Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідно до вимог якого позивач просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.12.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис 1434. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Водночас зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаємопорозуміння та спільних поглядів на життя та шлюб. Фактично шлюбні відносини припинені з червня 2017 року. Позивач вказує, що має належні житлові умови, піклується про сина та забезпечує його всім необхідним. Посилаючись на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить їхнім з відповідачем інтересам, просить суд позовні вимоги задовольнити, розірвати шлюб та визначити місце проживання сина разом з батьком. Ухвалою суду від 11.12.2017 року відкрито провадження по справі. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Слід зазначити, що на даний час законом визначений певний перелік процесуальних дій, які суд може вирішити лише в підготовчому судовому засіданні, але таке засідання у справі не призначалось, оскільки провадження у справі було відкрито до набрання чинності 15.12.2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України. В судовому засіданні 03.05.2018 року суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, постановив ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання, про проведення судового засідання як підготовчого. 03.05.2018 року судом було залучено до участі у справі Орган опіки і піклування Деснянської районної в м.Києві државної адміністрації, у зв'язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 01.10.18 року о 10.30 год. Позивач в підготовче судове засідання не з'явився, в заяві, поданій до суду позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явилась, в заяві, поданій до суду позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Положеннями ч.ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.12.2010 року (а.с. 4). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та відповідача, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно повідомлення Органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 01.06.2018 року № 01-04-1627, вбачається, що з наданих пояснень батьків дитини - [PERSON] та [PERSON], вони разом з малолітньою дитиною [PERSON] проживають в одній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Також батьки повідомили, що дійшли згоди щодо визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком. Враховуючи викладене, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації не може надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки батьки дитини окремо не проживають та взагалі відсутній спір між ними щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи, що судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки спір між сторонами з даного приводу відсутній. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн.

Outcome: partial