Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У жовтні 2020 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] , поданий через представника адвоката Симонець Є.О., до [PERSON] , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після батька - [PERSON] , який помер [INFO] , та про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частку земельної ділянки та на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , виданих 24.02.2020 року [PERSON] приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцовим О.В. (реєстрові номери 186 та 184 відповідно). В обґрунтування своїх вимоги позивач посилалась на те, що вона та відповідачем (її рідний брат) є спадкоємцем свого батька, [PERSON] , відповідно до складеного останнім заповіту. Після смерті батька, яка сталася [INFO] , 29.09.2019 року позивач, яка постійно проживає в Італійській Республіці, прибула в Україну для оформлення своїх спадкових прав, для чого почала збирати необхідні для цього документи. Зокрема, 03.10.2019 року позивач була отримана довідка про місце проживання та реєстрації батька. Також позивач мала намір звернутись до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцова О.В. за оформленням своїх спадкових прав. Однак в кінці вересня 2019 року позивач отримала повідомлення про раптове погіршення здоров`я її чоловіка, громадянина Італії, внаслідок чого була вимушена терміново повернутись до Італії, де й здійснювала догляд за своїм тяжко хворим чоловіком. Постійно будучи зайнятою цим доглядом, позивач не мала можливості своєчасно прийняти спадщину у встановленому законом порядку, внаслідок чого пропустила визначений для цього строк. Водночас про прийняття спадщини відповідачем та про видачу йому свідоцтв про право на спірне спадкове майно приватний нотаріус Студенцов О.В. повідомив позивача вже після спливу встановленого законом строку для прийняття спадщини, чим порушив права позивача. Офіційних повідомлень та оголошень у пресі про відкриття спадщини за [PERSON] вказаний нотаріус також не робив. Зі свого боку відповідач [PERSON] , подавши заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину щодо часток майна, які батько заповідав позивачу, також порушив права останньої, а тому вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними. Ухвалою суду від 09.10.2020 року провадження у справі було відкрите, а розгляд справи визначений в порядку загального позовного провадження. В ході підготовчого провадження учасники справи надали письмові заяви по суті спору, в яких, зокрема, відповідач та третя особа позов не визнали. Зокрема, у відзиві на позов відповідач просив у позові відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги необґрунтовані, позивач достеменно знала про смерть батька, а жодних доказів наявності об`єктивних перешкод для прийняття спадщини хоча б шляхом подання відповідної заяви, у тому числі поштою, позивач не надала, тобто не прийняла спадщину своєчасно без поважних причин. Приватний нотаріус Студенцов О.В. проти задоволення позову заперечував, пославшись на те, що позивач із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] не зверталась ані особисто, ані поштою. Лише 02.10.2020 року до нього надійшла поштою заява представника позивача [PERSON] , прийняття спадщини, у відповідь на яку нотаріусом було роз`яснено, що заява про прийняття спадщини подається особисто спадкоємцем або поштою. За клопотанням представника позивача судом була витребувана спадкова справа № 80/2019, заведена після смерті [PERSON] . Крім того, представником позивача були додані докази на підтвердження того, що чоловік позивача помер [INFO] , а також, що позивач після смерті батька надіслала гроші на допомогу по утриманню своєї матері. В підготовчому судовому засіданні учасники справи підтвердили свої заяви по суті справи. В порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України судом було вирішено питання про виклик в судове засідання свідків, про допит яких заявили сторони та їх представники. Ухвалою від 21.12.2020 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду представник позивача також на позові наполягала, пославшись на викладені в ньому факти та норми права. Зокрема, представник позивача пояснила, що саме здійснення позивачем догляду за своїм тяжко хворим чоловіком об`єктивно позбавило її можливості своєчасно подати документи, необхідні для прийняття спадщини. Підкреслила, що чоловік позивача знаходився у такому важкому стані, що потребував постійного догляду та невідлучної присутності позивача. Відповідач знав про її наміри прийняти спадщину, оскільки вони приїжджала до України та починала збирати необхідні для цього документи, а також про причини її термінового від`їзду до Італії, однак подав заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину й щодо тієї частки, яка мала б відійти позивачу. Бажаючи реалізувати свій намір прийняти спадщину, та отримавши консультацію від нотаріуса про те, що перед прийняттям спадщини потрібно зібрати певний перелік документів, який вона не мала змоги зібрати своєчасно, позивач лише після смерті чоловіка звернулась в Україні по правову допомогу, та звернулась до суду. Заяву про прийняття спадщини після батька після закінчення встановленого законом шестимісячного строку позивач також не подавала, оскільки розуміла, що такий строк пропущений, а тому відразу вирішила звернутись до суду за наданням їй додаткового строку для подання такої заяви. Відповідач під час судового розгляду проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що між ним та позивачем була домовленість про оформлення спадщини на відповідача, оскільки позивач має значну кредиторську заборгованість, в рахунок погашення якої могло бути б накладено стягнення на спадкове майно. Тому подання такого позову було для відповідача повною несподіванкою. Позивач відразу після смерті батька приїжджала до України, знала про заповіт батька та його зміст. Представник відповідача під час судового розгляду також проти задоволення позову заперечував, пославшись на недоведеність позовних вимог в частині наявності у позивача перешкод для подання заяви про прийняття спадщини. Підкреслив, що документи про прийняття спадщини та про оформлення спадкових прав не є тотожними поняттями, оскільки для прийняття спадщини достатньо подати лише відповідну заяву, в тому числі засобами поштового зв`язку. Самий факт хвороби чоловіка позивача не може бути поважною причиною неподання позивачем заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач не надала доказів здійснення нею цілодобового догляду за чоловіком, тоді ушпиталений він був лише за три дні до закінчення строку для прийняття спадщини. Також під час судового розгляду судом були допитані свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Так, свідок [PERSON] надала суду показання про те, що у лютому 2019 року позивач разом з чоловіком приїжджала до України для його лікування, де були близько трьох місяців, але потім у червні 2019 року позивач разом з чоловіком повернулись до Італії. Після смерті батька позивача приїхала, потім повернулась для того, щоб доглядати за чоловіком. Зі слів самої позивача їй відомо, що позивач перебувала постійно біля чоловіка, можливості доручити догляд іншій особи, а також звернутись до дипломатичних установ України на території Італії позивач не мала, оскільки проживає у «глухому» селі в гірській місцевості. Також позивач їй розповідала, що зверталась до державного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Зайцевої, яка надала консультацію про те, що спочатку потрібно зібрати документи, а потім звертатись по прийняття спадщини. Свідок [PERSON] надав суду показання про те, що є сином позивача, та, відповідно, племінником відповідача. На час смерті [PERSON] свідок перебував за кордоном (у Нідерландах), оскільки працює водієм вантажного автомобіля. Приїхав до України на початку серпня 2019 року, але його матері, позивача у справі, вже не було в Україні. Потім, восени 2019 року він возив свою матір та бабусю до державного нотаріуса [PERSON] на консультацію. Пізніше мати повернулась до Італії, оскільки було необхідно доглядати за її чоловіком. Через здійснення такого догляду мати не змогла вчасно прийняти спадщину. Про здійснення цього догляду йому відомо зі слів матері, з якою він мав зв`язок телефоном та за допомогою месенджеру Viber, бачив на відеозв`язку, що вона знаходиться поряд з чоловіком. Свідок [PERSON] (дружина відповідача) надала показання про те, що позивач від початку знала про смерть батька, приїхала на другий день після його поховання, та знаходилась в Україні до середини серпня 2019 року, принаймні, перебувала в селі Таврійське Оріхівського району Запорізької області. Потім позивач поїхала, після чого ще раз приїжджала восени 2019 року або перед новим роком, точніше свідок не згадала, однак пояснила, що в цей період вона відзначала свій день народження та запрошувала для відповідача з дружиною, але вони не прийняли запрошення, оскільки вже в той період особисті стосунки між позивачем та відповідачем значно погіршились. Аналогічні показання надала також свідок [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим (повторно) виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області 06.09.2016 року, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00005109611 від 09.09.2010 року. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Кіровським сільЗАГС Оріхівського району Запорізької області 10.10.1957 року. Відповідно, позивач та відповідач є рідними сестрою та братом. 21.01.2017 року позивач уклала шлюб з громадянином Італії [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіє Свідоцтва про шлюб, виданим уповноваженим реєстратором актів цивільного стану муніципалітету К`янке провінції Авелліно (Італія). Також, як випливає з Довідки з місця проживання, виданої уповноваженим реєстратором К`янке провінції Авелліно (Італія), позивач проживає в цьому муніципалітеті з 09.02.2017 року. 24.04.2019 року батько позивача та відповідача, [PERSON] , склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Таврійської сільської ради Запорізької області (реєстр. № 19), яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що він за законом буде мати право на день смерті, заповів позивачу та відповідачу в рівних частках (порівну). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області 01.07.2019 року (актовий запис № 57). Після смерті [PERSON] відкрилась його спадщина, до складу якої входили, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , а також земельна ділянка за цією самою адресою, площею 0,1989 га, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», з кадастровим номером 2323981500:07:009:0126. 27.11.2019 року відповідач [PERSON] подав приватному нотаріусу Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцову О.В. заяву про прийняття спадщини за батьком [PERSON] , за вказаним вище заповітом, та за законом. На підставі цієї заяви приватним нотаріусом Студенцовим О.В. була заведена спадкова справа № 80/2019. 17.12.2019 року до матеріалів вказаної спадкової справи надійшла заява [PERSON] (дружини померлого [PERSON] та матері позивача з відповідачем, відповідно), посвідчена 26.11.2019 року секретарем виконавчого комітету Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті її чоловіка. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, строк прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , спливав 27.12.2019 року. Згідно матеріалів спадкової справи № 80/2019, до 27.12.2019 року від позивача не надійшло жодної заяви чи іншого документу. 24.02.2020 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Студенцова О.В. із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом. 24.02.2020 року приватний нотаріус Студенцов О.В. видав відповідачу Свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 184) щодо Ѕ частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Крім того, в той же день, 24.02.2020 року приватний нотаріус Студенцов О.В. видав відповідачу Свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 186) щодо Ѕ частки земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,1989 га, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», з кадастровим номером 2323981500:07:009:0126. Також в той же день приватний нотаріус Студенцов О.В. видав відповідачу Свідоцтва про на спадщину за заповітом щодо інших половин кожного із вказаних вище об`єктів нерухомого майна, які позивачем не оспорюються. При видачу вказаних свідоцтв 24.02.2020 року приватний нотаріус Студенцов О.В. надіслав повідомлення позивачу за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Таврійське, вул. Набережна, 17, яке де-факто було отримано сином позивача, що учасниками справи не оспорювалось. Будь-яких звернень зі сторони позивача й після 24.02.2020 року матеріали особової справи № 80/2019 не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. При цьому, відповідно до пункту 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першої заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Частиною першою ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, в даному випадку, строк для прийняття спадщини після [PERSON] спливав 27.12.2019 року. Як встановлено у ч. 1 та ч. 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Оцінюючи доводи позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку, встановленого законом для прийняття спадщини, суд враховує, що в цілому вони зводяться до двох тез: 1) позивач через юридичну необізнаність не знала, що для прийняття спадщини достатньо подати відповідну заяву, та керувалась наданою нотаріусом консультацією про те, що для цього потрібно зібрати певний перелік документів; 2) позивач з кінця вересня 2019 року виїхала з України до Італії, де здійснювала постійний догляд за тяжко хворим чоловіком, через що не мала об`єктивної можливості зібрати своєчасно той перелік документів, про який їй повідомив нотаріус. Питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини є оціночним і вирішується в кожному випадку залежно від обставин справи. Як наголошує у своїй практиці Верховний Суд (зокрема, в постановах у справі № 750/262/20, у справі № 127/12911/18 тощо), вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку\~визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому суд\~не може визнати поважними такі причини пропуску строку\~для подання заяви про прийняття спадщини, як: юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини; необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік; непрацездатність; невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови тощо. Відтак, суд відхиляє доводи позивача та її представника про юридичну необізнаність позивача про те, що для прийняття спадщини достатньо подати нотаріусу чи уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування просту першу заяву про це. Не є юридично значущими й доводи сторони позивача про консультацію, нібито отриману від державного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Зайцевої, щодо порядку прийняття спадщини, оскільки як самий факт звернення до нотаріуса, так і зміст наданої ним консультації позивачем не доведений належними та допустимими доказами. Показання свідків в даному випадку не є належними доказами, оскільки вони є узагальненими, неконкретними, з їх змісту неможливо встановити ані чітку дату такого звернення, ані зміст звернення, ані зміст відповіді. При цьому жоден з учасників справи не скористався правом на витребування відповідної інформації від самого нотаріуса, тоді як суд не має права збирати докази за власною ініціативою, а виключень з цього правила в розумінні ст. 84 ЦПК України з матеріалів справи не випливає. Так само сторона позивача не надала суду належних, допустимих, достовірних, взаємоузгоджених та неспростовних доказів на підтвердження того, що позивач з кінця вересня 2019 року здійснювала постійний догляд за своїм тяжко хворим чоловіком, громадянином Італії [PERSON] . Як надані позивачем документи, так і показання залучених нею свідків містять істотні суперечності та прогалини, які стороні позивача не вдалося усунути під час судового розгляду. Зокрема, наданими позивачем документами про стан здоров`я чоловіка позивача підтверджується лише два факти: по-перше, 20.09.2019 року [PERSON] був на прийомі у полідіагностичному центрі сертифікованого підприємства «Бюро Верітас» (Італія, м. Беневенто), де пройшов імунохімічне дослідження за допомогою люмінесценції; по-друге, 24.12.2019 року [PERSON] був ушпиталений до Лікарняної установи САН ПІО (Італія, м. Беневенто) з рядом захворювань серцево-судинної та ендокринної систем, та перебував на стаціонарному лікуванні до 16.01.2020 року, коли був виписаний. Однак два ці факти, як і факт перебування позивача у шлюбу з вказаною особою, як такі жодним чином не підтверджують того, що позивач здійснювала догляд за нею і була пов`язана цим доглядом в такій мірі, яка не надавала жодної можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою чи іншим способом. Більше того, з досліджених судом доказів неможливо достовірно встановити конкретні проміжки часу, протягом яких в період з 27.06.2019 року по 27.12.2019 року позивач перебувала на території України та (або) Італії. Як стверджується у позовній заяві, і на чому наполягала представник позивача в судовому засіданні, саме наприкінці вересня 2019 року позивач, перебуваючи в Україні, отримала повідомлення про раптове погіршення стану її чоловіка, у зв`язку з чим терміново виїхала до Італії. Однак таке ствердження не узгоджується з документами, які були надані суду позивачем. Так, відомості про дати перетинання державного кордону України у вказаний період часу позивачем не надані взагалі. Водночас надана позивачем копія пасажирського квитка № 000578 маршрутом «Наполі Запоріжжя - Наполі» свідчить про те, що за цим квитком позивач мала можливість 29.09.2019 року прибути в Україну, а 01.11.2019 року повернутись до Італії, тобто знаходитись в Україні близько місяця. При цьому час повернення був визначений заздалегідь. Непрямо факт перебування позивача в Україні у вказаний період підтверджується тим, що саме в цей період виконавчим комітетом Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області була видана довідка на ім`я позивача від 03.10.2019 року № 1167 про місце проживання та реєстрацію її батьків. Крім того, допитані судом свідки надали суперечливі показання про періоди, коли позивач приїжджала до України, однак більшість з них вказала, що це було принаймні двічі. Таким чином, стверджуючи, що її чоловік почав важко хворіти з кінця вересня 2019 року, позивач одночасно підтверджує, що саме в цей момент приїхала в Україну для оформлення спадкових прав, де й знаходилась не менше місяця. З наведеного випливає, що хвороба чоловіка, як і проживання позивача за межами України, не були перешкодою для позивача щодо приїзду в Україну, а тому також не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини. Суд виходить з того, що наведені позивачем обставини дозволяють лише припускати, що вони могли бути такою перешкодою, однак відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд також бере до уваги, що позивач не зверталась в нотаріальному порядку із заявою про прийняття спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину навіть після смерті її чоловіка. Вирішуючи питання про визнання недійсними оспорюваним свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих відповідачу на половину спадкового майна, яке позивач не прийняла за заповітом, суд виходить з такого. Відповідно до\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Як було встановлено судом, позивач та відповідач, як діти спадкодавця, є його спадкоємцями як за заповітом, так і за законом, і належать до першої черги. Крім них, спадкоємцем першої черги за законом була дружина померлого, [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини. Отже, за умови неприйняття позивачем спадщини та відмови дружини померлого від прийняття спадщини, єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, залишився відповідач, і саме з цих підстав йому були видані оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом. За таких обставин оспорювані свідоцтва були видані за наявності необхідних для цього підстав, за формою та змістом відповідають вимогам закону, прав та законних інтересів інших осіб не порушують, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню на її рахунок. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 1223, 1268, 1270, 1272 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed