Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, і зазначав, що з 20 вересня 2007 року по 24 червня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 18 червня 2008 року він отримав у дар земельну ділянку і житловий будинок по [ADDRESS]. 04 вересня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, за яким подарував їй 1/2 частку у праві власності на вказану земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану за цією ж адресою, і того ж дня подарував їй 1/2 частку вказаного житлового будинку. Посилаючись на те, що на час укладення договорів дарування через погані стосунки із [PERSON] він перебував у нервовому стані, у постійному емоційному стресі, що заважало йому повною мірою прогнозувати наслідки власних дій і усвідомлено приймати рішення, тобто на момент вчинення правочинів він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, просив визнати договори дарування недійсними. Посилаючись на наведене, просив визнати недійсними зазначені договори дарування від 04 вересня 2013 року, скасувати державну реєстрацію права власності на вказані частки земельної ділянки і житлового будинку, яке виникло на підставі вказаних договорів дарування у [PERSON], а також стягнути судові витрати у справі. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року переглядалось Апеляційним судом Одеської області, ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року залишено без змін. При цьому ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєї ухвалі від 18 жовтня 2017 року, на аркуші 5 зазначив, що попередні суди дійшли передчасного висновку про підставу тимчасової недієздатності для визнання правочинів недійсними. На думку ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ висновки експертиз ґрунтуються нібито на припущеннях. Представники позивача просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача просив у позові відмовити. Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1524, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. (т. 1 а. с. 6). 18 червня 2008 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], що вбачається із договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївського державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. 18.06.2008 року за реєстровим № 1-3523 (т. 1 а. с. 8). Згідно із договором дарування від 18 червня 2008 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] та складається з одного житлового будинку «А», житловою площею 74,40 кв.м., загальною площею 185,60 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 0,100 га. Зазначений договір дарування посвідчений державним нотаріусом Біляївського державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. 18.06.2008 року за реєстровим № 1-3518 (т. 1 а. с. 11). Як вбачається із договору дарування від 04 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезиком В.А. 04.09.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1180, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з одного житлового будинку «А», житловою площею 74,40 кв.м., загальною площею 185,60 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 0,100 га (т. 1 а. с. 13). Як вбачається із договору дарування від 04 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезиком В.А. 04.09.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1181, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 14). В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилався на те, що на час укладання цих угоди [PERSON] і [PERSON] постійно сварились, позивач перебував у нервовому стані, постійні емоційні стреси заважали йому повного мірою прогнозувати наслідки власних дій, повного мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повного мірою усвідомлено реалізовувати його. На момент вчинення вказаних правочинів він, хоча і був дієздатним, але не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 783 від 16.06.2015 року, проведеної на підставі ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 02.02.2015 року, [PERSON] з урахуванням обставин, які склалися, психічного стану і індивідуально-психологічних особливостей, які здійснили суттєвий вплив, не міг в повній мірі вільно і свідомо приймати рішення, реалізовувати його своїми діями, усвідомлювати соціально-юридичний зміст власних дій, їх можливі наслідки, прогнозувати можливі наслідки власних дій, не міг в повній мірі свідомо приймати рішення, адекватні ситуації і в повній мірі свідомо реалізовувати їх, усвідомлювати реальний стан власних дій і в повній мірі свідомо керувати ними, передбачити їх можливі наслідки, у серпні-вересні 2013 року, зокрема 04 вересня 2013 року. [PERSON] з урахуванням індивідуально-психологічних особливостей [PERSON] мала суттєвий вплив на його емоційний стан на його поведінку при складанні вказаних договорів дарування № 1180, № 1181 від 04 вересня 2013 року. [PERSON] на момент підписання договорів дарування 04 вересня 2013 року знаходився у стані емоційного дистресу, який характеризується внутрішньою напругою, почуттям переживання, відчуттям нездатності впоратися з ситуацією, афективним характером мислення, зниженням критичності, як наслідок психічного розладу. Вказаний стан суттєво вплинув на свідомість і поведінку [PERSON] при укладенні вказаних договорів дарування (т. 1 а. с. 97-123). Вказаний висновок кореспондується з висновком психолога КУ «Міська лікарня № 9» № 15 від 07.11.2014 року зі змісту якого вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні в кардіологічному відділенні з 11 червня 2014 року по 20 червня 2014 року, перебував у стані стресу з приводу сварки з дружиною, з його слів дуже переймається з приводу розлучення з дружиною, не бачить подальшого життя без неї, кохає її, йому було рекомендовано подальше відвідування психолога, проходження курсу психотерапії. (т. 1 а. с. 56). Висновком комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 23 від 16.06.2016 року, проведеного комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України надано відповіді на кожне поставлене питання: [PERSON] на момент підписання договорів дарування № 1180, 1181 від 04 вересня 2013 року страждав на психічний розлад: «Розлад адаптації. Змішана тривожно-депресивна реакція» (Б. 43.22 за МКХ-10); Зазначений психічний розлад («Розлад адаптації. Змішана тривожно-депресивна реакція» (Б. 43.22)) істотно впливав на здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання договорів дарування № 1180, 1181 від 04 вересня 2013 року (обмежуючи її), внаслідок чого [PERSON] не міг повного мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання договорів дарування № 1180, 1181 від 04 вересня 2013 року. Крім того, надана наступна відповідь - [PERSON] на період підписання договорів дарування № 1180,1181 від 04 вересня 2013 року не мав психологічних розладів, тому що страждав на психічний розлад: «Розлад адаптації. Змішана тривожно-депресивна реакція». (т. 2 а. с. 3-19). Свідок [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснив, що пам'ятає процес проведення експертизи, це була амбулаторна експертиза та експертам було достатньо всіх наданих матеріалів для того, щоб прийняти рішення та зробити висновок. Розлади, які вони діагностували у під експертного, таким чином впливали на його здатність вчиняти правочини, що він був невільний від симптомів цих розладів коли він ці правочини укладав. Воля [PERSON] не була вільна від проявів психічного розладу. Висновок не був складений на припущеннях, була категорична відповідь, яка не дозволяє іншого трактування. У висновку не застосовувались слова можливо чи не виключає чи інші слова, що не дозволяють надати категоричну відповідь, при їх застосуванні це було б припущенням. У своєму висновку надали категоричну відповідь, що психічний стан, який був у під експертного істотно впливав на його волевиявлення. У висновку відсутні припущення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснив, що пам'ятає момент проведення експертизи та матеріалів було достатньо для її проведення. Було встановлено психічні розлади у під експертного під час вчинення правочинів, які впливали на його волю і ці психічні розлади позбавляли можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто істотно впливали на його волевиявлення. Неможливо вважати, що висновок ґрунтується на припущеннях. Припущення, це коли експерт каже, що з великою долею вірогідності, можливо, але таких термінів вони не використовували. Це не було припущенням. Свідок [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснила, що матеріалів було достатньо для відповідей, які були поставлені на розгляд експертам. Психологічних розладів у нього не було, страждав на психічний розлад. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статею 215 ч. 1 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Зазначена позиція Пленуму ВСУ України, та допит експертів, які пояснили, що у них немає сумнівів щодо психічного стану [PERSON] в момент укладення правочинів повністю кореспондують з диспозицією частини 1 ст. 225 ЦПК України. Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок є належним і допустимим доказом у даній справі, виходячи з такого: - у призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги чинного законодавства України; - відсутні обставини, які б виключали участь експерта у справі; - судовий експерт не вийшов за межі своїх повноважень, надав повні відповіді на порушені питання, підтвердив їх відповідність іншим фактичним даним; - між дослідницькою частиною та підсумковими висновками судової експертизи є узгодженість; - висновок є обґрунтованим та узгодженим з іншими матеріалами справи; - судові експерти повно і обґрунтовано відповіли на всі поставлені перед ними в судовому засіданні питання. Судом встановлено, що висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 783 від 16.06.2015 року та висновок судово-психіатричної експертизи № 23 від 16.06.2016, містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань з урахуванням пояснень експертів у судовому засіданні. Оцінивши вказані вище Висновки судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час укладання договорів дарування за своїм психічним станом, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті своїх рішень. Разом з цим, суд вважає, що стороною відповідача не надано доказів на спростування висновків судової експертизи, як і доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Оскільки під час укладання (підписання) вказаних договорів дарування [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного розладу, то такі договори підлягають визнанню недійсними, а державна реєстрація вказаного майна скасуванню.

Outcome: approved