Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: - розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 12 червня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 27; - визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири та стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається про те, що 12 червня 2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області, зареєстровано шлюб між сторонами. Від спільного життя останні дітей не мають. З січня 2018 року подружні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу та примирення є неможливим. У період перебування у шлюбі 20 серпня 2015 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу. З підстав розірвання шлюбу та поділу майна подружжя позивач звернувся до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви. Додав, що спірна квартира набута відповідно до договору купівлі-продажу її вартість на той час складала 35 000 доларів США. Грошові кошти для придбання квартири були спільними. За період перебування у шлюбі відповідач не працювала. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти розірвання шлюбу, вимоги про поділ майна подружжя не визнала у повному обсязі. Пояснила, що у період з 1992 по 2011 роки відповідач перебувала у зареєстровано шлюбі із [PERSON] . За період шлюбу ними набуто майно, яке після розірвання шлюбу розподілено у добровільному порядку. У 2012 році відповідач зареєструвала шлюб із позивачем та стала проживати з ним у місті Черкаси. За кошти отримані від поділу спільного майна, набуто у першому шлюбі із [PERSON] , відповідач у 2015 році купила спірну квартиру. Просить суд відмовити у задоволенні позову у частині поділу майна подружжя. Вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 12 червня 2012 року зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області зроблено відповідний актовий запис № 27. Прізвище після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Від спільного подружнього життя сторони дітей не мають. Відповідно до статей 104, 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із частиною другою статті 112 того ж СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, подружніх відносин не підтримують, наміру до примирення не заявили, продовжувати подальше спільне життя не бажають, так як збереження шлюбу суперечить їх інтересам. З огляду на викладене, а також визнання відповідачем позову у цій частині, суд дійшов висновку, що шлюб між позивачем та відповідачем підлягає розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим. Суд також враховує принцип добровільності шлюбу. Так, згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог про поділ майна подружжя, суд встановив наступні обставини. Згідно із договором купівлі-продажу 20 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г., зареєстрованим у реєстрі № 1866, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного договору купівлю квартири вчинено за 148 644 грн. 00 коп. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 березня 2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г., зареєстрованого у реєстрі № 1866 значиться власником квартири [ADDRESS] . Згідно зі звітом № 101218 від 12 жовтня 2018 року вартість квартири [ADDRESS] станом на 12 жовтня 2018 року складає 956 100 грн. 00 коп. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частиною третьою статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. На підтвердження факту наявності коштів, за які придбано спірне майно позивачем надано трудову книжку, з якої вбачається, що 24 січня 2013 року [PERSON] працював у ТОВ «Фоззі Фуд» обвалювальником м`яса м`ясного відділу магазину. 19 серпня 2013 року звільнений з роботи за власним бажанням. 02 травня 2015 року прийняти на роботу охоронником. 17 грудня 2015 року звільнений за згодою сторін. 21 грудня 2015 року позивач прийнятий на службу до Головного управління Національної поліції в Черкаській області. 17 серпня 2017 року - звільнений зі служби. Крім того, позивач зазначив, що кошти для придбання спірної квартири були надані йому батьками, які отримували доходи від сільськогосподарського виробництва та здачі в оренду належних їм земельних ділянок з цільовим призначенням для сільськогосподарського використання. Факт належності батькам позивача відповідних земельних ділянок підтверджений державними актами на право приватної власності на землю. Не визнаючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, відповідач посилається на ті обставини, що спірна квартира придбана за її особисті кошти набуті у результаті поділу майна у шлюбі із [PERSON] . Так, з відмітки у паспорті відповідача вбачається, що 29 серпня 1992 року по 23 вересня 2011 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1437, [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку, площею 539,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 500 000 грн. 00 коп., що на дату укладення договору складає еквівалент 65 651 доларів 00 центів США. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованого у реєстрі № 1431, вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Продаж вчинено за 486 272 грн. 00 коп., що за курсом НБУ складає еквівалент 63 849 доларів 00 центів США. [PERSON] заявами від 29 травня 2009 року, що посвідчені нотаріально, надавала свою згоду на укладення договору, вказавши, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] - син відповідача, пояснив, що у 2009 році його батьки [PERSON] й [PERSON] продали належне їм нерухоме майно, зокрема земельну ділянку та житловий будинок. Розмір коштів отриманий від їх продажу приблизно склав 130 000 доларів США 00 центів, які були розділені у рівних частинах. Між батьками існувала домовленість щодо придбання йому квартири після закінчення університету. У 2015 році за гроші матері для нього була придбана спірна квартира. За час перебування у шлюбі позивач пару років працював у поліції, відповідач працювала медичною сестрою у лікарні. Надаючи оцінку доводам відповідача щодо наявності у неї особистих коштів для придбання спірної квартири, суд враховує ті обставини, що у шлюбі із [PERSON] відповідач перебувала до вересня 2011 року, тобто ще впродовж двох років після відчуження вищевказаного нерухомого майна. Шлюб із позивачем зареєстрований у червні 2012 року. Нерухоме майно, що є предметом спору набуте у серпні 2015 року, тобто через три роки після реєстрації шлюбу із позивачем. Безспірних доказів, які б свідчили, що на момент набуття спірної квартири відповідач мала особисті кошти у розмірі - 148 644 грн. 00 коп. та безпосередньо використала їх для придбання саме цього майна, судом при розгляді даної справи по суті здобуто не було. При цьому суд враховує, що з часу продажу майна набутого у першому шлюбі до моменту придбання спірної квартири минуло шість років. Наявності будь-яких інших джерел надходження коштів за вказаний період відповідачем наведено не було. Покази свідка [PERSON] , сина відповідача, суд до уваги не приймає, так як останній є заінтересованою особою у результатах вирішення даного спору. Суд також звертає увагу, що фактично у період придбання спірного нерухомого майна, син відповідача, свідок у справі [PERSON] , на підставі договорів дарування на купівлі-продажу набув право власності на нерухоме майно, а саме квартири у місті Києві та місті Бровари , вказані відомості підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав від 26 квітня 2019 року. Таким чином, при умові придбання спірної квартири для [PERSON] , відсутні будь-які мотиви реєстрації права власності за [PERSON] , яка вже перебувала у шлюбі із позивачем. Згідно з частинами першою та третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Відповідач у судовому засіданні не довела обставин, що спірне нерухоме майно, придбане у шлюбі, є особистою її власністю, набутою за рахунок коштів, що належали їй особисто. Рішення суду про визнання спірного майна особистою приватною власністю у відповідача відсутнє, як і підстави у суду вважати, що таке майно належить виключно [PERSON] . Належних доказів на спростування презумпції спільного майна суду не наведено, доводи базуються виключно на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні суду із даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі - 4 780 грн. 50 коп. за вимогу про поділ майна подружжя, за вимогу про розірвання шлюбу сплачено судовий збір - 704 грн. 80 коп. У загальному розмірі судовий збір складає - 5 485грн. 30 коп. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 12 жовтня 2018 року за оцінку квартири [ADDRESS] позивачем сплачено 1 100 грн. 00 коп. Вказані витрати відносяться до судових витрат та відповідно підлягають відшкодуванню. Таким чином позивачем понесено судові витрати у розмірі - 6 585 грн. 30 коп. Відповідно до вимог частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України до вимоги про розірвання шлюбу, яка визнана відповідачем. Таким чином стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі - 6 232 грн. 90 коп. Поверненню позивачу з державного бюджету підлягає 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову в частині розірвання шлюбу в сумі 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved