Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя посилаючись на те, що з липня 2000 року по червень 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу за спільні кошти вони придбали жилий будинок по [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу будинку оформлений на відповідача. Даний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, згоди щодо користування будинком досягнуто не було. Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частку спірного жилого будинку (а.с.2). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.37-38). В апеляційній скарзі (а.с.42-43) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки: - відповідачем не надано суду доказів, що успадковану та отриману компенсаційну виплату за примусову працю в період націонал-соціалізму він вклав у сімейний бюджет; - спірний будинок придбано за спільні кошти подружжя, а успадкований відповідачем будинок було продано через два роки після придбання спірного будинку, а всі гроші від реалізації були передані матері відповідача. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що спірний будинок під час перебування сторін у шлюбі за грошові кошти, позичені батьками відповідача, які повернуті відповідачем після продажу успадкованого майна. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається зі справи, сторони з 2000 року по 2014 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі, спірний будинок придбаний сторонами в 2005 році під час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Висновок суду першої інстанції про придбання будинку за грошові кошти, набуті відповідачем в порядку спадкування, не відповідає іншим обставинам справи, встановленим рішенням суду першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається зі справи, спірний будинок придбаний сторонами в 2005 році за умовами договору купівлі-продажу за 10000,00 грн., а успадкований відповідачем будинок проданий ним в 2007 році за 22000,00 грн. Дійшовши висновку про повернення батькам грошових коштів, отриманих на придбання спірного будинку, за рахунок продажу успадкованого відповідачем будинку, суд першої інстанції не врахував, що за поясненнями свідка [PERSON] (матері відповідача) на придбання спірного будинку в 2005 році батьками відповідача було надано позику в розмірі 5000,00 доларів США. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що грошові кошти на придбання спірного будинку надані батьками відповідача для придбання будинку лише для відповідача, суду не надано. Тому пояснення сторін та свідка [PERSON] про отримання сторонами від батьків відповідача грошових коштів на придбання спірного будинку без оформлення договору позики свідчать про отримання позики на придбання спірного будинку в інтересах сім'ї. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Питання щодо повернення коштів за договором позики ніяким чином не пов'язане з правовідносинами з приводу придбання будинку, оскільки отримані від батьків відповідача гроші використані на придбання спірного будинку для сім'ї. Тому наступне через два роки після придбання будинку погашення відповідачем позики за рахунок коштів від продажу успадкованого будинку не може бути визнане доказом придбання спірного будинку за рахунок коштів відповідача. Зважаючи, що на час повернення відповідачем в 2007 році грошових коштів, отриманих від батьків на придбання спірного будинку, сторони знаходились в шлюбі, а між сторонами ніяких договорів щодо взаємних розрахунків з приводу погашення боргу за рахунок продажу успадкованого будинку укладено не було, то ці дії відповідача слід вважати такими, що здійснені ним також в інтересах сім'ї. Тому висновок суду першої інстанції про придбання спірного будинку за рахунок коштів відповідача є помилковим. При цьому судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у позові про визнання права власності на частину спільного майна подружжя не враховано, що за вказаних обставин, на які посилався відповідач, сам відповідач з позовом про визнання спірного будинку його особистою власністю до суду не звертався. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності шлюбного договору або домовленості між сторонами при визначення іншого розподілу часток між сторонами. Разом з тим згідно з позовною заявою позивач вимагає визнання за нею права власності на 1/4 частину спірного будинку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в межах позовної заяви. Тому за позивачем слід визнати право власності на 1/4 частину жилого будинку по [ADDRESS]. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved