Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що між садибами, розташованими по [ADDRESS] та [ADDRESS] існував загальний проїзд, який в основному використовувався для заїзду на суміжні городи. Навесні 2013 року раптово виникла перешкода у вигляді додаткових воріт та металевого паркану таким чином, що загальний проїзд став приватним, тобто дає можливість заїхати тільки на суміжний город, яким користується сусідка [PERSON], а на земельну ділянку позивача - ні. Протягом 3 років позивач вживає заходів по усуненню перешкод для заїзду, але безрезультатно. За цей період [PERSON] двічі зверталася за захистом до Березанського міського суду Київської області, однак у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Тому позивач просить суд зобов'язати [PERSON], що мешкає по [ADDRESS] та Березанську міську раду Київської області усунути та не чинити їй перешкоди в користуванні спільним заїздом домогосподарства (земельної ділянки), що розташована по [ADDRESS], шляхом демонтажу воріт із спільного заїзду та металевого паркану. Стягнути з відповідачів, [PERSON] та Березанської міської ради Київської області солідарно завдану моральну шкоду у розмірі 150000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі, обгрунтовуючи її доводами, викладеними у позовній заяві, з посиланням на докази, які містяться у матеріалах справи та досліджені у ході судового розгляду. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (а.с 27, 35, 36, 41, 42, 74) до суду не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність не клопотала. Відповідач Березанська міська рада Київської області, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 25, 32, 40, 45, 76), свого представника до суду не направила, однак надала письмові заперечення проти позову і клопотала про розгляд справи без участі їх представника (а.с. 33-34). Враховуючи думку учасників судового розгляду та вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених відповідачів. Заслухавши пояснення представника позивача, оголосивши письмові заперечення відповідача - Березанської міської ради, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких зазначено - припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Окрім цього вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] з 19 червня 2006 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 12 травня 2014 року рішенням Березанського міського суду Київської області, яке набрало законної сили 23 травня 2014 року, було встановлено, що набувши право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] у 2006 році, [PERSON] у 2013 року поставила паркан, відгородившись від сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с. 69 абз. 6). Отже, отримавши у власність земельну ділянку по [ADDRESS], позивач [PERSON] почала реалізовувати свої права власника, в тому числі і обгородивши власну земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивача не зміг дати відповідь, хто є власником земельної ділянки по [ADDRESS], хоча й допускав, що на сьогоднішній день вказана земельна ділянка належить відповідачу [PERSON] Належність земельних ділянок по [ADDRESS] [PERSON] з 01 грудня 2014 року опосередковано підтверджується постановою Березанського міського суду Київської області від 12 листопада 2015 року (а.с. 66 на звороті абз. 10). Вказане судове рішення було скасоване ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду 20 січня 2016 року з підстав неможливості розгляду справи в порядку адміністративного судочинства із закриттям провадження у справі, однак, попри це в мотивувальній частині рішення апеляційної інстанції зазначено про належність земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] відповідно (а.с. 78 абз. 7 та на звороті абз. 2). З пояснень представника позивача, наданих під час судового розгляду, встановлено, що попередній землекористувач - коваль [PERSON], користувався одночасно земельними ділянками, які на сьогоднішній день знаходяться по [ADDRESS], як однією земельною ділянкою. Повідомити, коли саме це було і на якій правовій підставі [PERSON] користувався земельними ділянками, представник позивача не зміг. Однак вказував, що посередині двору були ворота, через які можна було, проїхавши по подвір'ю, дістатися до городу за хатою. Вказана земельна ділянка за життя ковалем була усно розділена між його синами і таким чином склався певний порядок користування частиною подвір'я. Положеннями ст. 149 ЗК України встановлено порядок вилучення земельних ділянок. Жодних доказів того, що існують будь-які рішення про вилучення земельною ділянки для встановлення міського проїзду між земельними ділянками по [ADDRESS] суду надано не було. Посилання позивача та її представника на те, що станом на 01 червня 2011 рік між спірними землеволодіннями існував проїзд загального користування, про що свідчить копія з викопіювання з опорного плану м. Березань (а.с. 5), суд оцінює критично, оскільки на плані констатовано лише наявність проїзду із зазначенням його площі, проте ні довжини, ні ширини проїзду не вказано, що унеможливлює віднесення його до проїзду загального користування в розумінні ДБН, окрім цього, про можливість користуватися цим проїздом усій громаді не зазначено. Більше того, спірний проїзд закритий для вільного доступу сторонніх осіб, як це вбачається з фотографій наданих позивачем та її представником (а.с. 7, 48-51), оскільки закритий воротами. З пояснень представника позивача також встановлено, що ворота на спірній ділянці існували ще задовго до 2013 року. Тобто, суд приходить до висновку, що між сторонами станом на 2011 рік склався певний порядок користування суміжними земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Пунктами б) і д) ч. 1 ст. 90 ЗК України гарантовано право власника земельної ділянки самостійно господарювати на землі та споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі та споруди. Як зазначалося вище, [PERSON] скористалася своїм правом та отримала 04 грудня 2014 року у власність земельні ділянки по [ADDRESS]. Жодних доказів того, що земельна ділянка по [ADDRESS], яка належить [PERSON], якимось чином чи якоюсь частиною накладається на земельну ділянку по [ADDRESS], яка належить [PERSON], і таким чином останній створюються перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою, суду надано не було. Окрім цього, доказів того, що [PERSON] спорудила ворота і паркан не на своїй земельній ділянці, суду надано не було. Право споруджувати будь-які об'єкти на власній земельній ділянці, не порушуючи при цьому вимог про цільове використання землі та ДБН, кожній особі гарантується державою. Окрім того, в ході судового розгляду з пояснень представника позивача встановлено, що реалізовуючи своє право на отримання у власність земельної ділянки, [PERSON] приватизувала і частину земельної ділянки, яку раніше використовувала спільно з [PERSON] для заїзду на город. Решту частини земельної ділянки, яку сторони використовували для заїзду на город, приватизувала [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони набули у власність земельні ділянки, у межах і розмірах, які ними не оспорюються. Суд критично оцінює протокол засідання погоджувальної комісії Березанської міської ради від 22 листопада 2013 року, у якому відображено висновок комісії, де остання рекомендувала [PERSON] надавати [PERSON] право проїзду на транспортному засобі до земельної ділянки по [ADDRESS], призначеної для ведення ОСГ (а.с. 47), оскільки земельна ділянка по [ADDRESS] перейшла у власніть [PERSON] лише 04 грудня 2014 року, отже право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою до того часу належало попередньому власнику - Березанській міській раді. Також суд оцінює критично копію витягу із протоколу засідання постійної комісії міської ради з питань земельних відносин, будівництва, архітектури та інфраструктури міста від 17 грудня 2012 року (а.с. 52), оскільки копія ніким не завірена, оригінал суду не надавався, а на самому витязі з протоколу відсутні підписи голови комісії та секретаря. Суд не бере до уваги копію акту депутата Березанської міської ради від 28 березня 2016 року (а.с. 3), оскільки копія ніким не завірена, оригінал суду не надавався, відсутній відтиск гербової печатки Березанської міської ради та підпис депутата не посвідчено секретарем ради, як того вимагають правила діловодства. Також суд критично оцінює відомості, викладені у заявах, актах, листах, претензіях тощо (а.с. 54-65) оскільки з 04 грудня 2014 року власником земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON], яка як власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою з урахуванням її цільового призначення. Окрім цього, з копії викопіювання з опорного плану м. Березань (а.с. 5) та копії державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 4) вбачається, що однією із сторін земельна ділянка [PERSON] виходить на вул. Кірова. Довжина цієї сторони складає 20,85 м, що, на думку суду, є достатнім для організації заїзду на власну земельну ділянку. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у частині усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування у зв'язку із недоведеністю позовних вимог. За загальним правилом майнова та моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала. Оскільки у задоволенні позову у частині усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування [PERSON] відмовлено, то й вимоги про відшкодування моральної шкоди, які випливають із створення перешкод у користууванні майном до задоволення не підлягають. На підставі ст. 78, 149, 152 ЗК України, ст. 16, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed