Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] подано позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22.03.2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25.05.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітні діти залишилась мешкати разом з матір'ю. З того часу батько дітей взагалі перестав спілкуватися з ними, піклуватись про дітей, матеріально не забезпечує та фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. У зв'язку з цим, позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того зазначила, що вона не чинить перешкод позивачу в спілкуванні з дітьми, однак [PERSON] більше, ніж за два роки жодного разу не провідав дітей, не спілкується з ними, не цікавиться взагалі їх життям. За час перебування у шлюбі [PERSON] неодноразово перебував в стані алкогольного сп'яніння та влаштовував сварки. Позбавлення відповідача батьківських прав їй необхідно для безперешкодного вивезення дітей за межі країни для відпочинку та оздоровлення. При цьому, позивачка не заперечує проти заочного розгляду дійсної справи. Належно повідомлений відповідач до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи в його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст.224 ЦПК України заочно. Представник третьої особи - служби у справах дітей Торецької міської ради Донецької області до судового засідання також не з'явився, про час, дату й місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Стаття 171 СК України встановлює можливість врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Так, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Малолітній свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її батьком. Останній раз вона бачила свого батька приблизно три роки тому. Пам'ятає, що батько прийшов з роботи в стані алкогольного сп'яніння, в зв'язку з чим посварився з її матір'ю, після чого пішов з дому. З того часу вона з батьком ніяким чином не спілкується. Дід та баба по лінії спорідненості батька з нею та сестрою також не спілкуються. До розірвання шлюбу батьків, вона та її сестра з татом мали добрі стосунки. На теперішній час з батьком підтримувати стосунки не бажає, оскільки боїться, що той буде сваритись з матір'ю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з [PERSON] та [PERSON], оскільки проживали по сусідству. Відповідача вона не бачила більше двох років. Вихованням дітей займається [PERSON] Зі слів позивача та малолітньої дочки свідку відомо, що [PERSON] з ними не проживає, дітей не відвідує й з ними не спілкується. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], вони спілкуються, мають дружні стосунки. Також пояснила, що [PERSON] та [PERSON] до 2015 року перебували у шлюбі, від якого мають дочок [PERSON] та [PERSON]. До розірвання шлюбу відповідач проживав разом з дружиною та дітьми, однак на прогулянках діти постійно були з матір'ю. Зі слів позивача їй відомо, що після розірвання шлюбу й до теперішнього часу відповідач ні з позивачкою, ні з дочками взагалі не спілкується, дітям матеріальної допомоги не надає. Заслухавши пояснення позивачки та малолітньої дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. На підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 березня 2006 року. Від вказаного шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25.05.2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка разом з дочками проживають окремо від відповідача. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, приблизно два роки з дітьми не спілкується. Позивачка порушила питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав з тих підстав, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей. У судовому засіданні був встановлений факт часткового та нетривалого за часом невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків відносно дітей - [PERSON] та [PERSON]. Зокрема, в матеріалах справ містяться довідки Навчально-виховного комплексу «Інформатико-математичний ліцей - загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» Торецької міської ради Донецької області, згідно з якими відповідач до школи не з'являвся, участі в житті дітей не приймав, матеріальної допомоги дітям не надавав. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] за місцем фактичного проживання характеризується задовільно, у теперішній час не працює. Відповідно до довідки, наданої Торецьким міським відділом державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області в період часу з 01.07.2016 року по 31.01.2017 року [PERSON] не отримує від [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, такий кардинальний захід застосовується лише тоді, коли інші заходи впливу на батьків не дають належного результату та вичерпали себе. В свою чергу, жодних заходів впливу за невиконання батьківських обов'язків, в тому числі й притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, до відповідача вжито не було, що унеможливлює застосування такого засобу, як позбавлення батьківських прав. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка жодного разу не зверталася ані до служби у справах дітей, ані до правоохоронних органів зі скаргами на відповідача за невиконання ним своїх батьківських обов'язків. Згідно із ст.19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи наявний висновок виконавчого органу Торецької міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Однак у цьому висновку жодним чином не відображено, на підставі яких документів орган опіки та піклування встановив факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків. Висновок цього органу, на думку суду, є необґрунтованим, не містить жодних об'єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання дітей, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дітей шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дітей. Крім того суд вважає, що думка дитини щодо доцільності позбавлення її батька батьківських прав сама по собі не може бути самостійної підставою для позбавлення відповідача гарантованих Конституцією України батьківських прав, оскільки в силу недостатньо сформованої самосвідомості, а також перебування під впливом думки своєї матері щодо неприязних відносин між батьками, дитина самостійно не може проаналізувати правові, соціальні, моральні наслідки, які б наступили в разі позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення відповідача батьківських прав у даній справі також не узгоджується з положеннями Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка, як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення [PERSON] батьківських прав не відповідає інтересам дітей, які потребують піклування обох батьків і яких можливо позбавити родинних стосунків з батьком лише в крайньому випадку, з метою забезпечення їх інтересів. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і навіть за умов доведеності тих обставин, що відповідач тривалий час утримувався від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, не свідчать про його свідоме нехтування своїми обов'язками. Згідно з ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до положень ст.141 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява №39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання. В даній конкретній справі випадку позивачкою не доведено належним чином необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не обґрунтовано мету такого позбавлення, а лише в судовому засіданні зазначено, що позбавлення батьківських прав відповідача необхідно їй для вивезення дітей за межі країни без його дозволу для оздоровлення та відпочинку. Суд вказує, що для вирішення вказаного питання законом передбачений інший порядок захисту інтересів, ніж позбавлення батьківських прав. Суд наполягає, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом дійсної справи та ухвалення судового рішення не встановлено. А тому дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed