Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про зняття арешту й заборони на відчуження, накладеного на квартиру [PERSON], та стягнення судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що у зазначеному відділі ДВС перебувало виконавче провадження, у якому позивач мав статус боржника і державним виконавцем було накладено арешт на його нерухоме майно 1/5 частину кватири № 129 у будинку № 18 на вул. Сокальській у м. Червонограді, Львівської області. Проте попри закінчення виконавчого провадження у 2012 році, державним виконавцем арешт знято не було, у результаті чого позивач зазнає обмежень у своїх правах як власника. Також зазначив, що у відділі ДВС йому повідомили про неможливість зняття арешту у зв'язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження, тому немає можливості у позасудовому порядку зняти арешт з майна позивача. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, подали до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши наявні докази у справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № 4164 від 24.09.2008 року, позивач є власником 1/5 частки квартири № 129 у будинку № 18 на вул. Сокальській у м. Червонограді, Львівської області. Твердження представника позивача, викладені у позовній заяві, про наявність виконавчого провадження у якому було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] (1/5 частину квартири) є переконливими та підтвердженні належними й допустимими доказами (зокрема, постановою державного виконавця від 30.11.2011 року). Судом встановлено, що державний виконавець, закінчивши виконавче провадження, не вирішив питання про зняття даного арешту (постанова державного виконавця від 31.01.2012 року). При цьому, підставою для закінчення провадження була заява стягувача про відмову від примусового виконання рішення. З листа відповідача від 05.02.2016 року вбачається, що матеріали зазначеного виконавчого провадження були знищенні у звязку із закінченням трирічного терміну зберігання, тому вирішити питання по зняттю арешту немає можливості. Суд вважає, що в силу приписів ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», закінчуючи виконавче провадження державний виконавець мав обов'язок зняти накладений арешт на майно боржника й зазначити це у відповідній постанові, однак цього зроблено не було. Поряд з цим, відповідно до положення ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується,\~\~розпоряджається\~\~своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи встановлені обставини справи та викладені вище норми права, суд вважає, що обмеження права власності позивача на зазначену частку квартири здійснюється без правових підстав, не згідно з законом і не є необхідним у демократичному суспільству для будь-яких цілей. Відтак заявлений негаторний позов слід задовольнити повністю. Крім цього, судові витрати позивача підтвердженні належними й допустимими доказами (квитанція № 16 від 28.04.2016 року), тому останні підлягають стягненню з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved