Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку з 21 травня 2013 року зареєстрований відповідач, його онук [PERSON] , який за даною адресою ніколи не проживав, належні йому речі у будинку відсутні, оплату за комунальні послуги він не вносить, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 05 жовтня 2018 року, складеним депутатом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Дацишиним М.М., знятися з реєстрації цього місця проживання добровільно відповідач не бажає. Оскільки [PERSON] не проживає у належному йому будинку більше одного року без поважних причин, він згідно із вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у належному йому на праві власності житловому будинку порушує його права як власника будинку, зокрема, на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити його позовні вимоги повністю, оскільки відповідач [PERSON] був зареєстрований у належному йому будинку лише на період навчання в інституті, у будинок він не поселявся та у будинку не проживав, інколи лише приїздив у гості. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає йому отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що позивач запропонував йому проживати у будинку та доглядати за ним, його дідусем, та бабусею, яка померла два роки тому, у зв`язку з чим він і поселився у будинок та йому було виділено кімнату на другому поверсі. Більше одного року він у належному позивачеві будинку дійсно не проживає, свої речі з будинку він забрав. З приводу перешкод у проживанні у будинку до суду він не звертався із сімейних причин. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2005 року, виданим виконкомом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області. Із довідки №\~1152 від 09 жовтня 2018 року, виданої виконавчим комітетом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, вбачається, що відповідач [PERSON] , зареєстрований із 21 травня 2013 року по даний час за адресою: [ADDRESS] , на житловій площі Тогана [PERSON] .С. Із акта обстеження житлово-побутових умов від 05 жовтня 2018 року, складеного депутатом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Дацишиним М.М., видно, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та постійно проживає у належному йому на праві приватної власності житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрований з 21 травня 2013 року його онук [PERSON] , який у будинку не проживає. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що проживають вони по сусідству із позивачем [PERSON] , якому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , у якому зареєстрований його онук, відповідач [PERSON] , який тривалий час, більше одного року, у будинку не проживає та ніколи постійно там не проживав. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] не проживає більше одного року, цього факту відповідач у судовому засіданні не заперечував, що також підтвердили допитані у суді свідки сусіди позивача, будь-яких поважних причин не проживання [PERSON] у вказаному будинку відповідачем не наведено, доказів чинення йому позивачем перешкод у користуванні цим житловим будинком відповідач суду також не надав. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ч. 1 ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року №\~1382-ІV кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що місцем постійного проживання відповідача [PERSON] на даний час є адреса: [ADDRESS] , куди він просив суд направляти йому судові повістки та документи. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved