Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У жовтні 2020 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини в якому вказував, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] внесено до актового запису про народження дитини відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері. В той же час [PERSON] , яка схильна до бродяжництва та підтримує асоціальні зв`язки, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а саме з 2014 року постійно змінює місця проживання родини, не створила належних та безпечних умов для мешкання неповнолітньої (в житлових приміщеннях за місцем мешкання родини постійно проживали сторонні особи (в тому числі раніше судимі) та не було створено належних житлово-побутових умов (відсутні продукти харчування, необхідні меблі, техніка, речі для проживання та виховання дитини) та не виконувала рекомендацій компетентних органів щодо покращення умов проживання та виховання дитини. Відповідачка не здійснює заходи, направлені на здобуття донькою освіти, внаслідок чого [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від відвідування навчального закладу. У липні 2020 року [PERSON] втекла з дому та до 15 вересня 2020 року мешкала зі стороннім повнолітнім чоловіком. Протягом вказаного періоду відповідачка доньку не розшукувала, до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася. З 15 вересня 2020 року по 18 вересня 2020 року та з 28 вересня 2020 року по 29 вересня 2020 року [PERSON] перебувала в КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №6» Дніпровської міської ради, з 18 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року - в КП «Спеціалізований медико-реабілітаційний центр для дітей та підлітків» Дніпропетровської обласної ради, з 29 вересня 2020 року перебуває у комунальному закладі соціального захисту центрі соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради. [PERSON] відмовляється повертатися додому, мотивуючи своє рішення поганим поводженням з нею за місцем її проживання. Зі свого боку, [PERSON] відмовилася забрати дитину з місця її тимчасового перебування, протягом періоду перебування доньки в центрі не підтримувала з нею жодних контактів, не виявляла батьківської турботи, не цікавилася її життям, не забезпечувала дитину необхідними речами, не покращила житлово-побутові умови та не створила безпечних умов для проживання доньки. Враховуючи вказані обставини, орган опіки та піклування просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу). Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 16 січня 2021 року до участі у справі залучено правонаступника органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради - орган опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради. В судовому засіданні представник позивача Медведєва В.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що вона належним чином виконувала свої батьківські обов`язки щодо доньки, в міру своїх можливостей створила для дитини задовільні житлово-побутові умови, забезпечувала останню відповідно до її потреб. Проте внаслідок незадовільної поведінки доньки, яка не відвідувала школу, у відповідачки відбувся з нею конфлікт, після чого [PERSON] пішла з дому та тривалий час не підтримувала зв`язок з матір`ю. В той же час [PERSON] просила не позбавляти її батьківських прав та повернути доньку, вказуючи на те, що вона в подальшому бажає виконувати батьківські обов`язки, на час розгляду справи налагодила зв`язок з [PERSON] , систематичною спілкується з нею, цікавиться обставинами її життя, покращила свої житлово-побутові умови, отримує достатній дохід для матеріального утримання доньки, зобов`язується повернути дитину в школу. Заслухавши пояснення представника позивача Медведєвої В.О. , відповідачки [PERSON] , думку неповнолітньої [PERSON] (опитаної в присутності працівника комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради Стажилової Н.М.), показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] внесено до актового запису про народження дитини відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері. З показань свідків [PERSON] , [PERSON] , а також письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 12-16, 18-20, 26-27, 29, 70-75, 79-80, 82 (зворотня сторона)) вбачається, що протягом 2014-2020 років [PERSON] належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки щодо [PERSON] , а саме з 2014 року постійно змінювала місця проживання родини, не створювала належних та безпечних умов для мешкання неповнолітньої (в житлових приміщеннях за місцем мешкання родини постійно проживали сторонні особи (в тому числі раніше судимі) та не було створено належних житлово-побутових умов (були відсутні необхідні меблі, техніка, речі для проживання та виховання дитини) та не виконувала рекомендацій компетентних органів щодо покращення умов проживання та виховання дитини. Відповідачка не здійснювала заходи, направлені на здобуття донькою освіти, внаслідок чого [PERSON] протягом тривалого часу ухилялася від відвідування навчального закладу. У липні 2020 року [PERSON] втекла з дому та до 15 вересня 2020 року мешкала зі стороннім повнолітнім чоловіком. Протягом вказаного періоду відповідачка доньку не розшукувала, до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася. З 15 вересня 2020 року по 18 вересня 2020 року та з 28 вересня 2020 року по 29 вересня 2020 року [PERSON] перебувала в КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №6» Дніпровської міської ради, з 18 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року - в КП «Спеціалізований медико-реабілітаційний центр для дітей та підлітків» Дніпропетровської обласної ради, з 29 вересня 2020 року перебуває у комунальному закладі соціального захисту центрі соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради. Під час перебування в центрі [PERSON] відмовилася повертатися додому, мотивуючи своє рішення поганим поводженням з нею за місцем її проживання. Зі свого боку, [PERSON] відмовлялася забрати дитину з місця її тимчасового перебування. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року за невиконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої [PERSON] відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Проте з показань свідка [PERSON] вбачається, що протягом періоду проживання сім`ї [PERSON] на території м. Вознесенська, відповідачка надзвичайно багато часу приділяла виготовленню документів на підтвердження факту народження [PERSON] та встановлення з нею родинних зв`язків, що узгоджується з матеріалами справи (а.с. 46-47, 50). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка увесь час належним чином виконувала батьківські обов`язки щодо дитини (в цій частині суд критично ставиться до показань свідка, які суперечать іншим дослідженим доказам). Разом з тим з показань свідка слідує, що у 2020 році між [PERSON] та її донькою [PERSON] виник конфлікт, який був обумовлений негативною поведінкою [PERSON] , остання втекла з дому, не повідомивши місце свого перебування матері. Водночас, на час розгляду справи відносини між матір`ю та донькою нормалізувалися, [PERSON] створила належні житлово-побутові умови для [PERSON] , бажає повернути дитину та здійснювати за нею догляд. З письмових доказів, що містяться у справі вбачається наступне: - згідно копії відповіді служби у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради від 11 листопада 2016 року (а.с. 17), копії відповіді служби у справах дітей виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі Ради від 22 грудня 2020 року (а.с. 80), копії акту обстеження умов проживання від 02 серпня 2017 року (а.с. 82) на час проведення перевірок житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] , які проводилися 11 листопада 2016 року та 02 серпня 2017 року вказані умови були задовільні, в наявності були необхідні меблі, побутова техніка, дитячі речі, засоби гігієни, дитяче харчування, спальні місця для всіх дітей, санітарний стан приміщення задовільний; - згідно копії довідки комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради від 17 грудня 2020 року (а.с. 69) протягом періоду перебування [PERSON] в центрі відповідачка підтримує постійний зв`язок з донькою, зокрема постійно телефонує доньці, періодично відвідує її, передавала доньці речі, солодощі, канцелярські товари, цікавилася її поведінкою, навчанням, до закладу відповідачка приходила в належному стані, дотримувалася порад, правил громадянської поведінки не порушувала; - згідно копії відповіді КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №7» Дніпровської міської ради від 17 грудня 2020 року (а.с. 76) члени сім`ї [PERSON] уклали декларацію з сімейними лікарем, відповідачка піклується про дітей, житлово-побутові умови сім`ї задовільні, нарікань в частині виконання рекомендацій та призначень лікаря щодо лікування дітей немає, діти проходять щорічну диспансеризацію; - згідно копії висновку оцінки потреб сім`ї б/д (а.с 81) на час проведення перевірки встановлено, що [PERSON] частково виконує батьківські обов`язки та задовольняє потреби дітей, сім`я знаходиться в складних життєвих обставинах та потребує підтримки. Крім цього, опитана відповідно до вимог ч. 2 ст. 171 СК України (в присутності працівника комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради [PERSON] ) неповнолітня [PERSON] висловила думку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неї, вказуючи на відсутність для цього підстав, та висловила бажання повернутися до матері. При цьому пояснила, що після конфлікту з матір`ю, який виник у зв`язку з небажанням [PERSON] відвідувати школу та допомагати матері, вона пішла з дому та тривалий час не підтримувала зв`язок з відповідачкою, мешкаючи з стороннім чоловіком. Після її розшуку та доставки до відділу поліції вона повідомила неправдиві відомості про свої відносини з матір`ю та невиконання останньою батьківських обов`язків. Після повернення до матері зобов`язалася повернутися до навчання. Опитана в судовому засіданні працівник комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей Дніпровської міської ради [PERSON] пояснила, що висловлена [PERSON] думка є об`єктивною та відповідає її баченню щодо обставин спору. При цьому просила врахувати, що протягом періоду перебування [PERSON] в центрі відповідачка підтримує постійний зв`язок з донькою, зокрема телефонує доньці, неодноразово відвідувала її, матеріально утримує її. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Разом з тим, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошено на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (у справах, що стосуються прав та інтересів дитини), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що [PERSON] не ухилялася, проте не завжди належним чином виконувала усіх покладених на неї законом та моральними нормами батьківських обов`язків відносно доньки, частина цих порушень дійсно є серйозними та мали негативні наслідки для дитини. В той же час з досліджених доказів вбачається, що відповідачка на час розгляду справи значно змінила в позитивний бік своє відношення до [PERSON] та до виконання батьківських обов`язків щодо доньки, а в судовому засіданні категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Сам факт, що дитина на час розгляду справи перебуває в середовищі, більш сприятливому для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від матері, а проблеми, наявні в сім`ї [PERSON] можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, зокрема забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. За встановлених обставин, враховуючи особу відповідачки, думку неповнолітньої [PERSON] , суд вважає за необхідне не погодитися з висновком органу опіки та піклування від 16 жовтня 2020 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, відмовивши у задоволенні позову, однак вважає доцільним попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування за місцем її проживання контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Враховуючи те, що в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, суд згідно 3 ст. 166 СК України також не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини.

Outcome: dismissed