Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»(далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору поруки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.05.2008 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк»,було укладено договір поруки №42Ф-ІК/z2-5, в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , відповідно якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором та будь-якими додатковими умовами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов`язання). Позивач вважає, що зазначені умови договору поруки є несправедливими в розумінні ЗУ «Про захист прав споживача». Крім того, зазначив, що договір поруки не містить строку дії договору, порядку зміни і припинення дії договору, що також є підставою для визнання його недійсним. Тому, позивач просив суд визнати недійсним договір поруки №42Ф-ІК/z2-5 від 22.05.2008 року. Ухвалою судді від 06.06.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, відповідно якої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 22.05.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №42Ф-ІК-5, відповідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти в сумі 400000,00 доларів США з відсотковою ставкою 13,0% річних та строком повернення до 22.05.2028 року. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 22.05.2008 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк»було укладено договір поруки №42Ф-ІК/z2-5, відповідно п. 1 якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором та будь-якими додатковими умовами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов`язання). 28.09.2017 року між третьою особою та ТОВ «Фінстрим» було укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором поруки, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, поручителя за договором поруки за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 3000,00 грн. без ПДВ і в строки, визначені сторонами у цьому договорі, а саме: до 29.09.2017 року (включно). 29.09.2017 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінстрим» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року та договором поруки до нього, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки встановлені цим договором. Позивач вважає, що зазначені умови договору поруки є несправедливими в розумінні ЗУ «Про захист прав споживача» та не відповідає вимогами ч.1 ст. 559 ЦК України. Крім того, зазначив, що договір поруки не містить строку дії договору, порядку зміни і припинення дії договору, що також є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Як визначено у п. 22 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно положень ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. При цьому, суд враховує, що підписавши договір поруки, позивач, який є поручителем, погодився з його умовами, зокрема, з п.1 за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов`язання), та з п.8 за яким поручитель підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитного договору. Отже, врахувавши зазначену у пункті 1 умову договору поруки, суд дійшов висновку про те, що підписавши договір поруки позивач надав згоду на наступне збільшення обсягу його відповідальності за зобов`язаннями відповідача 2 за кредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року. Таким чином, твердження позивача про те, що наявні підстави, передбачені ч.1 ст. 559 ЦК України, для визнання договору поруки недійсним у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя - є безпідставними, оскільки норми закону, на які посилається позивач передбачають припинення договору поруки, а не визнання його недійсним, а тому законом не передбачена можливість визнання договору поруки недійсним в разі збільшенням обсягу відповідальності поручителя. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що твердження позивача про те, що наявні підстави, передбачені ч.1 ст. 559 ЦК України, для визнання договору поруки недійсним у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя - є безпідставними, оскільки норми закону, на які посилається позивач передбачають припинення договору поруки, а не визнання його недійсним, а тому законом не передбачена можливість визнання договору поруки недійсним в разі збільшенням обсягу відповідальності поручителя, крім того, підписавши договір поруки позивач надав згоду на наступне збільшення обсягу його відповідальності за зобов`язаннями відповідача 2 закредитним договором №42Ф-ІК-5 від 22.05.2008 року, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed