Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] кооперативу «Центральний» «про визнання права власності в порядку набувальної давності», у якій прохала: - визнати право власності в порядку набувальної давності за [PERSON] після смерті батька [PERSON] на гараж №35 у блоці №7 розташованого на території [PERSON] кооперативу «Центральний» по вулиці Широка, 5-а у м. Камянське. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є донькою [PERSON] та онукою [PERSON]. [PERSON], будучі членом [PERSON] кооперативу «Центральний» на підставі Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської сільської ради народних депутатів від 18.12.1986 року № 429 «Про будівництво гаражем» отримав земельну ділянку для будівництва гаража, що підтверджується Архівним витягом Архівного управління Кам'янської міської ради за вихідним № Р-121/02-13 від 21.03.2017 року та випискою з рішення від 18.12.1986 року № 429. На підставі плану гаражу 7-35 розробленим головним спеціалістом Дубковим, [PERSON] було збудовано гараж № 35 у блоці № 7. 25.03.1988 року був затверджений генеральний план та звідний акт вартості будівель та споруд у м. Дніпродзержинську Брежнєвського району, вул. Широка Гараж №35. На підставі довідки ГБК«Центральний» № 09 від 18.03.2017 року завіреної головою правління [PERSON]І та бухгалтером [PERSON], гараж №35 у блоці №7 збудований на території ГБК «Центральний» по вул. Широка, 5а у м. Дніпродзержинську належав [PERSON] на праві власності в період з 1986 року по 21.07.1992 року. Після смерті [PERSON], яким за життя не зареєстрував на своє ім'я право власності у відповідних органах на гараж № 35 у блоці №7 збудований на території ГБК «Центральний» по вул. Широка, 5а у м. Дніпродзержинську. В свою чергу, після смерті [PERSON], який також не зареєстрував на своє ім'я право власності у відповідних органах на гараж № 35 у блоці №7 збудований на території ГБК «Центральний» по вул. Широка, 5а у м. Дніпродзержинську. На даний час [PERSON], яка володіє та користується вказаним гаражем, сплачує членські внески, податок на землю, що підтверджується довідкою ГБК «Центральний» № 12 від 18.03.2017 року за підписом голови правління [PERSON] та бухгалтера [PERSON] про те, що станом на 01.03.2017 року заборгованості по платежам не мається, але звернувшись у лютому 2017 року до голови правління ГБК «Центральний» з проханням прийняти в члени ГБК замість батька [PERSON], у наслідок його смерті, їй було роз'яснено, що Статут ГБК був змінений, відповідно до діючого законодавства, і на теперішній час для вступу у члени кооперативу вона має пред'явити або свідоцтво про право на спадщину на гараж або рішення суду про визнання права власності на гараж. Звернувшись до державного нотаріуса Першої Кам'янської нотаріальної контори для було розяснено, що нею пропущено 6-місячний строк для прийняття спадщини та відсутність поважних причин пропуску строку для його поновлення, відсутність правовстановлюючих документи на гараж відповідно до діючого законодавства. Позивач в судове засідання подала заява, в якому прохає провести розгляд справи за її відсутності, на підставі поданих нею доказів, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та без застосування технічних засобів. Представник відповідача [PERSON] кооперативу «Центральний» в судове засідання подав заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності, та винести рішення згідно чинного законодавства. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положеньстатей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності (п. 13 постанови). Верховним Судом України означено коло обставин, які мають значення для справи і які повинен довести позивач у справі про визнання права власності за набувальною давністю. Так, згідно інформаційного листа Верховного Суду України щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховний Суд України звертає увагу, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути обєктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до узагальнення ВССУ «Про практику застосуваннясудами законодавства під часрозгляду цивільних справ про захистправа власності та інших речових прав» від 21 грудня 2012року, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської сільської ради народних депутатів від 18.12.1986 року № 429 «Про будівництво гаражем», [PERSON], будучі членом [PERSON] кооперативу «Центральний» отримав земельну ділянку для будівництва гаража, що підтверджується Архівним витягом Архівного управління Кам'янської міської ради за вихідним № Р-121/02-13 від 21.03.2017 року та випискою з рішення від 18.12.1986 року № 429. (а.с.14). Відповідно свідоцтва про смерть серії ІV-КИ №410342 від 23.07.1992 року виданого Відділом ЗАГС Заводського РИЮ м. Дніпродзержинська, [PERSON] помер 21.07.1992 року помер у віці 87 років, актовий запис про смерть №657. (а.с.8). Відповідно до довідки з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 04.04.2017 року вих.№292, відсутня інформація інформації щодо реєстрації права власності на гараж за [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). Відповідно свідоцтва про смерть серії І-КИ №690497 від 02.06.2016 року виданого Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] помер 02.06.2016 року у віці 69 років, актовий запис про смерть №669. (а.с.10). Після смерті [PERSON], [PERSON] володіє та користується гаражем № 35 у блоці № 7, що розташований по вул. Широка, 5-а у м. Дніпродзержинську, сплачує членські внески, податок на землю, що підтверджується довідкою ГБК «Центральний» № 12 від 18.03.2017 року за підписом голови правління [PERSON] та бухгалтера [PERSON] про те, що станом на 01.03.2017 року заборгованості по платежам не мається. (а.с.18). Тобто можна зробити висновок, що позивач заволоділа майном з 02.06.2016 року і на час звернення із позовом не набула права власності за набувальною давністю, в порядку ч.1 ст.344 ЦК України. Відтак, підстав для визнання права власності на спірний гараж за позивачем [PERSON] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на вищевказаний гараж саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачем способу захисту права. Враховуючи обставини справи та надані позивачем докази суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed