Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду міста Харкова з позовом в якому, після уточнення 10.01.2018 позовних вимог, просив виключити з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , за №484 від 16.10.2002, запис про нього, як батька дитини; зобов`язати Холодногірський районний у м. Харкові ВДРАЦС ГТУЮ в Харківській області внести відповідні зміни до вищевказаного запису про народження. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] відповідач народила сина - [PERSON] , а 16.10.2002 зареєструвала його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ міста Харкова, актовий запис №486. Батьком народженої дитини згідно частини першої статті 122 СК України було записано позивача, однак в нього є підстави вважати, що [PERSON] не є його сином, виходячи з наступного. В кінці 2001 роки він познайомився з відповідачем та деякий час (не більше місяця) проживали разом, однак спільне життя у них не склалось у зв`язку з чим вони почали проживати окремо, позивач повернувся проживати до своїх батьків. Через певний час відповідач повідомила його, що вона завагітніла і він є батьком дитини, у зв`язку з чим вони помирились та 16.03.2002 між ними було зареєстровано шлюб. Відносини від цього не покращились і вони продовжили проживати окремо, а 18.06.2003 зареєстрований між ними шлюб було розірвано. Позивач має сумніви щодо кровного споріднення з дитиною, батьком якої він записаний, оскільки дитина на нього не схожа. Крім того, серед спільних знайомих сторін ходять чутки про те, що він не рідний батько дитини. За такого, вважає, що є всі підстави для його звернення до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись на наступне. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Враховуючи, що [PERSON] народився [INFO] , до даних правовідносин не може бути застосований СК України, на який посилається позивач в обґрунтування свого позову, а повинні застосовуватись норми КпШС України, який діяв до 01.01.2004, тобто на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, а саме: реєстрації шлюбу, зачаття дитини, її народження та ще два роки після цього. Відповідач повністю заперечує викладені позивачем сумніви та припущення, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтвердженні жодними доказами, суперечать та спростовуються іншими доказами. Відповідач звертає увагу, що при обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається виключно на свої сумніви та нібито чутки спільних знайомих, не зазначаючи при цьому ані їх прізвища, ані інших даних, що в сукупності свідчить про безпідставність даного позову та його необґрунтованість. Крім того, посилаючись на статтю 56 КпШС України, відповідач просить застосувати до позовних вимог позовну давність. 11.06.2019 представник позивача надала до суду додаткові письмові пояснення в порядку статті 43 ЦПК України, в яких зазначила, що негативні наслідки внаслідок існування відомостей про його батьківство у актовому записі про народження дитини полягає в тому, що постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 08.11.2002 з позивача на користь відповідача аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. Станом на теперішній час в провадженні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області на виконанні перебуває виконавчий лист виданий на підставі зазначеної постанови суду. Постановою державного виконавця від 21.02.2018 позивача обмежено у праві керування транспортними засобами та в праві виїзду за межі України. Також, на даний момент сума по аліментам є значною, що є додатковим майновим обтяженням для позивача. Крім того, вказала, що позов пред`явлено до досягнення дитиною повноліття, тобто в строки встановлені СК України. 07.04.2020 відповідач надала до суду письмові пояснення, в яких окрім обставин вказаних у відзиві на позов, зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 18.06.2003, від сумісного проживання народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.10.2009 позивача було позбавлено батьківських прав відносно дитини, тобто походження сина [PERSON] від позивача встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, в зв`язку з чим дана обставина не підлягає доказуванню в даній справі. Холодногірський районний у м. Харкові ВДРАЦС ГТУЮ в Харківській області правом на подання відзиву на позов не скористався. Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 13.11.2017 відкрито провадження у справі за даним позовом. Постановою апеляційного суду Харківської області від 10.07.2018 ухвалу місцевого суду скасовано, справу направлено для розгляду за встановленою підсудністю до Ленінського районного суду міста Миколаєва. Постановою Верховного Суду від 24.01.2019 вищевказану постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.09.2019 за клопотанням позивача у справі призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи». 20.01.2020 до суду надійшов висновок експерта №137 від 02.12.2019, та матеріали справи №642/5326/17. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.01.2020 поновлено провадження по справі та призначено її до розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.07.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 10.12.2020, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду клопотання в якому просила відкласти розгляд справи на іншу дату, посилаючись на запровадження на території України карантину та вкрай напружену ситуацію з Covid-19 в Харкові. Крім того, вказувала на те, що погано почувається та має підвищену температуру, у зв`язку з чим з об`єктивної причини не зможе взяти участь у судовому засіданні. [PERSON] надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі та просила розглянути заяву про стягнення з відповідача судових витрат. Представник Холодногірського районного у м. Харкові ВДРАЦС ГТУЮ в Харківській області надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача. Представник третьої особи надав до суду письмову заяву в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника третьої особи, зазначив, що в разі встановлення судом факту підтвердження батьківства позивача, позовні вимоги не підтримує в повному обсязі. Дослідивши вищезазначене клопотання представника позивача, суд зазначає наступне. Судом враховується, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 № 641 у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.12.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжнародному сполученні. На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та відповідно до пункту 10 частини першої статті 152, частини п`ятої статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус судів» Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. В своєму клопотанні, представник позивача посилається на погане самопочуття та підвищену температуру, проте, всупереч частині першій статті 81 ЦПК України, не надала суду доказів про те, що на даний час вона хворіє на коронавірусну хворобу, зокрема, що у встановленому порядку звернулась до лікаря і проходить лікування (перебуває на лікарняному). Або, що в даний час за відповідним приписом лікаря перебуває на самоізоляції і внесена до відповідної системи даних і не працює, що у свою чергу могло б свідчити про перешкоди у явці до суду. Крім того, у вказаному клопотанні не зазначено жодної причини неможливості прибуття у судове засідання самого позивача. Суд також звертає увагу на те, що 06.05.2020, 06.07.2020 та 21.09.2020 від представника позивача надходили клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування яких вона посилалась на запровадження на території України карантину, вкрай напружену ситуацію з Covid-19 в Харкові та вартість квитків та граничну кількість пасажирів на вагон, що спричинило відсутність квитків у продажі. При цьому, клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції від позивача та його представника до суду не надходили. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відтак, враховуючи, що позивач та його представник завчасно та належним чином були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, повторність клопотання про відкладення розгляду справи, тривалість розгляду даної справи, відсутність доказів поважності причини неявки позивача та його представника, з метою недопущення порушення встановлених цивільним процесуальним законодавством України строків розгляду справи, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання та повторного відкладення судового засідання та вважає за можливе провести його за відсутності позивача та його представника. Згідно вимог статті 247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.03.2002 між сторонами було зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис №70. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №484, [INFO] народився [PERSON] , батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . З позовної заяви вбачається та не заперечується сторонами, що запис про народження дитини вчинено за спільною заявою батьків, які перебували у шлюбі. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис №194, 18.06.2003 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.10.2009 позивача позбавлено батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач звернувся до суду з позовом про виключення запису про нього як про батька з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи його тим, що він не є біологічним батьком дитини. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до положень статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Оскільки [PERSON] народився [INFO] , то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного позивачем актового запису. За положенням статті 52 КпШС України походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків. Стаття 56 КпШС України встановлює, що особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку. Відповідно до статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. Статтею 10 КпШС України визначено, що у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 75 ЦК Української РСР застосування позовної давності є обов`язковим, тому позовна давність застосовується, зокрема, судом, незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. У рішенні ЄСПЛ від 24.11.2005 у справі «Shofman v. Russia», справа № 74826/01, суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження по оскарженню свого батьківства дитини, народженої в шлюбі; Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку вирішення питання про правові відносини батька з його можливим дитиною стосується «приватного життя» батька. У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причин, що не мають відношення до закону, - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]). Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя. У справі «Romanov v. Russia» № 76594/11, рішення від 09.07.2019, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що така негнучка тимчасова межа не може вважатися «необхідною у демократичному суспільстві», оскільки вона не дозволяє брати до уваги конкретні обставини справи та побажання зацікавлених сторін, і тому не може забезпечити справедливий баланс між спільними інтересами захисту правової визначеності сімейних відносин і права зареєстрованого батька на те, щоб його батьківство було оскаржено в світлі біологічних доказів. Тому це є несумісним із зобов`язанням забезпечити ефективну «повагу» до приватного і сімейного життя. Відхиливши клопотання заявника як обмежене за часом, обласний суд обмежився його оцінкою, встановивши, що заявник подав позов про оспорювання батьківства більш, ніж через рік після того, як він був зареєстрований батьком після його визнання батьківства. Більш того, він безпосередньо і буквально застосовував статтю 49 Кодексу РРФСР про шлюб та сім`ю, яка була сформульована в жорстких виразах, не допускаючи жодних винятків з однорічного терміну і не залишаючи місця для оцінки того, чи мав зареєстрований батько підстави сумніву в його батьківстві або дійсно знав, що він не був біологічним батьком в момент реєстрації його батьківства (див. «AL проти Польщі», де національні суди встановили, що заявник визнав його батьківство в повне усвідомлення того, що він, можливо, не був біологічним батьком; див. також «Phinikaridou проти Кіпру», № 23890/02, № 63, 20.12.2007). За відсутності належного судового розгляду цих питань національними властями, Суд не може припустити, чи визнав заявник своє батьківство в повному усвідомленні того, що він не може бути біологічним батьком (див., за аналогічною аргументацією, Лашманкін та інші проти Росії, № 57818/09 і 14 інших, № № 454 і 455, 07.02.2017), і тому не може погодитися з аргументом уряду, заснованим на неперевірених фактичних твердженнях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18) зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш, ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності, у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). В постанові Верховного Суду від 15.10.2020 по справі № 473/1343/18 визначено, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07.05.2009). Згідно висновку експерта № 137 від 11.01.2020, відповідно до законів успадкування, генотип дитини повинен містити один алель кожного локусу від матері і один - батька. Молекулярно-генетичним ДНК зразка рідкої крові громадянина [PERSON] та зразка рідкої крові дитини [PERSON] встановлено: в генотипі дитини [PERSON] , [INFO] , виявляється алель умовно батьківського походження, який формально співпадає з алелем в генотипі передбачуваного батька громадянина [PERSON] , [INFO] , а саме: - D8S1179-14; D21S11 - 31; D7S820 - 11; CSF1PO - 12; D3S1358 - 15; TH01-08; D13S317 - 12; D2S1338 - 24; D19S433 - 14; vWA - 16; ТРОХ-08; D18S51 -16; D5S818 - 12; FGA-22. Для локусу D16S539 ця умова не виконується, проте відповідно до методичних рекомендацій «Використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей), Київ, 2012 рік» відмінність в одному локусі не є безумовною виключною ознакою. В умовах даної експертизи, формально, таку відмінність можливо пояснити виникненням мутаційної зміни в локусі D16S539 у дитини [PERSON] . Проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,999 %. Таким чином, молекулярно-генетичним аналізом ДНКК встановлено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , може являтись біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженої громадянкою [PERSON] , [INFO] , з ймовірністю 99,999%, таким чином батьківство практично доведено. При цьому, твердження відповідача щодо того, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.10.2009, яким позивача було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] , встановлено походження останнього від позивача, в зв`язку з чим дана обставина не підлягає доказуванню в даній справі, є безпідставними, оскільки зазначеним рішенням не встановлювалось батьківство. Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. За такого, єдиним доказом на підтвердження наявності чи відсутності кровного споріднення між позивачем та [PERSON] , який досліджувався судом, є висновок експерта № 137 від 11.01.2020, згідно якого біологічне батьківство позивача відносно [PERSON] підтверджено на 99,999%. Відтак, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, та те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено через їх недоведеність, у суду відсутні підстави для застосування до позовних вимог позовної давності. У зв`язку з тим, що позивачу відмовлено у задоволені позовних вимог судові витрати пов`язані із сплатою судового збору залишаються за позивачем. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про стягнення з позивача понесених нею витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 12000,00 грн. та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій в розмірі 1200,04 грн. Так, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою. Дана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Згідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Судом встановлено, що з метою отримання правової допомоги щодо ведення вказаної справи відповідачем було укладено Договір про надання правової допомоги від 11.02.2019 з адвокатом Заворотнім А.В. та додаткову угоду до вказаного договору від 11.02.2019. Згідно акту про надання правової допомоги від 09.04.2020 та квитанції №0.0.1671561787.1 від 09.04.2020 відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн., які підлягають стягненню з позивача на її користь. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, до яких статтею 133 цього Кодексу віднесено витрати, зокрема, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін, та пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. За викладених обставин, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених нею на оплату проїзду до експертної установи в розмірі 1080,04 грн., які підтверджено: чеком №290907 від 24.10.2019, чеком №290906 від 24.10.2019, чеком №447939 від 24.10.2019, чеком №299648 від 02.12.2019, чеком №299647 від 02.12.2019 та корінцем квитка №366948 від 02.12.2019; а також витрати на оплату комісії банку у розмірі 120,00 грн., які підтверджено квитанцією №0.0.1671561787.2 від 09.04.2020.

Outcome: approved