Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує на те, що 21.07.2016 року позивач приїздив до Києва з намаганням надати до НАБУ України заяву про кримінальне правопорушення прокурора Вінницької області згідно ст.ст.190 п.2, 364 п.3, 367 п.2 КК України. Заява була зареєстрована в приймальні НАБУ, але відповіді на заяву отримано не було, в зв`язку з чим [PERSON] звернувся до генерального прокурора засобами поштового зв`язку із заявою про злочин, яку було зареєстровано 05.10.2016 року. Вказує на те, що заяву про злочин Генеральною прокуратурою України було направлено до НАБУ, відповіді по якій прийнято не було. 17.10.2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність Генерального прокурора. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2016 року зобов`язано посадову особу Генеральної прокуратури України внести заяву про злочин до ЄРДР. 12.012017 року позивача повідомлено, що заява внесена до ЄРДР та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №42016000000003779. 11.01.2017 року [PERSON] викликано повісткою до слідчого НАБУ для дачі пояснень згідно поданої заяви про злочин, що і виконав позивач. 30.05.2017 року, при зверненні до слідчого НАБУ з наданням інформації щодо досудового слідства, позивачу було надано відповідь, що розслідування триває. Вважає дії посадових осіб Генеральної прокуратури України протиправними та просить стягнути з ДКУ кошти в розмірі 1884,00 грн. за відшкодування поїздок до м. Києва, НАБУ та назад, та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., яка полягає в тому, що з вини Генеральної прокуратури України позивач був змушений порушити звичний ритм життя, звертатись із скаргами до суду, витрачати свій особистий час. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких проти вимог позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що до Генеральної прокуратури України 11.05.2016 року надійшла заява [PERSON] від 05.10.2016 року щодо можливого вчинення прокурором Вінницької області кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. Оскільки у заяві зазначено про можливе вчинення кримінального правопорушення прокурором області, тобто особою, названою у п. 8 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», то такий злочин належить до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України, в зв`язку з чим, супровідним листом Генеральної прокуратури України від 18.10.2016 року за №06-19091-16, заяву [PERSON] направлено для розгляду за належністю до Національного антикорупційного бюро України, про що одночасно повідомлено заявника. Листом Національного антикорупційного бюро України від 25.10.2016 року за №11-188/38053 [PERSON] повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Бездіяльність Генеральної прокуратури України позивачем оскаржено до суду. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви від 05.10.2016. На виконання судового рішення, Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою 06.12.2016 року розпочато кримінальне провадження №42016000000003779 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. Проведення досудового розслідування доручено Національному антикорупційному бюро України. Прокурор та слідчий, згідно з вимогами ст.ст. 36, 40 КПК України, здійснюючи свої повноваження, є самостійними у процесуальній діяльності. Оскарження їх дій та рішень, окрім недотримання розумних строків, прокурору вищого рівня чинним законодавством не передбачено. Статтями 303-307 КПК України визначено вичерпний перелік рішень і дій (бездіяльності) слідчого та прокурора, які можуть бути оскаржені на стадії досудового розслідування та регламентовано єдиний порядок їх оскарження - судовий. Таким чином, заяву [PERSON] розглянуто Генеральною прокуратурою України в порядку, визначеному чинним кримінальним процесуальним законодавством. З матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] свої вимоги обґрунтовує на підставі ст.ст. 55, 56 Конституції України та Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, ухвалення виправдувального вироку. Водночас, як вбачається з кримінального провадження №42016000000003779, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, повідомлення про підозру йому не вручалося, відсутнє рішення суду про встановлення факту незаконності його процесуальних дій, що обмежують чи порушують його права та свободи. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано суду жодних доказів визнання протиправними дій, бездіяльності чи рішень Генеральної прокуратури України, внаслідок яких настали негативні наслідки у вигляді заподіяння [PERSON] матеріальної шкоди. В зв`язку з чим, позовні вимоги у частині відшкодування майнової шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що з вини Генеральної прокуратури України, в [PERSON] порушився звичний ритм життя, звертався зі скаргами до суду, витрачаючи свій особистий час, в зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 10000,00 грн. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проте, позивач не навів належне обґрунтування своїх позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, та порушення його конституційних прав і свобод. В зв`язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed