Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що між 24.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нежитлової будівлі загальною площею 66,0 кв.м.розташовану за адресою: [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 45,0 кв.мрозташованої за адресою [ADDRESS]; та нежитлової будівлі загальною площею 307,4 кв.мрозташованої за адресою [ADDRESS]. Також, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є одноособовим власником спірних об'єктів нерухомого майна на підставі положень ч. 1 ст. 328 ЦК України, а також Договору про спільну діяльність від 24 листопада 2013 року, а також акту виконаних робіт від 1 квітня 2014 року. Позивач просить позов задовольнити в повному обсязі та визнати за нею право власності на майно, за договором про спільну діяльність. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги і просила задовольнити їх з підстав визначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні стосовно задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, оцінивши та дослідивши письмові докази в їх сукупності та співставленні, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 1 ст. 64 ЦПК України встановлює, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Між [PERSON] та [PERSON] 24 листопада 2013 року було укладено договір про спільну діяльність (а.с. 6-10). Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі загальною площею 66,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 45,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; та нежитлової будівлі загальною площею 307,4 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]. Згідно додатку № 1 до договору про спільну діяльність № б/н від 24 листопада 2013 року, вартість будівельних робіт становить 232 000 (двісті тридцять дві тисячі) грн., які [PERSON] зобов'язалася сплатити відповідачу в строк до 31 березня 2015 року (а.с. 11). Відповідно до п. 4.1.6. договору про спільну діяльність № б/н від 24 листопада 2013 року, строком завершення ремонтно-будівельних робіт є 01 квітня 2014 року. Судом встановлено, що 30.08.2014 року на адресу позивача надійшов лист від [PERSON], в якому вона вказує, що у разі неоплати роботи у встановлений договором строк, власність на об'єкти нерухомого майна переходить до неї. Відповідно до п. 10.2 договору про спільну діяльність № б/н від 24 листопада 2013 року, [PERSON] погоджується із тим, що власником після проведення будівельних робіт щодо будівництва нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі загальною площею 66,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 62,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; нежитлової будівлі загальною площею 45,0 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]; та нежитлової будівлі загальною площею 307,4 кв.м.розташованої за адресою [ADDRESS]. буде [PERSON] Оскільки здача об'єктів будівництва відбулась 1 квітня 2014 року, разом із підписанням Сторонами Акту виконаних робіт до договору про спільну діяльність (а.с. 12), то саме позивач є власником вказаного вище спірного нерухомого майна. Крім того, відповідач в листі від 30.08.2014 року вказує на те, що розрахунок з ним на дату складання даного листа не проводився, що не відповідає дійсності, оскільки згідно з 4.1.4. договору про спільну діяльність оплата робіт, які є предметом даного договору здійснюється не пізніше 31 березня 2015 року. В той же час, сторонами не надано суду жодної технічної документації щодо нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з чим суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS]. Частина 1 ст. 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частина 2 ст. 386 ЦК України встановлює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що право власності [PERSON] на нежитлову будівлю загальною площею 66,0 кв.мрозташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 62,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 62,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 45,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS] - не визнається та оспорюється [PERSON], а тому підлягає захисту на підставі ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 320 ЦК України щодо цього майна. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність визнання права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю загальною площею 66,0 кв.мрозташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 62,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 62,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS]; нежитлову будівлю загальною площею 45,0 кв.м.розташовану за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: partial