Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, поручитель, [PERSON]) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі по тексту - відповідач, Банк), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON](далі по тексту - третя особа, позичальник, Нечепуренко І.М.) про визнання поруки припиненою. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № 800001993-П від 09.04.2009 року, яким забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 800001993 від 02.10.2007 року, укладеним між відповідачем та третьою особою. 10.01.2008 року позичальник змінила адресу своєї реєстрації та не направила Банку про це повідомлення, в зв'язку із чим у відповідача виникло право на дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором відповідно до п.п. 5.1. та 7.2. кредитного договору, а тому він мав право на пред'явлення вимог до позивача протягом шести місяців, починаючи з 15.01.2008 року. Посилаючись на викладене, позивач просив, з урахуванням заяви про часткову зміну підстав позову, визнати поруку за договором поруки № 800001993-П від 09.04.2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] припиненою. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви про часткову зміну підстав позову. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.10.2007 року між Банком та третьою особою (за договором - позичальник) було укладено Кредитний договір № 800001993 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов п. 2. якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання Кредит у сумі 106000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором (а.с. 6). Підпунктами 2.2. та 2.3. Кредитного договору встановлено відсоткову ставку за користування кредитом 12,00 % та кінцевий термін повернення Кредиту - 02.10.2022 року. 09.04.2009 року між Банком та позичальником було укладено договорі про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору (а.с. 12). 09.04.2009 року між Банком та позивачем (за договором - поручитель) було укладено договір поруки (далі по тексту - договір поруки), яким забезпечувалося зобов'язання третьої особи за Кредитним договором (а.с. 12) Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Відповідно до норм частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З огляду на зазначене, припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Згідно роз'яснень, які містяться в абз. 2 п. 24 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Також згідно із правовою позицією, висловленою у справі 6-170цс13, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Проте, посилання позивача на те, що порука є припиненою внаслідок того, що 10.01.2008 року позичальник змінила адресу своєї реєстрації та не направила Банку про це повідомлення, в зв'язку із чим у відповідача виникло право на дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором відповідно до п.п. 5.1. та 7.2. кредитного договору, судом відхиляються з огляду на наступне. Так, 5.1. кредитного договору передбачає право вимоги Банку на дострокове виконання зобов'язань за договором, в тому числі не надання у строк до Банку документів про зміну адреси реєстрації або проживання. А п. 7.2. містить обов'язок позичальника повідомити кредитора про зміну реєстрації його проживання не пізніше трьох робочих днів з дня проведення таких змін. Проте вказане положення договору містить не обов'язок, а право кредитора вимагати повернення суми кредитних коштів і не може вважатись вказівкою на безпосередній день настання основного строку зобов'язання, або дати, з якої необхідно визначати момент для пред'явлення вимоги до поручителя. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання поруки за договором поруки № 800001993-П від 09.04.2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] припиненоювизнаються судом не доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed