Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом та збільшивши позовні вимоги просила: визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] в частині 108 кв.м. та частково скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку в частині 84 кв.м (а.с. 73). 24 травня 2018 року в судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги, та просила визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] та частково скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку у відповідних частинах, які визначені І варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи (а.с. 207) . В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що рішенням Майстрівської сільської ради Новоград-Волинського району від 25 березня 1983 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці 0,08 га по вул. Польовій, 28 в с. Наталівка Новоград-Волинського району, яка виділена рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Ватутіна від 28 січня 1983 року. Згідно договору дарування частини житлового будинку від 12 лютого 2014 року [PERSON] на праві власності належить 54/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд по вул. Польовій, 28 у с. Наталівка, Новоград-Волинського району. Інші 46/100 частин вказаного будинку належать на праві власності її брату [PERSON] Однак, [PERSON], як співвласник будинку та користувач земельної ділянки по вул. Польовій, 28 у с. Наталівка, не має можливості проходу та проїзду до земельної ділянки та будинку з вул. Польової, оскільки навесні 2017 року власник суміжної земельної ділянки [PERSON] та власник наступної земельної ділянки [PERSON] встановили огорожу та перегородили стежку, якою проходила позивач до своєї земельної ділянки з вул. Польової. У звязку з цим позивач та члени її сім`ї не мають можливості підійти до свого будинку з вул. Польової та вимушені обходити більше 2 км. зі сторони пасовища щоб потрапити до будинку. До будинку позивача не мають можливості підїхати автомобілі швидкої допомоги, пожежної та комунальних служб. Рішенням Наталівської сільської ради позивачу відмовлено у вилученні частин земельних ділянок відповідачів для облаштування дороги до земельної ділянки [PERSON] Наталівська сільська рада без погодження меж суміжних землекористувачів, передала [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, чим позбавила позивача та членів її сім`ї можливості підходу та під`їзду до будинку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову. Пояснили, що [PERSON] на законних підставах набула права власності на земельну ділянку по вул. Польовій, 26 у с. Наталівка. Жодної дороги через належну [PERSON] на праві власності земельну ділянку не передбачено. [PERSON] має можливість безперешкодного доступу до свої земельної ділянки та будинку по дорозі зі сторони пасовища. Крім того, позивач просить скасувати державний акт на земельну ділянку та реєстрацію права власності відповідачів, однак не оскаржує рішення сільської ради про передачу цих земельних ділянок особам. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову. Представник Наталівської сільської ради просив вирішити справу на розсуд суду. Пояснив, що генеральний план с. Наталавіка не виготовлявся, будь-яка технічна документація забудови с. Наталівка відсутня. На момент розгляду справи відбуваються лише початок процедури щодо виготовлення генерального плану с. Наталівка. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю [PERSON] та проживає у [INFO], можливості підїзду до вказаного будинку не має. Автомобіль швидкої допомоги не може підїхати до зазначеного будинку. Свідок [PERSON] пояснила, прохід до будинку позивача відсутній. Свідок [PERSON], яка є депутатом Наталівської сільської ради, суду пояснила, що раніше на земельних ділянках відповідачів була стежка, яка вела до будинку позивача. Свідку не відомо чи затверджувався сільською радою генеральний план села. Свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше на земельних ділянках відповідачів була стежка, яка проходила до будинку позивача. Свідок працює працівником пошти і їй важко добиратись в обхід до будинку позивача. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення сторін та свідків, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Майстрівської сільської ради Новоград-Волинського від 25 березня 1983 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці 0,08 га по вул. Польовій, 28 в с. Наталівка Новоград-Волинського району, яка виділена рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Ватутіна від 28 січня 1983 року (а.с. 38). Згідно договору дарування частини житлового будинку від 12 лютого 2014 року [PERSON] на праві власності належить 54/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд по вул. Польовій, 28 у с. Наталівка, Новоград-Волинського району (а.с. 9). Інші 46/100 частин вказаного будинку належать на праві власності брату позивача [PERSON], про що сторони в судовому засіданні не заперечили. Позивач та третя особа є користувачами земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Польовій, 28 в с. Наталівка. Суміжними із земельною ділянкою, якою користується позивач, є дві земельні ділянки по вул. Центральній 23 у с. Наталівка: 1) площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 2) площею 0,138га для ведення особистого селянського господарства, які належать на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 56-57, 104, 105, 113). Суміжною із земельними ділянками [PERSON] є земельна ділянка по вул. Польовій, 26, площею 0,25га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] на підставі рішення Наталівської сільської ради від 20 липня 2007 року (а.с. 91). В судовому засіданні встановлено, що доступ до земельної ділянки позивача зі сторони вул. Польової у с. Наталівка відсутній, наявний доступ до земельної ділянки позивача по польовій дорозі зі сторони пасовища (а.с. 32, 89). Рішенням Наталівської сільської ради від 11 липня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про облаштування підїзду до будинку позивача через земельні ділянки відповідачів; вирішено провести підсипання дороги до житлового будинку позивача зі сторони пасовища (а.с. 8). Суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує правові висновки, висловлені в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-319цс15, на яку посилалась [PERSON] у позовній заяві, про те, що позовні вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку без оскарження відповідного рішення органу виконавчої влади, або органу місцевого самоврядування, є окремим та належним способом захисту порушених прав в судовому порядку (а.с. 84). Згідно із частиною першою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. За змістом пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (вулиці, проїзди, шляхи, тощо). Аналізуючи вищезазначені норми ЗК України необхідно дійти висновку, що передача громадянам у приватну власність земель комунальної власності (вулиці, проїзди, шляхи) є порушенням вимог чинного законодавства України. Відповідно до\~статті 39\~ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно із статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. Відповідно до статті 17 цього Закону містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством. Відповідно до п. 7.26* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» територія вулиць і доріг всіх категорій, відокремлюються від інших функціональних територій поселень геодезичне за фіксованими границями - червоними лініями. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що у порушення вимог статті 83 ЗК України відповідачам передано у приватну власність земельні ділянки із земель загального користування, на яких розташована дорога вул. Польова, що проходить до належного на праві власності [PERSON] будинку № 28, на підтвердження чого представником позивача суду надано фрагмент опорного плану південно-західної частини с. Наталівка за підписом головного архітектора Новоград-Волинського району [PERSON], з якого вбачається, що вул. Польова простягається до будинку № 28, який належить позивачу (а.с. 103). Як пояснив в судовому засіданні голова Наталівської сільської ради [PERSON], генеральний план с. Наталавіка не виготовлявся, будь-яка технічна документація забудови с. Наталівка відсутня. Висновком судової земельно-технічної експертизи від 10 квітня 2018 року встановлено, що підїзд (дорога) до будинку [PERSON] через вул. Польова з твердим покриттям передбачено опорним планом південно-західної частини с. Наталівка (а.с. 103), однак фактично підїзд до будинку позивача здійснюється через пасовище, який не має твердого покриття та не призначений для руху транспорту. У звязку з цим судовим експертом запропоновано два варіанти облаштування проїзду до житлового будинку позивача з вул. Польова через земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 205, 207). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Суд відхиляє висновок земельно-технічної експертизи, виходячи з наступного. В основу висновку судовим експертом покладено відомості, які містяться у копії опорного плану південно-західної частини с. Наталівка (а.с. 103), що був наданий в судовому засіданні представником позивача. Як вбачається з цього опорного плану с. Наталівка за підписом головного архітектора Новоград-Волинського району [PERSON], вул. Польова простягається до будинку № 28, який належить позивачу, тобто з цього плану вбачається, що через земельні ділянки відповідачів проходить вулиця, що свідчить про те, що відповідачам було передано у приватну власність земля загального користування дорога. Однак, з наданої суду начальником відділу містобудування, архітектури та будівництва Новоград-Волинської РДА [PERSON] копії опорного плану с. Наталівка, вбачається, що в опорному плані населеного пункту взагалі відсутня вул. Польова, жодної дороги до належного позивачу будинку № 28 опорним планом не передбачено(а.с. 221, 222). Крім того, з викопіювання плану землекористування Наталівської сільської ради вбачається, що дорога до належного позивачу будинку № 28 по вул. Польовій відсутня (а.с. 10). Посилання представника позивача на те, що у проекті забудови земельної ділянки по вул. Польовій, 28, яка була виділена [PERSON], міститься графічне зображення вулиці, яка простягається біля південної частини земельної ділянки, а також на те, що у пояснювальній записці до проекту забудови земельної ділянки наявна інформація про вхід і проїзд на земельну ділянку з вулиці (а.с. 34, 34 зворот), не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів на підставі якої містобудівної документації (генерального плану села, опорного плану села, плану земельно-господарського устрою, іншої містобудівної документації,) землевпорядником при складані вказаного проекту забудови земельної ділянки по вул. Польовій, 28, зазначено таку інформацію. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача на те, що відповідачам у приватну власність передано земельні ділянки із земель загального користування (вулиця, проїзд), не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, позивач не позбавлена можливості проходу та проїзду до свого будинку по ґрунтовій дорозі зі сторони пасовища, про що вона не заперечувала в судовому засіданні, а рішенням Наталівської сільської ради від 11 липня 2017 року вирішено провести підсипання дороги до житлового будинку [PERSON] зі сторони пасовища. Щодо доводів позивача, як на підставу задоволення позовних вимог, про часткове скасування реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON], з тих підстав, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площами 0,3880га та 0,25га по вул. Центральній, 23 у с. Наталівка, яка виділялись [PERSON], не було погоджено меж земельних ділянок із позивачем, як суміжним землекористувачем, суд виходить з такого. Як встановлено судом, згідно із рішенням Майстрівської сільської ради від 20 грудня 1993 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку по вул. Центральній (колишня вул. Леніна), 23 у с. Наталівка з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, на підставі чого 31 травня 1996 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (а.с. 115). На момент видачі [PERSON] державного акта на земельну ділянку від 31 травня 1996 року, позивач [PERSON] не була землекористувачем суміжної земельної ділянки по вул. Польовій, 28, та набула право користування суміжною земельною ділянкою лише на підставі договору дарування частини житлового будинку від 12 лютого 2014 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON], право власності на земельну ділянку по вул. Центральній, 23 у с. Наталівка набула [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після чого [PERSON] виготовила технічну документацію на виділення двох земельних ділянок площами 0,3880га та 0,25га та зареєструвала право власності на вказані земельні ділянки у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 55, 104, 105, 113). Надана суду технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площами 0,3880га та 0,25га по вул. Центральній, 23 у с. Наталівка, яка виділялась відповідачу [PERSON], не містить акта погодження меж земельних ділянок із сусідніми землекористувачами (а.с. 107-134). Відповідно до\~частини першої\~статті 116\~ЗК України\~громадяни та\~юридичні особи\~набувають права\~власності та\~права користування\~земельними ділянками\~із земель\~державної або\~комунальної власності\~за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування в\~межах їх\~повноважень,\~визначених цим\~Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до\~пункту 7\~Перехідних положень\~ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної\~ділянки або\~землекористувач може\~вимагати усунення\~будь-яких\~порушень його\~прав на\~землю,\~навіть якщо\~ці порушення\~не пов'язані\~з позбавленням\~права володіння\~земельною ділянкою,\~і відшкодування\~завданих збитків. Захист\~прав громадян\~та юридичних\~осіб на\~земельні ділянки\~здійснюється ,\~зокрема,\~шляхом: визнання\~недійсними рішень\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Судом встановлено, що [PERSON], отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, правомірно набула право власності на земельні ділянки по вул. Центральній, 23 у с. Наталівка і цього права у встановленому законом порядку не позбавлена. Земельним кодексом України та Інструкцією про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему № 376 від 18 травня 2010 року, не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акта, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому ст.198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Якщо суміжний землевласник або землекористувач відмовляється підписувати акт погодження меж орган уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Таким чином, підписання акту погодження меж самостійного значення не має, та не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Позивачем в силу вимог ст. 81 ЦПК України не доведено порушення її прав під час виготовлення технічної документації на виділення спірних земельних ділянок [PERSON], не надано належних та допустимих доказів у чому саме полягає порушення її права на користування земельною ділянкою. Крім того,\~суд враховує\~вимоги статті\~41\~Конституції України,\~відповідно до\~змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Європейський Суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності\~між тією\~справою,\~в якій\~законне походження\~майна особи\~не оспорюється,\~і справами\~стосовно позбавлення\~особи власності\~на майно,\~яке набуте\~злочинним шляхом\~або стосовно\~якого припускається,\~що воно\~було придбане\~незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «[PERSON] проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed