Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У квітні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням доповнень) посилалась на те, що вона постійно мешкає у квартирі [ADDRESS]. 19.05.2009 року в ході проведення обшуку старшим слідчим прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренком І.О. в присутності відповідачки [PERSON], в шафі у коридорі зазначеної квартири були знайдені та вилучені належні їй на праві власності грошові кошти у сумі 45 000 грн., які до цього часу не повернуті. Прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська повідомила їй, що вказані кошти внесені на спеціальний рахунок ДПА у відділенні Держказначейства з метою відшкодування в подальшому матеріальної шкоди, яка спричинена державі діями підозрюваних осіб у кримінальній справі. Позивач вказувала на те, що не була залучена до участі по жодній кримінальній справі ні у якості свідка, ні підозрюваного, ні обвинувачено, тому не має можливості оскаржувати дії слідчого або інших осіб в порядку кримінального судочинства, розписки або протоколу про вилучення коштів їй не було надано, прокуратура не з'ясувала належність вилучених коштів. Посилаючись на ст. 328, 387, 392 ЦК України просила визнати право власності на грошові кошти у сумі 45 000грн. та витребувати їх у відповідачки. Збільшивши у грудні 2012 року свої позовні вимоги, [PERSON] просила на підставі ст. 1174 ЦК України стягнути 45 000грн. із державного бюджету України (том 1, а.с.4-6, 74-76, 121-123). У квітні 2010 року до суду з аналогічним позовом звернувся [PERSON], який посилався на те, що 19.05.2009 року в ході проведення обшуку за місцем проживання відповідачки [PERSON] старшим слідчим прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренком І.О. були вилучені належні йому на праві власності грошові кошти у сумі 112 700 грн., які до цього часу не повернуті. Посилаючись на ст. 328, 387, 392 ЦК України просив визнати право власності на грошові кошти у сумі 112 700 грн. Збільшивши у грудні 2012 року свої позовні вимоги, [PERSON] просив на підставі ст. 1174 ЦК України стягнути із державного бюджету України 42 700грн., зазначивши, що кошти у 70 000грн. належали його батькові [PERSON] (том 2, а.с.4-6, том 1, а.с.69-71, 126-128). У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про залучення до участі у справі в якості третьої особи із самостійними вимогами, та із позовною заявою, і, посилаючись на те, що у складі грошових коштів у сумі 112 700 грн., які були у розпорядженні його сина [PERSON], 70 000 грн. належали йому особисто, просив визнати право власності на грошові кошти у сумі 70 000 грн. Збільшивши у грудні 2012 року свої позовні вимоги, [PERSON] просив на підставі ст. 1174 ЦК України стягнути зазначену суму із державного бюджету України (том 1, а.с.99-101, 124-125). Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2012 року відповідача Прокуратуру Самарського району м. Дніпропетровська замінено належним відповідачем - Прокуратурою Дніпропетровської області, а Головне управління державного казначейства у Дніпропетровській області притягнуто у якості співвідповідача (а.с.65). Ухвалою цього ж суду від 27 липня 2012 року справи за позовом [PERSON] та [PERSON] об'єднані в одне провадження (а.с.93). Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на грошові кошти у сумі 45 000 грн., за [PERSON] право власності на грошові кошти у сумі 42 700 грн., за [PERSON] право власності на грошові кошти у сумі 70 000 грн. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідних рахунків Державної казначейської служби України на користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди, заподіяної діями органу прокуратури, 45 000 грн., на користь [PERSON] 42 700 грн., на користь [PERSON] 70 000 грн.; вирішено питання судових витрат (а.с.174-180). В апеляційній скарзі представник ГУ Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровській області Терещенко К.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.182-187). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Установлено, що 19.05.2009 року за адресою [ADDRESS] в ході проведення обшуку старшим слідчим прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренком І.О. у присутності [PERSON] вилучені грошові кошти у сумі 158 865 грн., про що зазначено у протоколі обшуку (а.с.8-10). Вказані кошти оперуповноваженим управління податкової міліції ДПА у Дніпропетровської області Жуковим А.А. були здані до каси ДПА у Дніпропетровській області відповідно до прибуткового касового ордеру № 89 від 27.05.2009 року та зараховані на депозитний рахунок (а.с.38, 57). Такі операції здійснені ДПА у Дніпропетровської області згідно з листом старшого слідчого прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренка І.А. від 22.05.2009 року за №1636 вих.9 та протоколом обшуку від 19.05.2009 року, який проводився у рамках кримінальної справи №68099031, порушеної 17 квітня 2009 року прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами ПП «Ода Плюс» за ознаками складу злочинів, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України (а.с. 13-14) . У подальшому кримінальна справа була закрита, а вищезазначені кошти у сумі 158865 грн. були видані відповідно до видаткового касового ордеру №49 від 29.09.2009 року старшому слідчому прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренку І.А. на підставі його постанови від 10.09.2009 року про заняття арешту та довіреності, підписаної прокурором Самарського району м. Дніпропетровська Юлдашевим С.О., на ім'я Пономаренка І.А., на отримання даних коштів (а.с.58, 59, 56). У матеріалах кримінальної справи маються розписки [PERSON] на отримання належних матері [PERSON] коштів у сумі 45 000грн. (том 1, а.с.17) та розписка [PERSON] про отримання 112 700 грн.(том 2, а.с.17). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції послався на ч.6 ст.1176, ст..1174 ЦК України та виходив з того, що позивачам [PERSON] і [PERSON], а також [PERSON] незаконними діями службових осіб прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, як державного органу, спричинена шкода, яка підлягає відшкодуванню державою за рахунок коштів Державного бюджету. Однак, зазначені висновки зроблено з неправильним застосуванням матеріального права. Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній). До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Застосовуючи до спірних правовідносин зазначені правові норми, суд 1 інстанції не врахував, що органи прокуратури і їх посадові особи не відносяться до суб'єктів відповідальності за цими нормами, оскільки органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Виходячи з положень ст. 121 Конституції України, ст. ст 1, 3, 4, 5, 7, 13 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII), органи прокуратури складають єдину відокремлену централізовану систему державних органів, на які покладено функції підтримання державного обвинувачення в суді та представництво інтересів громадянина або держави в суді у передбачених законом випадках. нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; Згідно із ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII) Органи прокуратури України: здійснюють свої повноваження на підставі додержання Конституції України та чинних на території республіки законів, незалежно від будь-яких органів державної влади, посадових осіб, а також рішень громадських об'єднань чи їх органів; захищають у межах своєї компетенції права і свободи громадян на засадах їх рівності перед законом, незалежно від національного чи соціального походження, мови, освіти, ставлення до релігії, політичних переконань, службового чи майнового стану та інших ознак; вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення. Частина 2 ст. 17 цього ж Закону встановлює, що слідчі прокуратури провадять попереднє слідство у справах про діяння, що містять ознаки злочину, віднесені законом до їх підслідності, а також в інших справах, переданих їм прокурором. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в чч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі ст. 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах. Таким чином, неправильно застосувавши правову норму до спірних правовідносин, суд безпідставно поклав відповідальність по відшкодуванню шкоди на державу. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що дії старшого слідчого прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська Пономаренка незаконними не визнавались, оскільки такі позовні вимоги позивачами не заявлялись, чого вони не заперечували у суді апеляційної інстанції. За таких обставин рішення суду у частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідних рахунків Державної казначейської служби України на користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди, заподіяної діями органу прокуратури, 45 000 грн. та на відшкодування судових витрат 85грн.50коп., на користь [PERSON] 42 700 грн. та на відшкодування судових витрат 85грн.50коп., на користь [PERSON] 70 000 грн., - підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. У частині визнання за [PERSON] права власності на грошові кошти у сумі 45 000 грн., за [PERSON] права власності на грошові кошти у сумі 42 700 грн., за [PERSON] права власності на грошові кошти у сумі 70 000 грн. рішення суду фактично не оспорюється, в апеляційній скарзі немає жодного доводу щодо його незаконності, тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам ст. 392 ЦК України і підтверджується матеріалами справи. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати: на користь [PERSON] і [PERSON] по 171грн. (том 1, а.с.2,3; том 2, а.с.2,3), а також на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України на користь держави судовий збір у сумі 551гр. 20коп.

Outcome: partial