Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

У квітні 2017 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 08.04.2006 року перебувала у шлюбі з [PERSON] У вказаному шлюбі народилась дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис № 469, складений 24 липня 2007 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 30 серпня 2012 року. Відповідач по справі однією родиною з позивачкою та дитиною не проживає, матеріальної підтримки дитині не надає, жодним чином не приймає участі у її вихованні. На теперішній час позивачка має намір влітку разом із сім'єю виїхати на лікування за кордон, а також виїжджати в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України в межах Донецької області. Враховуючи викладене просила надати неповнолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд з території України у будь-яку країну світу, а також в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію дотику в межах Донецької області у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] [INFO]. Допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. Позивачка та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, надали суду заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився. Оскільки відповідач проживає на тимчасово непідконтрольній Україні території в [ADDRESS], державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти та поштових переказів в м.Донецьк відповідно до Указу президента від 14.11.2014 року №875/2014 та розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради Бартош Н.О. в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій просила винести рішення із урахування інтересів дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 08.04.2006 року сторони зареєстрували шлюб в Іллічівському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №107, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 08.04.2006 року. 12.07.2007 року у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON], актовий запис № 469, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно 24.01.2017 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 30.08.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії виконавчого листа № 0520/8404/2012 (№ 2/0520/2126/2012), виданого 12.09.2012 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області, з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO],в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 17.08.2012 року. Відповідно до довідки № 221 від 17.03.2017 року, виданої КСН «Азовкольцо» [PERSON] мешкає разом зі своєї матір'ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Також відповідно до характеристики наданої КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 45 Маріупольської міської ради Донецької області» № 137 від 29.03.2017 року, [PERSON] виховує її мати [PERSON], батько дитини - [PERSON] у вихованні дитини участі не приймає. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров,я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що випливає з ч.2 ст.150 СК України. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно п.5.1.1 та 5.1.2 Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольну територію та виїзд з неї громадян України та іноземців (осіб без громадянства), в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 року №57. Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умовами пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст.5 Закону України «Про громадянство України» або ст.2 Закону України «Про порядок виїзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку, виїжджати з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (57-95-п) (у ред.. постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон, а також в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію дотику в межах Донецької області, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, а також в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію дотику в межах Донецької області, і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Проте, щодо вимоги позивачки про допущення негайного виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України, суд вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки законодавцем у ч.1 ст.367 ЦПК України встановлений вичерпний перелік судових рішень, які підлягають негайному виконанню.

Outcome: partial