Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання обставин визначення нечесної підприємницької практики загальновідомими, визнання дій нечесною підприємницькою практикою, стягнення богу, посилаючись на те, що 09 січня 2015 року вона та відповідач уклали договір купівлі-продажу № СМ-716, за умовами якого відповідач зобовязувалась доставити протязі 35 робочих днів ПВХ конструкції. На виконання умов договору в рахунок оплати товару 09 січня 2015 року відповідачу перераховано 9000 грн. 00 коп. Зважаючи на те, що відповідач не виконала свої зобовязань по договору в наслідок здійснення нечесної підприємницької практики, а саме ввела в оману стосовно основних характеристик товару таких як: його наявності, поставки, специфікації, атрибутів продавця та його агенту і не поставила у визначений договором строк продукцію, позивач з урахування положень ст.ст. 6, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просила суд задовольнити позовні вимоги. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не зявилась та не повідомила суд про причини неявки, хоча належним чином була повідомлена про день і час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача з ухваленням по справі заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача та, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 09 січня 2015 року сторони по справі уклали договір купівлі-продажу № СМ-716. Згідно пунктів 1.1., 1.2. та 2.7 вказаного договору відповідач зобовязувалась продати позивачу ПВХ конструкції, а позивач в порядку та на умовах, визначених в даному договорі - прийняти та оплатити даний товар в сумі 9000 грн. 00 коп. до 09 лютого 2015 року. Пункт 2.6. вказаного договору визначає, що оплата за товар здійснюється покупцем готівкою або шляхом переказу (внесення) коштів на банківський рахунок продавця. Відповідно до п. 2.1. цього ж договору після підписання даного договору постачальник зобовязується протягом 35 робочих днів доставити товар покупцю. Крім того, у договорі купівлі-продажу від 09 січня 2015 року адреса ФОП [PERSON] вказана: вул. Октябрская, 19, тобто без зазначення повної адреси реєстрації ФОП. Позивач умови договору в частині оплати товару виконала та перерахувала на рахунок відповідача 9000 грн. 00 коп., що підтверджується заявкою позичальника № АВРОRX137360506 від 09 січня 2015 року. Відповідач, у визначений п. 2.1. договору купівлі-продажу від 09 січня 2015 року, строк не поставила позивачу товар. 10 квітня 2015 року позивач на адресу відповідача надіслала вимогу в якій просила до 20 квітня 2015 року виконати зобовязання в частині поставки товару або повернути кошти в сумі 9000 грн. 00 коп. Згідно ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Зважаючи на те, що відповідач у строки визначені договором не поставила позивачу товар, в договорі не зазначила адреси реєстрації, тому суд приходить до висновку, що відповідач ввела позивача в оману щодо основних характеристик товару таких як: його наявності, поставки, специфікації та атрибутів продавця, що у відповідності до ст. 19 вказаного Закону є нечесною підприємницькою практикою, а тому позовні вимоги в частині визнання дій відповідача під час укладення договору купівлі-продажу від 09 січня 2015 року, а саме про визнання дій відповідача щодо введення в оману позивача стосовно основних характеристик товару: його наявності, поставки, специфікації; атрибутів продавця нечесною підприємницькою практикою підлягають задоволенню. Частина 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживача» передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частини 1, 2 статті 215 ЦК України\~визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановленні ч.ч. 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій сторона у натурі все, що вона одержала від виконання цього правочину. Отже, з урахуванням положень вказаної статті ЦК України з відповідача на користь позивача належить стягнути грошові кошти передані на виконання недійсного правочину. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання обставини визначення нечесної підприємницької практики відповідача, як субєкта підприємницької діяльності, обумовлені у Законі України «Про захист прав споживачів», загальновідомими і такими, що не потребують доказуванню, суд приходить до наступних висновків. Зважаючи на те, що ухилення відповідача від виконання зобовязань після підписання умов договору не може розцінюватись, в розумінні положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача», як здійснення підприємницької практики, що спонукала позивача на укладення договору купівлі-продажу від 09 січня 2015 року, тобто практикою що ввела позивача в оману, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ухилення відповідача від виконання зобовязань нечесною підприємницькою практикою. Згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Отже, виходячи з аналізу вказаної норми загальновідомими є обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду. Вони не потребують доказування тому, що об'єктивність їх існування очевидна. Це в основному не дії, а події. Загальновідомі обставини поділяються на всесвітньо відомі (наприклад столиці держав, географічні назви), відомі на території певної держави (наприклад, національні свята, історичні події, прізвища керівників держави) та локальні, тобто відомі на обмеженій території (наприклад, місцезнаходження органів місцевого самоврядування, назви вулиць). Не можуть вважатися загальновідомими обставинами не факти, а їх оцінки, позиції державних та громадських органів, відомості про окремих фізичних осіб, а також обставини, які хоч і відомі широкому колу осіб, але які не мають об'єктивного існування. Загальновідомість конкретних обставин суд повинен визнати. Для того щоб суд це питання розглянув, зацікавлена особа та на яку покладається тягар доказування цієї обставини повинна подати клопотання про визнання певної обставини загальновідомою. Клопотання вирішується ухвалою суду про визнання обставини загальновідомою. Зважаючи на те, що позивач просить суд визнати дії відповідача, які вчинені відносно неї під час укладення договору купівлі - продажу від 09 січня 2015 року, нечесною підприємницькою практикою, що не підпадають під визначення терміну подія, не надала суду доказів, що такі дії відповідача відомі іншим особам та їх вчинення відповідачем очевидне для широкого кола осіб, і такі дії не мають ознак обєктивного існування, а також беручи до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання певних обставини загальновідомими і такими, що не потребують доказуванню, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання обставини визначення нечесної підприємницької практики відповідача, як субєкта підприємницької діяльності, обумовлені у Законі України «Про захист прав споживачів», загальновідомими і такими, що не потребують доказуванню задоволенню не підлягають. Судовий збір, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial