, актом обстеження умов проживання [PERSON] по [ADDRESS] від 06.08.2015 року. При цьому позивач в позовній вимозі негайно постановити рішення про відібрання дитини [PERSON], [INFO] у відповідача [PERSON] і повернути її за попереднім місцем проживання з нею [PERSON] в м. Новомиргороді Кіровоградської області не чітко сформулював свою позовну вимогу, оскільки всупереч положенням ст. 29 ЦК України не вказав адресу свого місця проживання, куди необхідно повернути дитину - житла, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тоді як, з огляду на наведені вище положення статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а, як встановлено судом, попереднє місце проживання позивача по [ADDRESS], де вона проживала з сином до того часу, коли за взаємною згодою батьків відповідач взяв на тимчасове проживання з 11.01.2015 року дитину до себе, позивачкою було змінено на [ADDRESS], і саме в будинку, що знаходиться по [ADDRESS], позивач планує проживати з сином, цей намір підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з Висновку ООтП Новомиргородської РДА від 10 серпня 2015 року про доцільність/не доцільність відібрання малолітнього [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] та повернення його за попереднім місцем проживання з матір'ю [PERSON] цей документ фактично не містить висновку про розв'язання спору щодо відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, оскільки зазначається, що відібрання малолітнього [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] та повернення його за попереднім місцем проживання з матір'ю [PERSON] доцільно вирішувати після визначення місця проживання малолітнього біля одного із батьків за рішенням суду. Згідно висновку ООтП Жашківської РДА від 05.08.2015 № 421/01-01-24 про розв'язання спору щодо відібрання дитини [PERSON], [INFO], у відповідача [PERSON] і повернення за її попереднім місцем проживання з матір'ю [PERSON] комісія районної державної адміністрації з питань захисту прав дитини не знайшла підстав відібрання дитини [PERSON], [INFO], у батька [PERSON]. Таким чином за вказаних обставин відібрати і повернути [PERSON] за попереднім його місцем проживання, яким є житло по [ADDRESS], не вбачається за можливе, оскільки за правилами статті 162 СК України судом може бути постановлене рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (тобто, як випливає з системного аналізу положень ст. 162 СК України та положень вищенаведеної статті 29 ЦК України - до житла, в якому вона проживала постійно або тимчасово і яке є місцем проживання одного з батьків, з ким дитина проживала), тоді як місце проживання його матері було змінено, а тому теперішнє місце проживання позивача не є попереднім місцем проживання дитини, куди суд міг ба за наявності передбачених ч.1 ст. 162 СК України підстав повернути дитину. Як стверджує позивач за зустрічним позовом, відповідач [PERSON] не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання [PERSON], мешкає у квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечити умови для нормального розвитку дитини, його навчання, дитина постійно скаржиться на стан здоров'я, коли приїжджає до нього. Суд вважає такі твердження такими, що не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з наданих [PERSON] документів, вона працевлаштована у м. Новомиргороді, тобто за місцем свого проживання. Як зазначили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивач належно утримує і виховує власну дитину, має достатні умови для забезпечення нормального розвитку сина. Під час обстеження матеріально-побутових умов проживання неповнолітнього [PERSON] ООтП Новомиргородської РДА не виявив ніяких загроз щодо утримання сина [PERSON] До того ж за довідкою РТМО «Новомиргородське» стан здоров'я неповнолітнього [PERSON] задовільний. Про це ж свідчить його характеристика з дошкільного дитячого закладу. Окрім цього, за висновком ООтП Новомиргородської РДА спосіб життя, умови проживання, матеріальне забезпечення, близьке оточення [PERSON] не суперечать інтересам дитини та дозволяють їй утримувати, виховувати малолітнього сина [PERSON] та визначити місце постійного проживання дитини біля матері. З огляду на викладене, незважаючи на відсутність у суду підстав вважати, що: залишення сина сторін за попереднім місцем проживання по [ADDRESS] створюватиме реальну небезпеку для його життя та здоров'я, що обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам неповнолітнього, за встановлених судом обставин: відсутності факту самочинної зміни відповідачем місця проживання [PERSON] та наявності факту зміни місця проживання позивачем, з яким проживав неповнолітній, та яке було місцем попереднього проживання сина сторін, суд позбавлений визначеного статтею 162 СК України права негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно вимогам ст. 58 ЦПК України: 1.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 3.Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Тому суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] щодо наявності/відсутності у них відомостей про домовленість між сторонами щодо строку, на який з 11.01.2015 року відповідачем було взято [PERSON] на тимчасове проживання до батька, оскільки вони не стосуються предмета доказування, так як стаття 162 СК України не пов'язує можливість застосування судом правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків при визначенні місця проживання малолітньої дитини зі строком, на який один з батьків самочинно змінив місце проживання дитини. Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду з позовом дитина вже три місяці проживала з батьком та перебувала на його утриманні, що підтвердили під час судового розгляду самі сторони, та продовжує утримуватись батьком і до дня ухвалення судом цього рішення. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За правилами статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Позивачем до суду не надано доказів, які б спростовували факт утримання відповідачем їх сина з січня 2015 року. З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття сина [PERSON], яке настане [INFO], є безпідставною тане може бути задоволена судом. Ураховуючи наведене,

Outcome: dismissed