Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (надалі по тексту Позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Унавське» (надалі по тексту - Відповідач), де просив суд визнати його звільнення незаконним, скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивував тим, що 04.01.2011 року він був прийнятий на посаду заступника голови правління ВАТ «Унавське» згідно із наказом №1к від 04.01.2011 року та добросовісно виконував свої обовязки, але з квітня 2014 року Відповідач припинив без пояснення причин виплату йому заробітної плати. При зверненні 20.08.2015 року до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, йому стало відомо, що 31.03.2014 року його було звільнено з займаної посади, а при ознайомленні із наказом про звільнення за №1К позивач дізнався про його звільнення на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, а саме за втратою довір»я. Між тим, підстави для звільнення, що наведені у вказаному наказі не відповідають фактичним обставинам по справі, оскільки позивач не був учасником проведення інвентаризації, не є відповідальною особою за збереження товарно-матеріальних цінностей та не вчиняв жодних дій, які б призвели до нестачі насіння соняшника на складах відповідача. Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до суду з даною заявою, в якій просить визнати незаконним звільнення його з посади заступника голови правління, скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді та стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що позивач [PERSON] дійсно працював на товаристві з 2011 року на посаді заступника голови правління. В його обовязки входило збирання, зберігання реалізація товарно-матеріальних цінностей на товаристві «Унавське». В березні 2014 року під час проведення інвентаризаційної перевірки було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей у вигляді насіння соняшника в кількості 18,080 тон, відповідальним за зберігання яких був [PERSON] На запитання керівництва про недостачу товарних цінностей, останній не зміг відповісти та відмовився надати письмові пояснення, у зв'язку із чим 31.03.2014 року його було звільнено на підставі п.2 ст.41 КЗпП України та виплачено заробітну плату при розрахунку коштів при звільненні. Від отримання наказу та від надання трудової книжки для внесення до неї відповідного запису позивач відмовився, про що було складено акт. Не погоджуючись з даним позовом, просив відмовити в повному обсязі в його задоволенні. (а.с. 49-52) Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 04 січня 2011 року [PERSON] було прийнято на посаду замісника голови правління в ПАТ «Унавське», про що свідчить Наказ №1к від 04.01.2011р. (а.с. 13) та запис в Трудовій книжці №33 від 04.01.2011 (а.с.14). Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положеннями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Як вбачається з відомостей Васильківської обєднаної ДПІ ГУ ДФС у Київській області від 20.08.2015 року позивач фактично був допущений до роботи, оскільки з часу прийняття його на роботу по час звільнення 31.03.2014 року він отримував заробітну плату на вказаному підприємстві (а.с.21). Між тим, відповідно до Наказу № 1К від 31 березня 2014 року [PERSON] 31 березня 2014 року звільнено з посади заступника голови правління у звязку із втратою довіря згідно п.2 ст. 41 КЗпП. (а. с. 22). Пунктом 4 статті 36 КЗпП передбачено, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Не погоджуючись з даним Наказом №1 від 31.03.2014 р. «Про звільнення», позивач заперечував проти того, що він був відповідальною особою за збереження товарно-матеріальних цінностей, так як договору про матеріальну відповідальність з ПАТ «Унавське» не підписував. Свої обовязки виконував добросовісно і підстави, щодо втрати до нього довір'я у керівництва ПАТ «Унавське» безпідставні. Між тим, суд не приймає до уваги вказані твердження позивача та вважає їх такими, що спростовуються матеріалами службового розслідування представників відповідача та з огляду на наступне. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи підстави звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП, є цілком законними та обґрунтованими, підтвердженням чого є інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей, що був проведений 01 січня 2014 року членами комісії, а саме опис соняшника, проса, картоплі, картоплі мілкої, овесу, що знаходились на основному складі, Рахунок -271, на відповідальному зберіганні зам. голови правління [PERSON], а саме насіння соняшника в кількості 91380 кг. (а.с. 65). Вказаний акт підписаний позивачем, чого спростовано ним в судовому засіданні не було. В подальшому після переробки, сортування та сушіння соняшнику в кількості 91\~380 кг. Залишилось 78080 кг, що підтверджується [PERSON] №1 від 24.02.2014 року, який був підписаний відповідальною особою, а саме [PERSON] (а.с.66). Також, підтвердженням, що в обовязки [PERSON] входило безпосереднє обслуговування (реалізація) товарно-матеріальних цінностей свідчать підписані ним Накладні на відпуск товару соняшнику, на користь ТОВ «Настуся» № 2 від 25.02.2014р. та ТОВ «[PERSON] ПЛЮС» №10, №11 від 18.03.2014 р., що не заперечувалось і самим Позивачем (а.с. 67, 70-71). В подальшому після реалізації усього наявного на складі, що був закріплений за позивачем, насіння соняшника була виявлена його недостача в кількості 18,080 кг., наслідком чого було повернення відповідачем сплачених за їх купівлю коштів на адресу ТОВ «[PERSON] Плюс» 13.03.2015 року (а.с.72-74). При цьому, відпускав насіння соняшнику сам позивача, про що свідчить його підпис у накладних. Також факт, що саме Позивач безпосередньо обслуговував (використовував) грошові цінності, є обґрунтованим представником Відповідача та підтверджується Звітами за 2013 рік Про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт зам. голові правління [PERSON] (а.с. 119-189). Між тим, Інвентаризаційний опис та Звірювальна відомість результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 18.03.2014 року складались в присутності [PERSON], який без пояснення причин відмовився від її підпису, не назвав та в судовому засіданні не обґрунтував належними та допустимими доказами причин та обставин відмову від їх підпису (а.с.75-84). В той же час, вказаними документами, а саме інвентаризаційним описом від 18.03.2014 року встановлено членами комісії фактичну наявність насіння соняшника в кількості лише 5790 кг при необхідній його кількості за матеріалами обліку 23870 кг (а.с.75-76). Як зазначив представник Відповідача та допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] правління ПАТ «Унавське» [PERSON], дані обставини з втрати майна ПАТ «Унавське» і стали підставою для звільнення позивача за обставин втрати до [PERSON] довір'я, оскільки він будучи відповідальною за зберігання насіння особою обґрунтовано вчинив його розтрату. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] дійсно працював на Товаристві «Унавське» на посаді заступника голови правління з 2011 року та в його обовязки входило сіяти, збирати, зберігати, реалізовувати продукції рослинництва. Позивач використовував грошові цінності, які видавались останньому під звіт на потреби ПАТ «Унавське». В березні 2014 р. при виявлені втрати майна Товариства, [PERSON] було звільнено з посади за втратою довіря. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що саме дії позивача, який безпосередньо обслуговував товарні цінності у вигляді зберігання та реалізацію за вказівкою уповноважених осіб відповідача насіння соняшника з умисного або недбалого їх зберігання або продажу дали підстави власнику для втрати до нього довір'я. При цьому, за умовами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи саме на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили також, що від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення Позивач відмовився, а також відмовився від підпису актів інвентаризації про що також було складено [PERSON] від 31.03.2014 р. та повторно 07.04.2014 р. Вказані обставини суд вважає такими, що узгоджуються із [PERSON] про відмову працівника від підпису про ознайомлення з Наказом про звільнення від 31 березня 2014 року, текс якого [PERSON] зачитано в голос, наслідки розяснено, [PERSON] відмовився від підпису про ознайомлення з вищевказаним наказом, мотивів своєї відмови від підпису не назвав та [PERSON] про відмову працівника від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення від 07 квітня 2014 року, текст Наказу про звільнення № 1К від 31.03.2014 року [PERSON] повторно зачитано в голос, наслідки розяснено, [PERSON] повторно відмовився від підпису про ознайомлення з вищевказаним наказом, мотивів своєї відмови від підпису не назвав (а.с. 63-64). Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи Наказ про звільнення позивач не підписував, але вказані акти про відмову його від його підпису вказують, що саме з 31.03.2014 року йому стало відомо про звільнення з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, а тому саме з цього час позивач повинен був звернутись до суду за захистом свого порушеного права із цим позовом. За умовами п.4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. З врахуванням викладеного, самостійною підставою для відмови у задоволенні цього позову також є пропуск позивачем строку на звернення до суду із цим позовом, оскільки жодних поважних причини для його поновлення суд не знаходить, а наявність актів в складі членів комісії від 31.03.2014 року та від 07.04.3014 року про відмову від підпису позивачем про ознайомлення із наказом про звільнення вказує на обізнаність із його наявністю та ознайомлення про причини звільнення та обумовлює можливість звернення до суду із цим позовом у встановлений ст.233 КЗпП України строк. Між тим, цього зроблено позивачем не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ч.1 ст.41 КзпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed