Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], власником якого є позивач. На обґрунтування позову, вказував, що відповідач є його онуком, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2015 року, тобто більше одного року в цьому будинку не проживає та ним не користується, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS], у звязку ізчим він, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який без будь-яких поважних причин, за власним бажанням не проживає у житловому будинку. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання, призначене на 12.03.2018 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з'явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), двічі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Вивчивши доводи позовної заяви, вислухавши пояснення позивача, показання свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №142558184 від 24.10.2018 року Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає в ньому з 2015 року, оскільки придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.10.2015 року, зареєстрованому в реєстрі за №1562, посвідченому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, де і фактично проживає. Добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Довідкою №34084 від 04.10.2018 року виконавчого комітету Новоодеської міської ради підтверджено, що по [ADDRESS] на реєстраційному обліку перебувають [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Відповідно до акту обстеження від 04.10.2018 р., складеному головним інспектором КП «Правопорядок» спільно з сусідами [PERSON] [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але фактично не проживає у зв'язку із зміною місця проживання. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] є онуком позивача, зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS], але не проживає у ньому довгий час, мешкає у м. Миколаєві. До будинку не навідується. Свідок [PERSON] суду підтвердив, що онук позивача [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не проживає у ньому довгий час, мешкає у іншому місці у власному житлі. До будинку не навідується. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Обґрунтовуючи підставність позову [PERSON] зазначає, що факт реєстрації відповідача, який є членом його сім'ї, в житловому будинку порушує його право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об'єкт права власності. За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання [PERSON]. таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved