Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

У квітні 2018 р. Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - АТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про стягнення боргу за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] (далі - [PERSON] , спадкодавець) у розмірі 5 133,60 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 25.04.2012 [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Він підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті www.privatbank, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, та надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. [INFO] [PERSON] помер. На дату смерті [PERSON] мав заборгованість перед банком в розмірі 5 133,60 грн., що включає заборгованість за кредитом в сумі 5 000 грн. та заборгованість за відсотками в сумі 133,60 грн. Відповідно до положень ЦК України кредитні зобов`язання [PERSON] перейшли до його спадкоємців. 03.06.2014 позивач як кредитор направив до Сьомої київської державної нотаріальної контори претензію, з відповіді на яку дізнався, що спадкоємці [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини не зверталися. Проте на час відкриття спадщини за однією адресою зі спадкодавцем проживали [PERSON] та [PERSON] , які вважаються такими, що прийняли спадщину. Таким чином відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять кредитні зобов`язання спадкодавця. 21.09.2017 до відповідачів було направлено лист-претензію з вимогою про повернення суми боргу, проте ця вимога залишилась невиконаною. Ухвалою від 18.04.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі викликались в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем їх проживання, проте ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками та судові повістки повернулися без вручення з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, їх повторну неявку в судове засідання та неподання ними відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 25.04.2012 між АТ КБ «Приватбанк» (банком) та [PERSON] (клієнтом) шляхом акцептування банком пропозиції клієнта було укладено договір, предметом якого є видача банком клієнту кредитної картки у національній валюті України. Підписанням вказаної заяви [PERSON] підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку. Враховуючи загальні ознаки зобов`язань, зафіксовані у вищевказаному договорі, суд дійшов висновку, що позивач та [PERSON] уклали договір кредитування рахунку, який за своєю юридичною природою є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору в цілому (частина 1 статті 634 ЦК України). Договором передбачено, що за користування кредитом протягом 55 днів пільгового періоду нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних, а за користування кредитною лінією понад встановлений строк клієнт сплачує проценти в розмірі 2,5% в місяць (30% річних). Щодо зміни кредитного ліміту діє правило, встановлене пунктом 2.1.1.2.3 Умов і Правил надання банківських послуг, а саме: клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами, з розрахунку 360 календарних днів на рік (пункт 2.1.1.12.6. Умов і Правил надання банківських послуг). Згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» клієнт зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти щомісячно, до 25 числа місяця, який слідує за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Згідно з умовами, визначеними пунктом 5.12. Умов і Правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Судом встановлено, що банк відкрив [PERSON] картковий рахунок, видав кредитну картку та здійснював їх обслуговування. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами і періодично вносив платежі на погашення заборгованості. Останній платіж на погашення кредиту [PERSON] здійснив [INFO] . [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до положень статті 1069 ЦК України права і обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунку, визначаються положеннями про позику і кредит (параграфи 1, 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України). За загальними правилами, встановленими нормами статей 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що вже після смерті [PERSON] на виконання умов укладеного з ним договору на користь позивача були здійснені платежі на загальну суму 2046,40 грн. Відповідно до цього ж розрахунку на момент подання позову за укладеним з [PERSON] кредитним договором існує заборгованість в загальному розмірі 5 133,60 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 5000 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 133,60 грн. Доказів, які б підтверджували протилежне, суду не надано. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом положень цивільного законодавства у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Кредитні зобов`язання не є зобов`язаннями, які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а отже вони входять до складу спадщини на загальних підставах. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у справі № 489/2924/16-ц (постанова від 15.03.2018). З позовної заяви вбачається, що на час відкриття спадщини за однією з [PERSON] адресою були зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . З огляду на те, що прізвища та по батькові зазначених осіб співпадають, наявні підстави вважати, що відповідачі є рідними сестрами спадкодавця. Рідні брати та сестри спадкодавця мають право на спадкування за законом у другу чергу (стаття 1262 ЦК України). Доказів прийняття спадщини спадкоємцями першої черги та іншими спадкоємцями другої черги суду не надано. Відповідно до частини 1 статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними. За приписом статті1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно з приписами статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Судом встановлено, що позивач, дізнавшись про смерть [PERSON] , [INFO] направив до Сьомої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора, а 12.09.2017 звернувся до відповідачів з листом-претензією про повернення боргу, проте ця вимога залишилась невиконаною. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі норми та ураховуючи, що жодних заперечень проти позову та доказів, які б спростовували вимоги позивача, відповідачі не надали, суд вбачає підстави для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» шляхом стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємців [PERSON] та [PERSON] в рівних частках з кожної. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved