Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У квітні 2015 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укоінвест» (ТОВ «Укоінвест», Позивач) до [PERSON] (Відповідач) про визнання недійсним договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БВ-1.08.14 від 20.08.2014, що укладений між Позивачем в особі [PERSON] та Відповідачем ([PERSON]). Також Позивач просив стягнути з Відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплачений при зверненні до суду. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що оспорюваний договір поворотної фінансової допомоги від імені обох сторін підписаний однією і тією ж особою ([PERSON]), що є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання відповідно до ч. 3 ст. 238 та з урахуванням ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Представник Позивача - Курильченко К.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в ньому, просив суд позов задовольнити Представник Відповідача, яка також представляла в судовому засіданні інтереси третьої особи у справі,- [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування заперечень зазначила, що на час укладання зазначеного договору Відповідач був директором ТОВ «Укоінвест», володів 41% статутного фонду вказаного підприємства, і в силу ч. 3 ст. 92 ЦК України, виступаючи від імені цієї юридичної особи, діяв в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищував своїх повноважень. Крім того, посилаючись на п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009, представник Позивача вказувала, що за змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд наділений повноваженням з власної ініціативи застосувати реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину, оскільки стверджувала про те, що позика (безвідсоткова поворотна фінансова допомога) Відповідачем була надана підприємству та є обов'язковою до повернення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.08.2014 між ТОВ «Укоінвест» та [PERSON] був укладений договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БВ-1.08.14, відповідно до умов якого Відповідач (Позикодавець) передає у власність Позивача (Позичальника) грошові кошти в розмірі 250.000,00 грн., з умовою їх повернення у строк до 20.11.2014. Згідно п.1.2., 1.3 договору №БВ-1.08.14 від 20.08.2014, він набуває чинності з моменту передання позики Позикодавцем Позичальнику шляхом внесення Позикодавцем грошових коштів на розрахунковий рахунок Позичальника, або в касу підприємства, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до договору. Підтвердженням надання зазначеної позики є квитанція або прибутковий касовий ордер Позичальника. При цьому п.4.1 сторони передбачили, що у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього Договору (далі «порушення Договору»), винна сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору. Як вбачається зі спірного договору №БВ-1.08.14 від 20.08.2014, від імені ТОВ «Укоінвест» він підписаний [PERSON], який на час укладання зазначеного договору був директором підприємства, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ. Підписи від обох сторін договору вчинені однією особою, що не заперечувалось у судовому засіданні. Згідно договору про відступлення права вимоги №1 від 20.02.2015, [PERSON] передав, а фізична особа підприємець [PERSON] прийняла на себе право вимоги, що належить Позивачеві як Позичальнику за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БВ-1.08.14 від 20.08.2014. Відповідно до ч.3 ст.92 ЦК органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Підставою для визнання недійсним спірного договору Позивач зазначав на те, що договір було укладено від імені Позикодавця та Позичальника однією і тією ж особою, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи, попри встановлену ч. 3 ст.238 ЦК України заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів, про що зазначено в правових позиціях Верховного Суду України у постанові від 23.09.2014 за наслідками розгляду справи №3-110гс14 (911/3556/13). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а ч. 1 ст. 60 ЦПК України закріплено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Статтею 57 ЦПК України обумовлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов оспорюваного договору та вимог чинного законодавства, враховуючи в силу положень ст.360-7ЦПК України правову позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір №БВ-1.08.14 від 20.08.2014 має бути визнано недійсним як такий, що укладений із порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України, та з урахуванням ч.1 ст.203 ЦК України. Щодо доводів представника Відповідача про необхідність застосування реституції при визнанні недійсним оспорюваного договору, суд виходячи зі змісту договору, положень ЦК України, постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 не вбачає підстав для застосування реституції як наслідку недійсності оспорюваного правочину. Сторона Відповідача за наявності для того підстав не обмежена в праві звернення до суду за захистом свого права у спосіб, передбачений законодавством. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з Відповідача на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., які сплачено за подання до суду позовної заяви. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved