Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

У квітні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із вищевказаним позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №DN80AT00000341 від 05 листопада 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 19720,35 доларів США на термін до 04.11.2014 року, а також зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Вказує, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а саме не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 25.03.2016 року утворилась заборгованість у сумі 74079,50 доларів США, яка складається з: 15126,73 доларів США - заборгованість за кредитом; 5715,41 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1767,31 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 51470,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором DN80AT00000341 від 05.11.2007 року у розмірі 74079,50 доларів США, що за курсом 26,25 за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2016 року складає 1944586,88 грн.; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 29168,80 грн. 06 квітня 2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду (а.с.18). Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 жовтня 2016 року позов задоволено у повному обсязі; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору в сумі 74079,50 доларів США, що за курсом 26,26 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2016 року складає 1944586,88 грн. (а.с.35-36). 08 квітня 2019 року ухвалою суду вищевказане заочне рішення суду від 10 жовтня 2016 року у справі №554/2586/16-ц скасовано та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.78-79). Ухвалою суду від 27.05.2019 року задоволено клопотання представника позивача та надано строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву до 07.06.2019 року (а.с.120). Крім того, ухвалами суду від 02.04.2019 року, 17.04.2019 року, 28.05.2019 року, 12.06.2019 року задоволені клопотання сторони відповідача щодо забезпечення участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції в порядку ст.212 ЦПК України (а.с.72, 90, 123, 148). Під час розгляду справи від представника відповідача - адвоката Дмитренка В.П. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідач [PERSON] повністю заперечує проти позову, позовні вимоги не визнає з огляду на таке. Так, між сторонами дійсно був укладений вказаний кредитний договір, проте, як вказує представник, Банк, подаючи 06.04.2016 року до суду позов до [PERSON] , в цьому позові в порушення вимог процесуального законодавства не зазначив жодних належних, достовірних, допустимих доказів, які б підтверджували відповідні обставини, на які посилається як на правові підстави позову тощо, тоді як сам розрахунок та копія кредитного договору такі обставини підтверджувати не можуть. Єдиним допустимим доказом перерахування банком відповідних коштів [PERSON] може бути меморіальний ордер, як первинний документ бухгалтерського обліку, однак банк такого доказу не надав суду. Крім того, позивачем не надано виписки з особового рахунку відповідача на підтвердження обліку внесених на вказаний поточний рахунок коштів в рахунок погашення заборгованості, а також відповідного договору банківського рахунку. Крім того, вказує, що заочним рішенням від 27.02.2012 року Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №2/412/1160/2012 за позовом банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили 13.03.2012 року, встановлені преюдиційні обставини,що [PERSON] на підставі кредитного договору отримав від банку кредитні кошти у розмірі 12000,00 доларів США і станом на 05.06.2009 року заборгованість за кредитом складає 12788,57 доларів США. В свою чергу, позивачем при подачі позову було приховано від суду наявність рішення суду від 27.02.2012 року, а також не наведено обставин і не зазначено доказів законності підстав збільшення розміру суми кредитних коштів, які [PERSON] нібито отримав від банку в розмірі 12000,00 доларів США, і сумою, яку банк просить стягнути з [PERSON] на свою користь у розмірі 15126,73 доларів США, тобто збільшення суми повернення на суму видачі 3126,73 доларів США. Також цим рішенням, на думку сторони відповідача, підтверджується факт дострокового стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, що станом на 05.06.2009 року складала 12879,85 доларів США. Таким чином, з 23 червня 2009 року у банку виникло право на дострокове повернення за кредитном договором усіх сум (кредиту, процентів, неустойки, комісії), у зв`язку з чим після вказаної дати у банку не було парвових підстав нараховувати проценти, неустойку, комісію, однак такі нарахування згідно з наявним розрахунком банк продовжував здійснювати. Разом із тим, вказує, що з даним позовом позивач звернувся 06.04.2016 року, тобто, через 6 років 9 місяців, що перевищує загальний трьохрічний строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України. Крім цього, згідно з розрахунком банком нараховано пеню поза межами спеціального строку позовної давності, який становить 1 рік, визначеного п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. З урахуванням викладеного, вважає позов безпідставним та просив у задоволенні позовних вимог відмовити; у разі обґрунтованості позову, просив застосувати до позовних вимог банку наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; стягнути судові витрати (а.с.102-107). Представником позивача 30.05.2019 року до суду надано письмову відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначив про таке. Так, відповідачем не доведено відсутності заборгованості, а відповідно, і виконання умов договору належним чином, про що свідчить надана позивачем виписка по рахунку та розрахунок заборгованості. Відповідачем даний розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерської експертизи не проводилось, а тому підстави вважати даний розрахунок неналежним відсутні. Щодо збільшення розміру заборгованості зазначає, що збільшення вдбулось за рахунок сплати чергових страхових платежів відповідно до п.2.2.7, п.7.1, 2.1.3 Кредитного договору. Так, оскільки чергові страхові платежі позичальником не сплачувались, то банком відповідно до умов договору перераховувались необхідні суми на сплату страхових платежів. Щодо твердження відповідача про зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором позивач зазначає, що всі зміни повинні бути оформлені додатковою угодою сторін, однак такі угоди щодо строку виконання зобов`язань не укладались, а тому строк повернення кредитних коштів встановлено до 04.11.2014 року. Щодо правомірності нарахування відсотків до повного погашення заборгованості посилається на наявність в договорі умови про строк дії договору, а також те що сторони погодили, що вісотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, а тому вважає, що така сплата відсотків відбувається до повного повернення суми кредиту. Щодо строків позовної давності зазначив, що строк виконання зобов`язань за договором спливає 04.11.2014 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 31.03.2016 року - до спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Крім того, умовами п.5.1 договору визначено, що він діє до повного виконання сторонами зобов`язань, але на даний час відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості. До того ж, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушенняч зобов`язання триває. Також вважав необґрунтованими доводи відповідача щодо компенсації витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного, та з урахуванням положень ст.526 ЦК України, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.132-136). У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві (а.с.3) та заяві до суду від 02.08.2019 року (а.с.155) просив про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, надавши до суду повноваження на представництво його інтересів в суді адвокатом Дмитренком В.П. Суд вважає за можливе розглянути справу за вказаної явки учасників справи на підставі наданих доказів. У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконфернеції, представник відповідача - адвокат Дмитренко В.П. позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Також заявив про застосування відповідно вимог до чинного законодавства наслідків спливу строків загальної і спеціальної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача, враховуючи ту обставину, що позивач скористався своїм правом повного дострокового стягнення кредитних коштів з [PERSON] , звернувшись до суду ще 23.06.2009 року, і тим самим змінив строк виконання відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, отримавши рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27.02.2012 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, на підставі чого представник просив повністю відмовити в позові. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05 листопада 2007 року між сторонами укладений кредитний договір №DN80AT00000341, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених п.2.2.7 даного договору (п.2.1)., а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом, а також повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплатити банку винагороду та зробити погашення кредиту в порядку і строки, визначені договором (п.2.2.1 - 2.2.4). Так, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 05 листопада 2007 року по 04 листопада 2014 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 19720,35 доларів США на наступні цілі: придбання автомобіля у розмірі 12000,00 доларів США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 6753,60 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 8% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати є період з 15 по 22 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 266,82 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (п.7.1 договору) Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам (а.с.8-10). Крім цього, як вбачається з п.7.3 договору, забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає договір застави авто NISSAN Note. Відповідач підтвердив свою згоду щодо умов даного кредитного договору, що підтверджується особистом підписом у договорі. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, носять зобов`язальний характер. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, в той час як відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором №DN80AT00000341 від 05.11.2007 року. Зокрема, випискою по рахунку відповідача [PERSON] № [NUMBER] за період з 05.11.2017 року по 06.11.2017 року, меморіальними ордерами від 06.11.2017 року, серед іншого, підтверджується перерахування [PERSON] грошових коштів у сумі 12000,00 доларів США позивачем на виконання умов кредитного договору (а.с.139-140). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, в даному випадку належним виконанням зобов`язання з боку відповідача [PERSON] є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором від 05.11.2007 року. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статей 629, 525, 612 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався раніше до суду з позовними вимогами до відповідача через невиконання ним зобов`язань по вищевказаному кредитному договору, та заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі №2-412/1160/2012, що набрало законної сили 13.03.2012 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено; передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у [PERSON] належне йому на праві власності заставне майно - автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, 2006 р.в., тип ТЗ: легковий комбі, № кузова: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN80AT00000341 від 05.11.2007 р. станом на 05.06.2009 р. в розмірі 98033 грн. 69 коп., що є еквівалентом 12879,85 дол. США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, 2006 р.в., тип ТЗ: легковий комбі, № кузова: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом надання ПАТ КБ «Приват Банк» права укладати вді імені [PERSON] договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; вирішено питання про судові витрати по справі; скасовано заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль (а.с.56-57). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наразі, звертаючись до суду з новою позовною заявою, ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №DN80AT00000341, укладеним 05.11.2007 року між сторонами, яка станом на 25.03.2016 року складає 74079,50 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1944586,88 грн., та яка складається з: 15126,73 доларів США - заборгованість за кредитом; 5715,41 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1767,31 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 51470,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що після постановлення судом вказаного заочного рішення від 27.02.2012 року, АТ КБ «Приват Банк» продовжило нараховувати для позичальника заборгованість, в тому числі проценти, пеню та комісію, що підтверджується розрахунком боргу (а.с.4-6). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 154цс18. Отже, позивач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування та пені у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27.02.2012 року. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Беручи до уваги, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення, звернувшись до суду в червні 2009 року з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 12879,85 доларів США, що еквівалентно 98033,69 грн., шляхом звернення стягнення на предмет застави, тим самим позивач змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, після задоволення вказаних позовних вимог за рішенням суду позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків та пені за кредитним договором. З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину виконання судового рішення та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Отже, на підставі викладеного слід дійти висновку, що кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Однак, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що заборгованість відповідачем повністю не погашена, та її розмір збільшився за рахунок сплати чергових страхових платежів відповідно до п.2.2.7, п.7.1, 2.1.3 Кредитного договору, оскільки такі чергові страхові платежі не сплачувались відповідачем, у зв`язку з чим банком відповідно до умов договору перераховувались відповідні суми на сплату страхових платежів. Протилежного в судовому засіданні доведено не було. Так, відповідно до п.2.2.7 кредитного договору від 05.11.2007 року передбачено, що у випадку неподання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 даного договору. Належних і допустимих доказів сплати відповідачем відповідних сум страхових платежів суду не надано. Таким чином, неналежне виконання [PERSON] зобов`язань по кредитному договору від 05.11.2007 року підтверджено рішенням суду від 27.02.2012 року та сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, в тому числі, розрахунком заборгованості, випискою по рахунку відповідача, меморіальними ордерами тощо (а.с.4-6,139-140, 141-142). Стороною відповідача не надано до суду належних і допустимих доказів щодо спростування факту існуючої за відповідачем заборгованості та належного виконання ним своїх зобов`за кредитним договором № DN80AT00000341, укладеним 05.11.2007 року відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту та нарахованих відсотків станом на момент винесення рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року. Разом із тим, представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, строком виконання кредитного договору є строк з 05.11.2007 року по 04.11.2014 року включно. Разом з тим, на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27.02.2012 року строк виконання відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України було змінено з моменту звернення до суду із зазначеним позовом, а саме 23.06.2009 року, та з цього моменту для позивача розпочався загальний строк позовної давності за даними правовідносинами щодо захисту своїх прав, і який сплинув 23.06.2012 року. З даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду лише 06.04.2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності більше, ніж на 3 роки. При цьому, позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення строків позовної давності. Відтак, з моменту звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - з 23.06.2009 року, позивачу було відомо про його порушене право, тому він мав об`єктивну можливість захистити своє порушене право, звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, однак таке право реалізував 06.04.2016 року, пропустивши строк позовної давності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах даного позову, оскільки він звернувся до суду із вимогами про захист свого цивільного права за межами строків позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів ч.4 ст.267 ЦК України. Таким чином, беручи до уваги викладені обставини, а саме, що відповідач просить застосувати строк позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує те, що оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються. Щодо стягнення витрат, пов`язаних з оплатою відповідачем професійної правничої допомоги у розмірі 13200,00 грн. та ін. суд зазначає про таке. Відповідно до ч.2 ст.143 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи, що даний позов не визнаний судом безпідставним, тому вимоги сторони відповідача щодо стягнення на його користь понесених витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed