Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У квітні 2015 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON], подана через представника адвоката [PERSON], до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон України без згоди відповідача її спільному з відповідачем неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], до досягнення 16-річного віку, а також про надання дозволу зазначеній дитині на багаторазові тимчасові виїзди за межі України в супроводі матері і без супроводу батька, до досягнення сином повноліття. Згідно матеріалів позовної заяви, відповідач зареєстрований та (або) проживає на території Амвросіївського району Донецької області, у звязку з чим за загальним правилом ст. 110 ЦПК України справа підсудна Амвросіївському районному суду Донецької області. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України\~«Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», та на підставі розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 2 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», територіальна підсудність справ, підсудних, визначена Оріхівському районному суду Запорізької області. Згідно інформації, яка неодноразово надходила з ГУДМС України в Донецькій області у відповідь на запити суду щодо підтвердження місця реєстрації фізичних осіб, останнє відоме місце проживання яких належить до Амвросіївського району Донецької області, - за наявними у ГУДМС Донецькій області дані про таких осіб відсутні, а детальніше здійснити перевірку інформації про реєстрацію місця проживання фізичних осіб в населених пунктах, які розташовані в зоні проведення антитерористичної операції, є неможливим, тому що обліки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Донецькій області знаходяться у м. Донецьку на тимчасово непідконтрольній українській владі території. За таких обставин суд вважав місце реєстрації та проживання відповідача не відомим, і тому відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, а саме шляхом подання оголошення у газеті «Урядовий курєр» від 05.06.2015 року № 99 (5473). В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не подав. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] В судове засідання не зявились, подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, в яких позовні вимоги підтримали повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачем в якості третьої особи був зазначений відділ опіки та піклування Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, якому в порядку ч. 3 ст. 36 ЦПК України була направлена копія позовної заяви з розясненням права заявити про свою участь у справі. Однак відповідної заяви до суду не надійшло, у звязку з чим справа розглядалась без участі вказаної третьої особи. У звязку з неявкою сторін була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Дослідивши обставини справи та проаналізувавши вимоги законодавства України про шлюб та сімю, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 20.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО № 096132, виданим 20.11.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-НО № 035306, виданим 21.12.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька. Зазначена дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується Довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 15.04.2015 року № 917006640. Позивач має намір вивозити дитину на екскурсії та оздоровлення до Російської Федерації, де в позивача проживає родина, однак вона не має можливості вивозити сина за межі Державного кордону України через те, що відповідач контактів із нею та сином не підтримує, участі у його вихованні, навчанні та утриманні, не бере, про своє місцезнаходження не повідомляє, що є перешкодою для одержання від нього дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України. Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фактично, для безперешкодного виїзду [PERSON] до Російської Федерації та з метою безперешкодного проїзду в Україну та в Російську Федерацію необхідний відповідний дозвіл батька. Судом встановлено, що отримати від відповідача позивачу дозвіл на виїзд дитини не можливо у зв'язку з відсутністю даних про його місце перебування в теперішній час. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам дитини, що було встановлено у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав для надання дитині позивача дозволу на виїзд за межі України. Водночас суд бере до уваги, що надання дозволу на виїзд дитини без супроводу батька без будь-яких обмежень у часі та до будь-яких країн світу, про що просить позивач, не відповідатиме як інтересам самої дитини, так й інтересам відповідача, який не позбавлений батьківських прав і має рівні з позивачем права на спілкування з дитиною, участь у її вихованні. Враховуючи те, що останнє відоме місце проживання відповідача належить до територій, які тимчасово не контролюються органами державної влади України, неможливість отримати від нього згоду на виїзд дитини за кордон багато в чому пояснюється саме цим. Позивачем не надано доказів саме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обовязків, а так само не надано доказів перебування відповідача за межами України, про що стверджується у позові. За таких обставин відповідач не може бути абсолютно позбавлений права на участь у виборі місця перебування своєї неповнолітньої дитини. Крім того, надання необмеженого дозволу на виїзд дитини за кордон може порушувати інтереси дитини, оскільки за таких умов вона може бути поставлена у небезпеку, може бути поставлена під загрозу її участь у навчальному процесі тощо. За таких обставин суд вважає за можливе обмежитись наданням неповнолітньому [PERSON] дозвіл на виїзд за межі України у супроводі матері без супроводу батька до Російської Федерації в період часу до 01 січня 2016 року. Сторони не обмежені у праві звернутись в майбутньому до суду з вимогами про зміну обмежень у виїзді неповнолітнього [PERSON] за межі України, за наявності відповідних фактичних підстав. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial