Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в особі сільського голови Ревчука Василя Ростиславовича, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Київська обласна філія публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі директора Гайдабури Василя Теодоровича, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 19.02.1991 року зареєстрована та проживає в окремій ізольованій квартирі загальною площею 80,5 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними записами в будинковій книзі. На час подання позовної заяви Позивач продовжує проживати за вищезазначеною адресою, добросовісно та безперервно володіє та користується даним нерухомим майном, утримує його, постійно робить в ній ремонт, сплачує комунальні послуги, що підтверджується довідкою, виданою підприємством комунального господарства при Гореницькій сільській раді № 235 від 03.10.2014 року та № 182 від 29.07.2014 року. Позивач зазначила, що починаючи з 07.06.1990 року вона працювала в Київському обласному виробничо-технічному управлінні зв'язку на посаді електромонтера. Зазначене підприємство надало можливість Позивачу та її дітям проживати в спірній квартирі. В подальшому [PERSON] звернулася до підприємства комунального господарства при Гореницькій сільській раді щодо інформації про право власності на вищезазначену квартиру, на що отримала відповідь, що дана житлова площа не перебуває на балансі комунального господарства при Гореницькій сільській раді. Згідно відповіді Фонду державного майна України, наданої на підставі опрацьованих матеріалів з корпоратизації ВАТ «Укртелеком», що були передані в установленому порядку до Фонду Держкомзв'язком України і зберігаються в архіві, інформація стосовно відомчого будинку відсутня. Також Позивач зверталась до Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України щодо історії реорганізації підприємства, від якого отримала відповідь про завершення приватизації станом 01.02.2002 року. Позивачем не було знайдено власника спірної квартири. Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району за № 33/2 від 03.07.2014 року було присвоєно адресу спірній квартирі, а саме: [ADDRESS]. Позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на окрему ізольовану квартиру загальною площею 80,5 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м., відповідно до технічного паспорту за адресою: [ADDRESS]. 21.01.2015 року представник Позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що [PERSON] є фактичним володільцем квартири [ADDRESS] у зв'язку із присвоєнням нового номеру будинку, де проживає Позивач, на підставі рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 24.12.2014 року. У зв'язку із вищевикладеним, просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку загальною площею 80,5 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. відповідно до технічного паспорту за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі. Сільський голова Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області надіслав до суду заяву за вх. № 31116 від 08.12.2014 року з проханням слухати справу у відсутності представника ради, проти позову не заперечував. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення представник Позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкритого, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року (пункти 9, 10) зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як вбачається із копії технічного паспорту на громадський будинок (право власності на який за набувальною давністю просить визнати Позивач), що розташований за адресою: [ADDRESS], виготовленого на замовлення [PERSON], приміщення: 1-1 площею 12,6 кв.м.; 1-2 площею 12,5 кв.м.; 1-3 площею 3,1 кв.м.; 1-4 площею 21,1 кв.м.; 1-5 площею 7,0 кв.м.; 1-6 площею 13,9 кв.м.; 1-7 площею 10,3 кв.м.; I площею 2,8 кв.м.; II площею 8,0 кв.м.; III площею 5,3 кв.м., «ж» - сарай 1,40 х 0,87 є самочинним будівництвом проведеним невстановленою особою. Враховуючи вимоги законодавства, слід зазначити, що оскільки Позивач претендує на об'єкт самочинного будівництва, а при таких обставинах існує інший порядок вводу його в експлуатацію і оформлення у власність, то суд позбавлений можливості задоволення позовних вимог. Крім того, статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи [PERSON] та її представником не надано суду належних та допустимих доказів безперервності, добросовісності вселення та володіння протягом всього часу з 2001 по 2014 рік; більш того, з поданої суду копії будинкової книги на спірний будинок вбачаться, що Позивач [PERSON] не прописана у вищезазначеному будинку.Посилання Позивача, що проживаючи в квартирі нею були зроблені поточні та капітальні ремонти, суд оцінює критично, оскільки доказів на підтвердження даних обставин суду подано не було, зокрема висновку щодо зміни вартості квартири саме за рахунок ремонту. Також, Позивачем та її представником в прохальній частині позовної заяви не конкретизовано на яку саме частину спірного будинку вона хоче визнати право власності за набувальною давністю. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 15,16, 344 Цивільного кодексу України, п.п. 9, 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року,

Outcome: dismissed