Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №2003/08/590 від 28.05.2003 року в сумі 34423,00 дол. США. В обґрунтування позову зазначив, що 28.05.2003р. на підставі кредитного договору №2003/08/590 [PERSON] отримав в банку грошові кошти в сумі 23218,00 доларів США, але свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 13.03.2018р. заборгованість за отриманим кредитом становить 12381,65 доларів США та за відсотками 22041,35 доларів США, а всього 34423,00 долари США, просив стягнути з відповідача цю суму та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 20.05.2018 року позову заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 22.05.2018 року позивачем було подано клопотання на виконання ухвали суду, якою він усунув недоліки, встановлені в ухвалі суду від 20.05.2018 року. Ухвалою суду від 31.05.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.07.2018 року. 16.07.2018 року розгляд справи було відкладено до 05.09.2018 року з наданням відповідачу часу на ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву. Відповідач 03.09.2018 року надав суду відзив, згідно якого позов не визнав, зазначив, що останній платіж по договору він здійснив 21.09.2005 року, тому вважає, що позивач пропустив строк позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Відповідач також зазначив, що надані банком відомості про нібито внесення ним на погашення кредиту суми 1,16 долара США 08.08.2017 року не відповідають дійсності. 05.09.2018 року розгляд справи було відкладено до 29.10.2018 року з наданням часу представнику позивача для підготовки відповіді на відзив та надання оригіналу документу щодо внесення відповідачем останнього платежу за кредитним договором та виписки по рахунку. 29.10.2018р. розгляд справи був відкладений на 10.12.2018р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 10.12.2018 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з неявкою відповідача та його представника, а також клопотанням представника позивача з метою надання доказів по справі. У підготовчому засіданні 04.12.2019 року був присутній представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що виписку по рахунку йому не надали, оскільки вона може бути витребувана лише за ухвалою суду. Представник відповідача та відповідач у підготовчому засіданні заперечували проти позову з підстав пропущення строків давності та просили відмовити. Не заперечували проти закриття підготовчого провадження у справі. Ухвалою суду від 04.02.2019 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 07.05.2019 року. Розгляд справи 07.05.2019 року був відкладений на 04.07.2019 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. У судовому засіданні 04.07.2019 року були присутні усі сторони, які підтримали свої позиції викладені у заявах по суті та висловлені у минулих судових засіданнях. Представник позивача зазначив, що ним було передано керівництву вимогу щодо надання виписки по рахунку, проте до теперішнього часу не надано відповіді. За клопотанням сторін по справі оголошено перерву до 19.09.2019 року. 19.09.2019 року розгляд справи відкладено на 04.12.2019 року у зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої справи. У судовому засіданні 14.12.2019 року були присутні представника позивача, відповідач та його представник. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити із посиланням на те, що ними строки давності не пропущено, оскільки останній платіж за кредитом в 2017 році. Відповідач та представник заперечували проти позовних вимог та просили відмовити із посиланням на пропущення банком строків давності. Відповідач вказував, що жодних платежів за кредитом після 21.09.2005 року не вчиняв, а надані банком відомості щодо нібито внесення ним суми у розмірі 1,16 дол. США (08.08.2017року) вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки він його сам не вчиняв та нікому не давав такого доручення. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини. 28 травня 2003 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2003/08/590 (а.с.4-5). Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 23218 (двадцять три тисячі двісті вісімнадцять) доларів США, зі сплатою 14 відсотків річних з кінцевим терміном повернення 28.05.2008р.. Кредит надано для придбання автомобіля Хонда Аккорд 2003 року випуску (п.1.2). Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань Сторони уклали договір застави цього транспортного засобу заставною вартістю 128960 грн. (п.1.3). Погашення кредиту мало відбуватись з червня 2003 по квітень 2008р. рівними частками по 387 доларів США, у травні 2008р. - 385 доларів США. Відповідно до п.2.4 кредитного договору сплата відсотків здійснюється не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено відповідальність Позичальника за прострочення строків сплати відсотків та прострочення строків повернення кредиту у вигляді пені в розмірі 1 відсотка від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період. Факт отримання відповідачем кредитних коштів у травні 2003р. підтверджується наданими позивачем документами: заявою на отримання кредиту, анкетою позичальника (а.с.6-7), розрахунком (а.с.10) та не заперечується відповідачем. Із наданого позивачем розрахунку (а.с.10-12) вбачається, що, за даними позивача, сума заборгованості за кредитом складає 12 381,65 долари США, сума заборгованості за відсотками складає 22 041,35 долари США, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 3395,68 долари США, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 5813,12 долари США. Позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 3395,68 долари США та пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 5813,12 долари США позивачем не заявлялись, тому на підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України судом вони не розглядаються. Заперечень з боку відповідача стосовно правильності розрахунку заборгованості за кредитом, наданої позивачем, не надходило, тому суд вважає, що зазначений розрахунок є правильним. Релевантні норми права. Цивільний кодекс України набув чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки кредитний договір був укладений 28 травня 2003 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, але права та обов`язки за цим кредитним договором продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України, суд вважає, що даний спір має розглядатись на підставі норм діючого Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Висновки суду. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в сумі 12 381,65 долари США та заборгованості за відсотками в сумі 22 041,35 долари США є обґрунтованими. Заперечуючи проти позову відповідач наполягав на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, та просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Цивільним кодексом України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст. 257). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК). Пунктами 3.3.7 та 3.3.8 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплатити винагороду за використання кредиту та повернути в повному обсязі кредит з нарахованими відсотками. Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що у випадку не виконання Позичальником зобов`язань, визначених п.п.3.3.2-3.3.12 цього Договору протягом більше п`яти днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, Позичальник зобов`язаний погасити кредит та сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані пеню та штрафні санкції. Відповідно до наданого суду розрахунку вимог банку (а.с.10), останній платіж на погашення кредиту було здійснено відповідачем 21.09.2005р. Саме на цій даті, як даті останнього платежу за кредитом, наполягав відповідач. Таким чином, з урахуванням умов договору (пункти 1.1.1 та 2.4.1) наступний платіж треба було здійснити до 10.10.2005р., а оскільки його не було здійснено, то відповідно до пункту 4.3 кредитного договору з 16.10.2005р. у позивача виникло право вимагати погашення кредиту та сплати відсотків за фактичний час використання кредиту та нараховані пеню та штрафні санкції. Отже строк позовної давності слід обраховувати саме з 16.10.2005р., таким чином, цей строк сплив 16.10.2008р. У наданій суду позивачем довідці (а.с.13) про перерахування [PERSON] платежів на погашення кредиту, під номером 25 зазначено перерахування 08.08.2017р. суми 1,16 доларів США. На думку суду це не є підставою для застосування норм ч. 1 ст. 264 ЦК України, тобто переривання перебігу позовної давності внаслідок вчинення дії, яка свідчить про визнання особою боргу. Відповідач [PERSON] категорично заперечував проти того, що він 08.08.2017р. здійснював перерахування в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором №2003/08/590 від 28.05.2003 року в сумі 1,16 доларів США. Судом неодноразово за усним клопотанням відповідача витребовувались у позивача оригінали банківських документів (квитанцію, заяву на внесення готівки і таке інше), які стосуються платежу від імені [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 1,16 долару США 08.08.2017 року, та за клопотанням представника позивача надався час для подання суду зазначених доказів, але ці документи за час знаходження справи на розгляду в суді (з квітня 2018р.) не було надано. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено здійснення саме відповідачем спірного платежу від 08.08.2017р. в сумі 1,16 доларів США в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором №2003/08/590 від 28.05.2003 року, отже на думку суду немає підстав для застосування ч. 1 ст. 264 ЦК України, а є підстави для відмови в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ч. 4 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем заявлено про застосування позовної давності у відзиві на позов, який датовано 03.09.2018р., отже, на думку суду, це є заявою відповідача про застосування позовної давності, яка відповідає вимогам закону. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом встановленого законом строку позовної давності. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed