Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

У жовтні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 11025062000 від 04.08.2006 року. Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним\~в силу ст.ст.215, 203 ЦК України, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст.\~11,\~15,\~18,\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою НБУ від 10.05.2007 №168, оскільки позивач був позбавлений права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору. Обставини приховування банком важливої інформації перед підписанням Кредитного договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним є введенням в оману позивача та нечесною підприємницькою практикою, яке порушує права останньої. Також вважає, що банком не враховані та не роз'яснено йому ризики. Позивач в судове засідання не з'явився про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував стосовно позовних вимог, просив відмовити, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях та такими, що не відповідають дійсності. Перед укладенням вищезазначеного договору, позивач був ознайомлений із загальними умовами і тарифами банку, погодився на них, і як наслідок розуміння та згоди ним було підписано кредитний договір. Кредитний договір було укладено між сторонами з додержанням усіх норм Цивільного законодавства. Під час підписання кредитного договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б були вкрай невигідними для останньої. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11025062000. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 140 000,00 швейцарських франків (сто сорок тисяч швейцарських франків 00 сантимів), а [PERSON] зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03 серпня 2017 року та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 8,99% річних. Посилання позивача на невідповідність умов Кредитного договору\~Постанові Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту», суд оцінює критично, оскільки така постанова НБУ не може бути застосована до даних кредитних правовідносин, з огляду на те, що така була прийнята\~10.05.2007р., тоді як, оспорюваний Кредитний договір укладено 04.08.2006року. Також позивач до правовідносин сторін застосовує редакцію Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) від 30.09.2015 року. Тобто, позивач мотивував свої вимоги про визнання порушеним його права як споживача фінансових послуг банку, про визнання недійсним кредитного договору нормами матеріального права які не підлягають застосуванню, оскільки оспорюваний правочин сторонами укладений у відповідності до положень та вимог актів цивільного законодавства діючих у редакції чинній під час укладення сторонами кредитного договору 04 серпня 2006 року. Зокрема, позивач посилається на умову п. 4 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції від 30.09.2015 року, щодо необхідності зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Однак положення пункту 4 статті 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла станом на 04.08.2006 року, не містить вимогу про зазначення розпису сукупної вартості кредиту для споживача. Відповідно до пункту 4 статті 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла на 04.08.2006 року, визначено які відомості підлягають зазначенню в договорі про надання споживчого кредиту підлягають. Зміст кредитного договору відповідає вимогам ст. 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла на 04.08.2006 року. Також,\~на момент\~укладення кредитного\~договору 05.02.2007р.\~не діяла Постанова Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил Надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до\~ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином,\~посилання позивача на відповідні положення Постанови НБУ та Закону України «Про захист прав споживачів» є не правомірним, оскільки дія вище вказаного нормативно-правового акту не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. Позивач

Outcome: dismissed