Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просила в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07.07.2017 року та договору іпотеки від 07.07.2017 року укладеними між позивачем та відповідачем звернути стягнення на предмет іпотеки розмірі 526 000,00 грн., шляхом винесення рішення про визнання права власності за позивачем на земельну ділянку яка є предметом іпотеки, а саме на земельну загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для садівництва та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 5600 грн. В обґрунтування позову вказувала, що 01 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, нотаріально посвідчений, предметом якого було надання [PERSON] як Позикодавцем Позичальнику [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 40 000 доларів (сорок тисяч) доларів США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 1 041 200 грн. (один мільйон сорок одна тисяча двісті) гривень на строк до 27 серпня 2017 р. Відповідно до п. 3 вказаного договору позики зобов'язався повертати позику без сплати відсотків за користування позикою. Позивач вказує, що зазначеним договором сторони домовилися, що виконання зобов'язання за цим договором забезпечується іпотекою: земельної ділянки, загальною площею 0,0708 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору дарування від 30 травня 2001 року за №1-1453, що знаходиться на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, садове товариство «Меблевик», кадастровий [NUMBER], цільове призначення: для ведення садівництва; земельної ділянки, загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 08.08.2006 року за реєстром № 3207 (ВЕА 580515), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва. Позивач вказує в позовній заяві, що сторони домовились, що при укладанні договору позики, що одночасно з посвідченням договору позики, укладається іпотечний договір, предметом якого є вказані земельні ділянки, що посвідчується нотаріально. Зазначені земельні ділянки належать позивачу, на праві власності , а саме: земельна ділянка з недобудованою спорудою на ній, розташована на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області - на підставі Акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 05.06.2001 року виданого сільською Радою народних депутатів на підставі договору дарування від 30.05.2001 року, акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право в на землю за №324; земельна ділянка з недобудованою спорудою на ній, [ADDRESS] - на підставі державного Акта на право власності земельну ділянку: [NUMBER], виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМДА 23.08.2007 року на підставі договору купівлі-продажу №5-2583 (ВЕМ № 263385) від 27.12.2006 року. На виконання вимог Договору позики між сторонами укладено договір іпотеки предметом якого були вказані земельні ділянки. Відповідно до п. 1 Договору Позики, Позичальник зобов'язується по позику до 27.08.2017 року. Позивач вказує, що пунктом 11 вказаного договору позики, якщо позичальник в строк до 27.08.2017 року не поверне Позикодавцю в повному обсязі суму грошей у розмірі 1 041 200, що є еквівалентом доларів 40 000 США, в строк до 27.08.2017 року, Позикодавець набуває право звернення стягнення на нерухоме зазначене у п. 7 цього договору у порядку згідно з чинним законодавством У країни. Відповідач свої зобов'язання за даним договором не виконав та в строк до 27.08.2017 року не повернув запозичені грошові кошти позикодавцю. Після чого, для врегулювання спору, з метою виконання умов договору позики та захисту інтересів Позикодавця, Позивач запропонував укласти з Відповідачем про задоволення вимог іпотекодержателя. На вимогу позивача 10.08.2017 року між нею та [PERSON] укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] майно, яке було передано в іпотеку, а саме вищевказані земельні ділянки. У подальшому 27.08.2017 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення коштів, отримавши яку 02.09.2017 року відповідач жодної справи за договором не здійснив. За таких обставин позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на земельну загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для садівництва. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що дійсно у [PERSON] є боргові зобов'язання перед [PERSON], однак достатнії грошових коштів на погашення вказаної позики відповідач не має. Вислухавши пояснення представників, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого було надання [PERSON] як Позикодавцем Позичальнику [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 40 000 доларів (сорок тисяч) доларів США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 1 041 200 грн. (один мільйон сорок одна тисяча двісті) гривень на строк до 27 серпня 2017 року. Крім того, 07 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого відповідач з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики передав в іпотеку наступне майно: земельну ділянку, загальною площею 0,0708 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору дарування від 30 травня 2001 року за №1-1453, що знаходиться на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, садове товариство «Меблевик», кадастровий [NUMBER], цільове призначення: для ведення садівництва. земельну ділянку, загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, яка набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 08.08.2006 року за реєстром № 3207 (ВЕА 580515), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва та належить відповідачу на підставі Державного акта на право власності земельну ділянку: [NUMBER], виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМДА 23.08.2007 року. У подальшому, 10 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого відповідач передав у власність позивача серед інших земельну ділянку яка є предметом даного позову, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,0597 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] та належить відповідачу на підставі Державного акта на право власності земельну ділянку: [NUMBER], виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМДА 23.08.2007 року. Всі вищевказані договори посвідчені Володимиром Борисовим, державним нотаріусом штату Флорида, Сполучених штатів Америки.(а.с.7-15). Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 р. у справі № 6-1851цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При зверненні до суду із вказаним позовом представник позивача не надає доказів неможливості реєстрації права власності на вказану земельну ділянку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як того вимагає ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності представником позивача невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки враховуючи те між сторонами укладено договор про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідач по суті визнає право власності позивача на спірну земельну ділянку. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Тобто, набуття позивача права власності на предмет іпотеки у разі наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи викладене підстав для визнання права власності в судовому порядку немає, оскільки між сторонами вже укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який вони вважають дійсним та який у випадку його дійсності є підставою до державної реєстрації такого права. Крім того, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Разом з тим, вказаною статтею визначено, що вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України. Аналізуючи зміст вказаних норм права суд приходить до висновку про те, що нотаріальне посвідчення правочину повинно бути здійснюватись нотаріусом або іншою посадовою особою, які відповідно до законодавства України наділені цим правом. У відповідності до ст.4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації. Сторонами не надано доказів державної реєстрації договорів зпбезпечених іпотекою. За приписами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу, ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Обставин визначених ч. 2 ст. 220 ЦК України під час судового розгляду не встановлено, оскільки сторонами посвідчено договір нотаріусом штату Флорида Сполучених Штатів Америки та жодна сторона не ухилялась від його нотаріального посвідчення, однак вказане посвідчення відбулось у спосіб не передбачений законодавством України, а саме не уповноваженою на те особою. Враховуючи те, що під час укладення договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателем сторони не дотрималися вимог ст. 209 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про іпотеку», а тому вказані договори не є укладеними та не створюють прав та обов'язків для сторін. Судові витрати суд розподіляє відповідно до передбаченому ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed