Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

У жовтні 2016 р. [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON].) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON].), третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - третя особа), про позбавлення батьківських прав. Свою заяву обгрунтовувала тим, що з травня 2013 р. між [PERSON] та [PERSON] подружнє життя було припинено, ведення спільного господарства також не велося, відсутній і спільний бюджет, проживають окремо з липня 2014 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014 р. шлюб між ними було розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Вказала, що після розірвання шлюбу [PERSON] покинув квартиру, в якій останні проживали і місце проживання його не відомо. [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини та взагалі не бере участі у вихованні сина, жодного разу не відвідував свого сина за місцем проживання, не цікавиться ним, не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком та станом здоров'я. 05.12.2016 р. було постановлено заочне рішення, яким позов було задоволено в повному обсязі. 09.01.2018 р. було подано заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 р. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав було скасовано та призначено справу до судового розгляду. 03.04.2018 р. через канцелярію суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій останній просив визначити порядок участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], посилаючись на те, що регулярне спілкування з сином не лише забезпечить виконання батьківських прав, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дитини. 11.04.2018 р. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва було прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька до спільного розгляду з первісним позовом. 04.06.2018 р. в судовому засіданні [PERSON] уточнив вимоги зустрічного позову, за яким просив зобов'язати [PERSON] у 5-ти денний строк, з дня набрання рішенням суду по цивільній справі № 758/13198/16-ц законної сили, усунути перешкоди у спілкуванні з малолітнім [PERSON] та визначити такий порядок участі [PERSON] у вихованні сина: особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері, з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі перебування дитини з ночівлею за місцем проживання батька [PERSON] з урахуванням розпорядку дня дитини, його стану здоров'я та особистого бажання, спільного відпочинку один раз на рік, протягом 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнала, надала відзив на зустрічну позовну заяву, просила суд відмовити у її задоволенні. [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнали, проти його задоволення заперечували, надали відзив на первісну позовну заяву та письмові заперечення. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити. Додатково надали пояснення аналогічні викладеним в зустрічний позовній заяві. Представник третьої особи проти первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала, посилаючись на захист прав дитини відповідно до СК України, до матеріалів справи було надано висновок від 12.04.2018 р. щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї та просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягаю, зустрічний позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Дитинство в Україні охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 5 Сімейного Кодексу України). Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Судом встановлено, що 30.06.2012 р. між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON].) та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 1220 (Т. 1, а.с. 25). В період шлюбу у подружжя [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія [NUMBER]), виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 02.04.2013 р., про що зроблений відповідний актовий запис № 594, де в графі мати вказано [PERSON] (прізвище змінено на [PERSON] після укладання шлюбу з [PERSON]) та в графі батько записаний [PERSON] (Т. 1, а.с. 6). 22.07.2014 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/7090/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У згадуваному Рішенні зазначено, що малолітній син [PERSON], залишається проживати з матір'ю (Т. 1, а.с. 23-24). 07.08.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] (громадянин Федеративної Республіки Німеччина) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (Серія [NUMBER]), виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про що зроблений відповідний актовий запис № 319 (Т. 1, а.с. 26). 05.12.2016 р. за вих. № 106-7734 органом опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації було надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON], у зв'язку із тим, що останній у вихованні сина участь не бере, не цікавиться його життям та здоров'ям, матеріально не забезпечує, зв'язків не підтримує. (Т. 1, а.с. 45). Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, було задоволено та позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] (Т. 1, а.с. 48-54). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 р. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав було скасовано та призначено справу до судового розгляду (Т. 1, а.с. 126-127). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що із [PERSON] знайома з літа 2014 р., вперше [PERSON] з дитиною побачила в 2015 р., останні приїздили до Херсона, в дитини були проблеми з мовленням. На той час, дружина [PERSON] також приїздила до Херсону, навіть за відсутності останнього. Вказала, що неодноразово бачила як [PERSON] спілкується з дитиною, купує всі необхідні речі для розвитку свого сина, відносини у них були хороші, які притаманні батьку та сину. Батько приїздив з Києва до Херсона кожні 1,5-2 місяці, відвідували розважальні центри, один з яких є у власності свідка. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах 3 роки, була свідком того, що останній перебуває у гарних стосунках з дитиною. Син [PERSON] проживав у Херсоні з 2014 р. з матір'ю [PERSON] [PERSON] часто проводив час із сином, до Києва дитина приїжджала на 7-10 днів. Тиску на дитину не було, [PERSON] постійно купував одяг, їжу, всі необхідні речі для утримання свого сина, останній спілкувався з дитиною протягом 2015-2016 р. р. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Встановленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та Сімейним кодексом України (надалі за текстом - СК України). Згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 150 СК України встановлені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька, так і для дітей. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише за наявності в діях батьків вини. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahorev. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari&aі ;Giuntav. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Таким чином, при вирішенні питання можливості позбавлення батьківських прав одного із батьків дитини суд має з'ясувати чи дійсно останній мав можливість виконувати свої батьківські обов'язки та ухилявся від їх виконання. Вказану позицію висловив ЄСПЛ, зазначивши, що суд, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справа «Шульц проти Польщі» (Schultzv. Poland), № 50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини» (RemmoandUzunkayav. Germany), № 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки» (Polasekv. CzechRepublic), № 31885/05, від 8 січня 2007 року). Судом встановлено, що на час постановлення заочного Рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав, останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 32). Про те, що [PERSON] після розірвання шлюбу залишив місце своєї реєстрації останнім не заперечувалося, про вказаний факт [PERSON] також не заперечувала. Вищевказана квартира була подарована на підставі договору дарування [PERSON] (Т. 1, а.с. 75-77). Учасниками даного судового розгляду не заперечувався факт проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір'ю. Про відсутність підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] свідчить висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.04.2018 р. щодо не доцільності позбавлення батьківських прав, в якому зазначено, що підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], [INFO] відсутні (Т. 2, а.с. 70-71). Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, до матеріалів справи було долучено копії чеків, касових документів за період з 2015-2016 р. на придбання дитині одягу, взуття, ліків, іграшок (Т. 1, а.с. 66-72). Про спілкування дитини з батьком свідчать також спільні фотографії останніх за період 2015-2017 р.р. (Т. 1, а.с. 96-98). Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт нехтування [PERSON] виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина - [PERSON], оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини. Таким чином, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою, суд зазначає наступне. Відповідно до положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 р., дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 р. у справі «Хант проти України» та рішення від 27.11.1992 р. у справі «Олссон проти Швеції», в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків). Згідно п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Норма ч. 3 ст. 157 СК України забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що згідно акту обстеження умов проживання від 23.11.2016 р. малолітній [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 42). Як вбачається з матеріалів справи, на запит суду було надано відповідь Комунальним закладом «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» дитина [PERSON], [INFO] перебував під наглядом медичних працівників дитячої поліклініки № 3 за період часу з 18.05.2015 р. по 20.10.2017 р. (Т. 2, а.с. 107). Крім того, згідно інформації Херсонського ясла-сад № 83 комбінованого типу Херсонської міської ради від 23.07.2018 р. [PERSON], [INFO] перебував у вищевказаному ясла-сад № 83 у період часу з 01.09.2017 р. по 30.10.2017 р. в середній логопедичній групі № 9, вихователями якого були [PERSON], [PERSON]. Відповідно до Наказу № 144 від 30.10.2017 р. на підставі заяви [PERSON] малолітній [PERSON] був відрахований із спискового складу середньої логопедичної групи Херсонського ясла-саду № 83 (Т. 2, а.с. 110-111). Судом було встановлено, що малолітній [PERSON] з жовтня 2017 р. виїжджав на територію іноземної держави, а саме, до Федеративної Республіки Німеччина, оскільки [PERSON] уклала шлюб з громадянином Німеччини [PERSON] та переїхала на проживання до Німеччини разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] та [INFO] народила дитину від вказаного шлюбу [PERSON]. Даний факт отримав своє підтвердження у відповіді на відзив представника позивача [PERSON] (Т. 1, а.с 216-218). У відповідності до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. А відтак, суд приходить до висновку, що у період часу за 2016-2017 р. р. [PERSON] мав перешкоди у спілкуванні з дитиною та зустрічами з нею. З огляду на встановлені судом обставини, з метою відновлення порушених прав [PERSON] на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, слід визначити способи участі останнього у вихованні дитини шляхом надання йому можливості систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, та визначити місце і час їхнього спілкування. У відповідності до ч. 1 ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставин, які свідчать про те, що спілкування батька із сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що батько обирає форми і методи виховання, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, судом не встановлено. Тому за встановлених судом обставин, коли сторони не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, для відновлення порушених прав позивача йому слід визначити способи його участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином та встановити місце і час спілкування з дитиною, а відтак, слід визначити наступний порядок участі батька - [PERSON] у вихованні сина - [PERSON] - [INFO]: особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері; з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі перебування [PERSON], [INFO] з ночівлею за місцем проживання батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з урахуванням розпорядку дня дитини, її стану здоров'я та особистого бажання; спільного відпочинку один раз на рік, на протязі 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог за первісною позовною заявою, судовий збір покладається на [PERSON] У зв'язку із задоволенням позовних вимог за зустрічною позовною заявою, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за зустрічним позовом у розмірі 1762 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved