Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - адміністрація Чечелівського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просила позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що від цивільного шлюбу з відповідачем вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач з 2018 року навмисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема з січня 2018 року позивачу стало відомо про те, що Відповідач грає в азартні ігри; оформив на її ім`я онлайн-кредит, з кредитної картки позивача робив ставки, почав виносити речі з дому, до родини почали дзвонити кредитори відповідача. Як стало відомо позивачці, [PERSON] має багато боргів внаслідок цього, а тому переховується від кредиторів. У зв`язку із виниклою ситуацією Відповідач взагалі перестав цікавитися життям доньки та приймати участь у її вихованні. З початку серпня 2019 року Відповідач зібрав речі та уїхав у невідомому напрямку, на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідає, життям сім`ї не цікавиться, жодної матеріальної допомоги не надає. Позивачка впевнена, що внаслідок захоплення Відповідача азартними іграми він переховується від кредиторів. Така його поведінка призвела до того, що він навмисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться станом здоров`я та проблемами доньки, ніяким чином не піклується про неї та не проявляє зацікавленості у її житті - тобто свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Зараз Позивачка вимушена одна виховувати доньку та забезпечувати її всім необхідним. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року відкрито позовне провадження, з призначенням підготовчого провадження. Судом вірно визначено найменування третьої особи як адміністрація Чечелівського району Дніпровської міської ради. Позивач, її представник, кожна окремо, у судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи - адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, в попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Вислухавши пояснення позивача, її представника, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] які у зареєстрованому у шлюбі не перебували, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.10). Батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дитина фактично проживає та зареєстрована разом з Позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Також, разом з Позивачкою проживає старша донька від іншого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с.12). Відповідно до характеристики з місця проживання, яка видана КП «Жилсервіс 5» ДМР за вих. № 26 від 25.08.2020, за час проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] скарг та заяв від жильців на неї не надходило (а.с.14). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , кожна окремо, пояснили суду, що вихованням дитини займається позивачка, в свою чергу, відповідача вони тривалий час не бачили, участі у вихованні дитини [PERSON] , останній не приймає. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Проте, суд враховує і наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем у відношенні дитини, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини та належними доказами не зазначено не доведено, та не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовані позивачем та її представником належними доказами, як того вимагає ст.77 ЦПК України. Посилання позивача та її представника на ті обставини, що відповідач має багато боргів, зловживає азартними іграми, а тому переховується від кредиторів - зводяться до припущень, а тому не можуть бути прийняті судом у якості доказів умисного ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про позбавлення батьківських прав, виклала обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків та, в тому числі, його обізнаності про сам факт існування таких обов`язків взагалі. Більше того, матеріали справи не містять жодних доказів щодо місцезнаходження відповідача та поважності/неповажності підстав його відсутності, що виключає можливість суду встановити умисність дій відповідача фактом його відсутності та неучасті у вихованні дитини, зокрема існування мети уникнення від виконання батьківських обов`язків. Крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Також, позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Незацікавленість батька життям дитини, його необізнаність про стан її здоров`я не може бути безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, існування конфлікту між батьками дитини. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Суд враховує відсутність належних доказів винної поведінки та свідомого нехтування відповідача своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини має право на можливість спілкування із донькою, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, та приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Проте, суд зазначає, що не погоджується із вказаним висновком, та зауважує, що зазначений висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed