Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, посилаючись на те, що вона відповідно до договору дарування нерухомого майна від 09 грудня 2011 року є власником квартири № 188 у житловому будинку № 3, що розташований по вул. Юності в смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської області в якій на даний час проживає та продовжує бути зареєстрована. Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON], а також відповідач, з яким у неї був зареєстрований шлюб 29 січня 2010 року. Підставою для примусового зняття з реєстрації відповідача є розірвання шлюбу на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 13 березня 2013 року. На даний час відповідач проживає у свого брата в с. Петрівському, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Ярослава Мудрого, 1. Відповідач відмовляється у добровільному порядку знятися з реєстрації, періодично приходить до її житла в нетверезому стані, нищить майно, ображає її, вимагає кошти, порушує спокій дитини. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення закону, позивач просила суд: визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 188 в будинку № 3 по вул. Юності в смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської області та примусово зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У судове засідання позивач не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, що підтверджується її заявою від 18.01.2016 року. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся. За письмовою згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України внаслідок неявки осіб, які беруть участь у справі, фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася. Суд, перевіривши матеріали справи та наявні у ній докази, знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом установлено, що на підставі договору дарування квартири від 09 грудня 2011 року, позивач є власником квартири № 188, по вул. Юності, 3, в смт. Чабани, Києво-Святошинського району, Київської області. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем у КП « Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.03.2012 року. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 січня 2010 року, який розірваний на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2013 року. На спірній житловій площі зареєстровані та проживають сторони у справі та їх малолітній син [PERSON], відповідач на зазначеній житловій площі зареєстрований 27.11.2013 року. Вказані обставини підтверджуються довідкою ф. 3 виданою ОСББ « Юність 3» від 23.10.2015 року за № 73, та довідкою адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України, УДМС України в Київській області від 09.11.2015 року. Для вирішення спору суд приходить до висновку про необхідність про необхідність проаналізувати наступні правові норми. Зважаючи на ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної ( немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що становлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частини другої пятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Тобто, аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, заявляючи позов, фактично просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке належить їй на праві власності і як наслідок примусово зняти його з реєстраційного обліку. Вказаний предмет позову регулюється положеннями ст. 405 ЦК України а позовні вимоги є взаємоповязаними. Проте, позивачем всупереч вимог ст. 60 ЦПК України не надано безспірних доказів, щодо відсутності відповідача на спірній житловій площі понад рік без поважних причин з дня його реєстрації, а саме з 27.11.2013 року, а відтак вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Більш того, такий спосіб захисту, який обрала позивач щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку не передбачений положеннями ст. 16 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed