Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 21 січня 2005 року по 29 березня 2014 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] [INFO]. З моменту розірвання шлюбу сторони припинили між собою сімейні стосунки, проживають нарізно. Донька після розлучення батьків за їх спільним рішенням залишилась проживати з батьком. В кінці березня 2016 року [PERSON] за погодженням з позивачем тимчасово забрала [PERSON] до себе на період весняних канікул, проте дитину до місця постійного проживання не повернула, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо місця проживання доньки. Позивач, посилаючись на те, що [PERSON] виявляє більшу прихильність до нього, тобто до батька, який створив для неї кращі умови для проживання, утримання та виховання, вказуючи на те, життя дитини (яка тривалий час мешкала з батьком) повністю облаштоване за місцем її постійного мешкання, в неї склалися усталені стосунки з оточуючими, фактична зміна обстановки внаслідок примусової зміни відповідачкою місця проживання дитини створило для неї негативні психологічні наслідки, а тому [PERSON] просив в судовому порядку визначити місце проживання [PERSON] разом з ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте через свого представника [PERSON] (від послуг якого в подальшому відмовилася) надала суду письмові заперечення проти позову, вказуючи на те, що вона здатна створити кращі умови для проживання, утримання та виховання дитини, ніж позивач, дитина виявляє більшу прихильність до неї та хоче мешкати з матір'ю, посилаючись на те, що згідно ст. 6 Декларації про права дитини (затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках, а тому не вбачала підстав для визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком. Представники третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, вказуючи, що визначення місця проживання [PERSON] з батьком забезпечить найкращі інтереси дитини. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], представників третьої особи - [PERSON], [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2005 року по 29 березня 2014 року. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] [INFO]. З моменту розірвання шлюбу сторони припинили між собою сімейні стосунки, проживають нарізно. Донька після розлучення батьків за їх спільним рішенням залишилась проживати з батьком. В кінці березня 2016 року [PERSON] за погодженням з позивачем тимчасово забрала [PERSON] до себе на період весняних канікул, проте дитину до місця постійного проживання не повернула, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо місця проживання доньки. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно ст. 3 «Конвенції про права дитини» (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], проте фактично мешкає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в [ADDRESS] (квартирою користується на підставі договору найму), працює в ТОВ «Лайт-Сервіс» майстром з ремонту оргтехніки, отримує постійний щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно. Згідно актів обстеження житлово-побутових умов позивач створив для доньки належні житлово-побутові умови як за місцем реєстрації, так і за місцем фактичного мешкання. [PERSON] проти визначення місця проживання [PERSON] з батьком не заперечує. Крім цього судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], проте фактично мешкає однією сім'єю з [PERSON] в [ADDRESS] (квартирою користується на підставі договору оренди). Зі змісту заперечення слідує, що відповідачка не працює та не отримує самостійного доходу. Водночас [PERSON] не надано доказів, того, що нею створено для доньки належні житлово-побутові умови за місцем свого проживання. З матеріалів справи слідує, що з березня 2014 року по березень 2016 року включно, тобто близько двох років, [PERSON] постійно мешкала з батьком, а також дідусем та бабусею в [ADDRESS], навчалася у Вознесенській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10. Проте в квітні 2016 року відповідачка дитину батькові не повернула, внаслідок чого [PERSON] до занять не приступила. Довідкою школи І-ІІІ ступенів №58 Шевченківського району м. Києва від 05 серпня 2016 року надано погодження на зарахування [PERSON] до 4-го класу шкоди в разі наявності необхідних документів, проте докази зарахування дитини на навчання в матеріалах справи відсутні. З показань допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що протягом останніх двох років вихованням, навчанням, утриманням, матеріальним забезпеченням [PERSON] займалися виключно позивач разом з дідусем та бабусею дитини. Мати доньку навідувала рідко, декілька разів на рік в період канікул забирала її до м. Києва за місцем свого мешкання. Після таких відвідин [PERSON] перебувала в емоційно пригніченому, дратівливому стані, до батька поверталася неохайна, також значно погіршувався її фізичний стан здоров'я. Водночас в період мешкання з батьком донька (якій [PERSON] приділяв надзвичайно багато уваги та до якого виявляла більшу прихильність, ніж до матері) завжди була доглянута, весела, щаслива. З показань допитаної в якості свідка [PERSON] та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 45) вбачається, що [PERSON] протягом навчання [PERSON] у Вознесенській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 не приділяла жодної уваги навчанню доньки, усі дії по вихованню та навчанню малолітньої здійснювалися позивачем, а також бабусею, дідусем дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Проте відповідачка [PERSON] протягом розгляду справи ігнорувала усні та письмові вимоги суду щодо необхідності забезпечення тимчасової участі малолітньої [PERSON] в судовому засіданні, внаслідок чого суд був позбавлений можливості заслухати її особисту думку щодо бажаного для неї місця проживання. Водночас з матеріалів справи, зокрема акту обстеження умов проживання від 16 березня 2016 року (а.с. 51), протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради №5 від 17 березня 2016 року (а.с. 53) вбачається, що під час встановлення обставин життя дитини компетентними органами заслуховувалася думка малолітньої [PERSON], яка підтверджувала бажання мешкати разом з батьком і висловлена таким чином думка дитини підлягає врахуванню судом. Згідно висновку від 31 березня 2016 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області вважав можливим визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з позивачем, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Таким чином суд вважає, що позивач, виходячи з його моральних якостей, ставлення до дитини, матеріального становища, попереднього строку мешкання [PERSON] з донькою, враховуючи раніше висловлену думку [PERSON], висновок опікунського органу, може забезпечити найкращі умови для проживання, виховання, розвитку, матеріального утримання доньки, що вказує на обґрунтованість його позову. Водночас відповідачка [PERSON] зі свого боку викладених в запереченні обставин не довела, не надала необхідних доказів, крім цього не має самостійного доходу, що вказує на неможливість залишення з нею дитини. Також суд вважає безпідставним посилання відповідачки на положення ст. 6 Декларації про права дитини (затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), яка передбачає те, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з матір'ю, оскільки: -Декларація не набула чинності для України, оскільки не ратифікована Верховною Радою України, а тому не є частиною національного законодавства; -згідно сформованої судової практики таке поняття, як «виключність випадків розлучення дитини з матір'ю» не застосовується до спорів між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, оскільки в такому випадку батьки знаходяться в рівному становищі, жоден з них не має наперед встановленої переваги щодо залишення у себе дитини, а суд на підставі досліджених доказів зобов'язаний визначити наявність (відсутність) щодо кожного з батьків обставин, передбачених ст. 161 СК України, зокрема можливість кожного з батьків забезпечити найкращі умови для проживання, виховання, утримання дитини. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід також стягнути 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved