Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначив, що з 07 жовтня 2011 року працював у ПрАТ «АзовЕлектроСталь», після чого 03 червня 2015 його було звільнено. У день звільнення відповідачем не було виплачено всіх нарахованих сум, належних позивачу при звільнені у розмірі 11157,24 грн. Фактична виплата нарахованих, але не виплачених сум відповідачем була здійснена лише 29 вересня 2015 року. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України вважає необхідним стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 04 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року у розмірі 12056,00 грн. та стягнути середній заробіток по час ухвалення рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 150,7 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнала, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Просила в задовільнені позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період з 07 жовтня 2011 року і по 03 червня 2015 року працював у відповідача, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці (а.с. 9-10). 03 червня 2015 року позивач був звільнений з підприємства за переведенням згідно з п.5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10). За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до виписки по рахунку приватного клієнта ПАТ «ВТБ Банк» від 13 жовтня 2015 року та листа №38 від 13 січня 2016 року, за підписом головного бухгалтера, заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 13 січня 2016 року відсутня, остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 29 вересня 2015 року та виплачено позивачу 11157,24 грн., тобто з порушеннями передбачених законом строків розрахунків з працівником. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 03 червня 2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, цей день у табелі відмічений позначкою «П» що є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Судом встановлено, що 30 липня 2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області задоволено заяву [PERSON] про видачу судового наказу. Відповідно до судового наказу №264/4902/15-ц з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 11157,24 грн. А також стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь держави судовий збір у розмірі 121,80 грн. Суд вважає за можливе стягнути суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати на користь позивача за період з 27 липня 2015 року, тобто з дня звернення до суду з заявою про видачу судового наказу і по день фактичного розрахунку 29 вересня 2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду розрахунок середньоденної заробітної плати. Згідно даних зазначених позивачем, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 150, 70 грн. Відповідач надав суду довідку, видану головним бухгалтером ПрАТ «АзовЕлектроСталь», згідно якого середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 142,86 грн. При цьому суд зазначає, що вказаний розрахунок зроблений відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», тому судом береться до уваги саме ця сума, як належно обґрунтована. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих у одну зміну з робочим днем тривалістю 8 годин 12 хвилин на 2015 рік кількість робочих днів за період з 27 липня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає 46 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27 липня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає 6571,56 грн. (46 днів х 142,86 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню - складає 6571,56 грн. Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1218 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved