Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.12.2016 по справі №389/2321/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам'янка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] № 168/ос від 12.05.2016, яким [PERSON] звільнено з посади машиніста піскоподавальної установки 2 розряду паливно-екіпірувального господарства, поновлено [PERSON] на зазначеній посаді з 12.05.2016, стягнуто з виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам'янка», Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.05.2016 в розмірі\~42845 грн. 66 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. На виконання рішення суду 30.09.2017 [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за моральну шкоду на загальну суму 50830,23 грн., а також видано наказ №389/ос від 05.10.2017 про поновлення [PERSON] з 12.05.2016 на посаді. Оскільки обовязок відшкодування шкоди, завданої установі у звязку з оплатою звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої працівника незаконно звільнено з роботи, тому позивач просив суд у порядку регресу стягнути з відповідача на його користь 50830,23 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1762 грн сплаченого судового збору. 28.11.2018 до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що наказ про звільнення [PERSON] він підписував на підставі доповідної записки головного інженера [PERSON], розробку та підготовку наказів про звільнення та прийом на роботу здійснював начальник відділу кадрів [PERSON], який і повинен нести відповідальність. Під час судового розгляду справи за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник ПАТ «Укрзалізниця» з невідомих причин не був присутній, що вплинуто на прийняте судом рішення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначив, що звільнення [PERSON] вважає законним, адже судом винесено заочне рішення на підставі лише доказів позивача, представник ПАТ «Укрзалізниця» з незрозумілих причин участі у справі не брав та в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржував. В силу своїх посадових обовязків він не мав змоги не підписувати наказ про звільнення [PERSON], адже проект наказу на підставі доповідної записки головного інженера та після проведення службового розслідування готував начальник відділу кадрів, які й повинні нести відповідальність за правомірність його видання. Заслухавши представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.12.2016 по справі №389/2321/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам'янка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] № 168/ос від 12.05.2016, яким [PERSON] звільнено з посади машиніста піскоподавальної установки 2 розряду паливно-екіпірувального господарства, поновлено [PERSON] на зазначеній посаді з 12.05.2016, стягнуто з виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам'янка», Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.05.2016 в розмірі\~42845 грн. 66 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В апеляційному порядку зазначене рішення не оскаржувалось та 20.12.2016 набрало законної сили. На дату видачі наказу про звільнення [PERSON] відповідач перебував на посаді начальника локомотивного депо Знамянка ДП «Одеська залізниця» відповідно до наказу №664/НОК від 03.10.2011. Відповідно до платіжного доручення від 30.09.2017 №1174, на виконання постанови державного виконавця у виконавчому провадженні №53398564 30.09.2017 [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за моральну шкоду у розмірі 45845,66 грн., а також погашено 4584,57 грн. виконавчого збору та 400 грн. витрат виконавчого провадження. На підставі наказу №389/ос від 05.10.2017 [PERSON] поновлено на посаді з 12.05.2016. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи,\~винні в незаконному звільненні\~або переведенні працівника на іншу роботу\~несуть матеріальну відповідальність\~у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі статтею 237 КЗпП України\~суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні\~або переведенні працівника на іншу роботу,\~обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.\~Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»\~судам розяснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8\~статті 134\~КЗпП України суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається\~обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Таким чином,\~[PERSON] як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника має покрити шкоду, заподіяну установі у розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Доводи відповідача про те, що відповідальність за незаконне звільнення [PERSON] повинен нести начальник відділу кадрів, який проводив службове розслідування та готував проект наказу про звільнення не заслуговують на увагу, оскільки саме наказом за підписом відповідача, прийнятим одноособово, [PERSON] був звільнений з роботи. При цьому суд зауважує, що відповідач мав можливість не підписувати зазначений наказ у разі його незаконності, однак такою можливістю не скористався. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача виконавчого збору в сумі 4584,57 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 400 грн., понесених позивачем, суд відзначає, що відповідно до ст.237 КЗпП України\~на службову особу, винну в незаконному звільненні\~ працівника покладено\~лише обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд також звертає увагу на те, що після набрання законної сили рішенням суду про поновлення [PERSON] на роботі позивач міг в добровільному порядку, поза межами виконавчого провадження, виконати зазначене рішення суду, що не призвело б до стягнення виконавчого збору в сумі 4584,57 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 400 грн. Саме пасивна поведінка позивача стала наслідком стягнення таких витрат. З огляду\~на вищевикладене,\~з відповідача,\~за наказом\~якого звільнення\~працівника здійснено\~з порушенням\~закону,\~підлягає до\~стягнення спричинена\~ПАТ«Українська залізниця»\~шкода в розмірі 45845,66 грн., яку понесено підприємством у звязку з оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу та моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1589 грн. 32 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial