Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2013 року з [PERSON] на його користь стягнено заборгованість в розмірі 882 671 грн. на підставі якого в подальшому було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. В результаті вчинених державним виконавцем виконавчих дій було виявлено належне боржнику [PERSON] майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 59,2 кв.м., яке розташоване в цокольному поверсі триповерхового будинку [ADDRESS], на яке в подальшому державним виконавцем накладено арешт та передано на реалізацію з прилюдних торгів. Разом з тим, у зв'язку з відсутністю купівельного попиту на виставлене на торги нерухоме майно, на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» він погодився на пропозицію державного виконавця залишити за собою вказане нерухоме майно в рахунок погашення суми заборгованості, про що заступником начальника Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ Мандзюком О.І. винесено відповідну постанову та складено акт. Проте, здійснити реєстрацію права власності на вищевказане спірне нерухоме майно він позбавлений можливості у зв'язку із накладенням на нього ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 лютого 2011 року арешту. При цьому, вказана ухвала винесена з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення завдатку, збитків та моральної шкоди у справі №2-68/12, за результатами розгляду якої, судом видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів та на підставі якого відкрито виконавче провадження, яке в подальшому було об'єднане в одне виконавче провадження №3838458 разом із виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] заборгованості на його користь. В межах зазначеного зведеного виконавчого провадження [PERSON] відмовився від наданої йому пропозиції залишити за собою спірне нежитлове приміщення в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що наявність зареєстрованого обтяження на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 59,2 кв.м., яке розташоване в цокольному поверсі триповерхового будинку [ADDRESS] позбавляє його можливості здійснити реєстрацію права власності на зазначене майно, а тому просив звільнити з-під арешту, накладеного ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02. лютого 2011 року нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 59,2 кв.м., яке розташоване в цокольному поверсі триповерхового будинку, що знаходиться по [ADDRESS], яке належить йому на праві власності. В судове засідання позивач не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участь, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні поданий позов підтримав в повному обсязі, просив про його задоволення, вказавши на те, що позивач, набув право власності на спірне нерухоме майно відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», скориставшись правом на залишення цього майна собі у рахунок погашення [PERSON] боргу за виконавчим документом. Разом з тим, оскільки на дане нерухоме майно накладено арешт, позивач позбавлений права як його власник здійснити у визначеному законом порядку реєстрацію права власності на спірне майно. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених ним у письмових заявах, наявних в матеріалах справи, в яких зокрема зазначав, що позивач та відповідач перебувають між собою у змові з метою позбавлення його можливості отримати грошові кошти, які відповідно до рішення суду підлягають стягненню з [PERSON] на його користь, а тому задоволення даного позову порушить його права на виконання рішення суду та отримання належних йому грошових коштів. Крім того, на даний час рішення суду [PERSON] не виконано, тому підстави для зняття арешту з майна відсутні. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, а також матеріали зведеного виконавчого провадження, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2013 року з [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість в розмірі 882 671 грн., дане рішення набрало законної сили та видано виконавчий лист. Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення завдатку, збитків та моральної шкоди, на користь [PERSON] стягнуто 164 000 грн., що еквівалентно 20 500 доларів США завдатку та судові витрати, дане судове рішення набрало законної сили й відповідно судом видано виконавчий лист. При цьому, як убачається з матеріалів справи та матеріалів зведеного виконавчого провадження, вищевказані виконавчі листи стягувачами, а саме позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] пред'явлені до примусового виконання й відповідно на виконанні у Першотравневому ВДВС Чернівецького МУЮ знаходилось зведене виконавче провадження №38394578 з примусового виконання виконавчого листа №725/1404/13 виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці 15.05.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 882671 грн. та виконавчого листа 2-68/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 165017 грн., що підтверджується листом Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ №6580/05-36/7 від 10.06.2014 року (а/с 13) та матеріалами зведеного виконавчого провадження. З метою примусового виконання судових рішень, державним виконавцем в результаті вжитих державним виконавцем заходів було виявлено та арештовано майно боржника, а саме нежитлове приміщення магазину-кафетерію, загальною площею 59,2 кв.м., що знаходиться за адресою, [ADDRESS] яке у встановленому законом порядку було передано для реалізації на прилюдних торгах, які в свою чергу не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців. Так, відповідно до вимог ч. 6, ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Таким чином, з метою виконання судових рішень, державним виконавцем на підставі вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» було запропоновано позивачу вирішити питання щодо залишення за собою вказаного не реалізованого майна, з початковою вартістю 517 948 гривень, із погашенням різниці між сумою боргу за виконавчим документом та вартістю майна. При цьому, судом також встановлено, що позивач виявив бажання щодо залишення за собою нереалізованого нерухомого майна та 15 липня 2014 року заступником начальника Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ Мандзюком О.І. винесено постанову про передачу [PERSON] майна, а саме нежитлового приміщення загальною площею 59,2 кв.м., яке розташованого в цокольному поверсі триповерхового будинку [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за початковою вартістю 517948,00 грн., а також складено акт про передачу вище вказаного майна (а/с 16). У відповідності до вимог ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» вказані вище постанова та акт державного виконавця є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Так, згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що накладений ухвалою суду на спірне нерухоме майно арешт порушує його права як законного володільця на спірне майно, зокрема порушує його права щодо здійснення реєстрації права власності, у зв'язку із чим просив зняти накладений ухвалою суду як в забезпечення позову на спірне нерухоме майно арешт. Так, відповідно до вимог чинного процесуального законодавства, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (ч. 3 ст. 154 ЦПК України). При цьому, із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжити, тобто сторона у справі ( ч. 4 ст. 154 ЦПК України). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту ( ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, відповідно до положень частин 1, 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з акту опису» № 6 від 27.08.1976 року, за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Крім того, ст. 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, зокрема право володіння. Згідно зі ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права. При цьому, ст.ст. 15,16 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 лютого 2011 року з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення збитків за невиконання умов договору накладено арешт на магазин-кафетерій по [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а/с 17). Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вказане вище нерухоме майно існує зареєстроване обтяження, а саме накладений ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.02.2011 року арешт (а/с 11). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Разом з тим, як вбачається з матеріалів позовної заяви, підставою звернення позивача з позовом є неможливість здійснення реєстрації права власності на майно у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження та з метою захисту права власності, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до органу державної реєстрації прав або нотаріуса як спеціального суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 та йому було відмовлено у здійсненні такої реєстрацію у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження. Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів саме належності йому на праві власності спірного майна, а також того, що наявність зареєстрованого обтяження на вказане нерухоме майно на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.02.2011 року перешкоджає йому здійснити державну реєстрації права власності на це майно, чим порушує його права, оскільки саме з цих підстав заявлений позов. Крім того, з позовом про визнання права власності на майно, позивач не звертався. Крім того слід зазначити, що відповідно до ч.1,2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів щодо виконання рішення суду по справі №2-68/12 в межах якого було накладено арешт на спірні нежитлові приміщення, а також доказів того, що змінились обставини, які були підставою застосування такого заходу забезпечення позову й відповідно виконавче провадження завершено. Крім того, пунктом 10 вказаної постанови Пленуму ВСУ передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. За таких обставин, аналізуючи вищевикладене та оцінивши всі докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed