Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви», Місіонерського товариства (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, просив: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену відповідачем Релігійною організацією «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви», оприлюдненої [INFO] у «Зверненні….», а саме: «... Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельиицький і [PERSON] ( [PERSON]) . Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON] . Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст.»; - зобов`язати відповідача Релігійну організацію «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви» спростувати негативну та недостовірну інформацію, поширену у публікації від [INFO] у «Зверненні….», а саме: «... Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельиицький і [PERSON] ( [PERSON]) . Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON] . Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст.» шляхом розміщення на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви» у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою: http://news.church.ua/ резолютивної частини відповідного судового рішення Печерського районного суду м. Києва. -стягнути з відповідача Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви» на користь позивача 150 000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана інформація містить недостовірні відомості, які ганьблять ділову репутацію позивача. Крім того, поширена інформація носить стверджувальний характер та є негативною, оскільки створює негативну соціальну оцінку в очах оточуючих про позивача та повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України. Ухвалою суду від 23.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 13.12.2018 року (т.1 а.с. 37). Ухвалою суду від 13.12.2018 року, занесеною до журналу судового засідання, представнику відповідача Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви» поновлено строк на подання відзиву та долучено його до матеріалів справі (т.1 а.с. 203-204), відповідно до якого заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у своєму зверненні [PERSON], Митрополит Київський і всієї України, предстоятель Української Православної Церкви у спірній інформації констатував, що позивач розповсюдив широкому колу осіб інформацію, що стосується розслідування кримінального провадження у якому згадується ім`я [PERSON] , що може завдати шкоди його світлій пам`яті та висловив з цього приводу обурення Української Православної Церкви. Розповсюджена [PERSON] інформація, що фактично стосується матеріалів кримінального провадження, виходить за межі церковних канонів і принципів і виступає як інструмент політичної боротьби. Звернення [PERSON] за дорученням Священного Синоду Української Православної Церкви до Президента України [PERSON] не містить у собі жодної інформації, яка б порочила або могла порочити честь, гідність та впливати на ділову репутацію позивача. Спірна інформація лише констатує неприпустимість залучення церкви до політичних протистоянь та розповсюдження [PERSON] інформації, що стосується кримінального правопорушення, та може дискредитувати перед вірянами спочилого Предстоятеля [PERSON] (т. 1 а.с. 144-150). Ухвалою суду від 13.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.03.2019 року (т. 1 а.с. 202). Ухвалою від 05.03.2019 року у справі залучено в якості співвідповідача Місіонерське товариство (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви (т. 1 а.с. 215). 22.05.2019 року від представника відповідача 2 - Голови Місіонерського товариства (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви протоієрея [PERSON] ([PERSON]) до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги визнав в повному обсязі, як у частині спростування недостовірної інформації, так і у частині відшкодування позивачу моральної шкоди. При цьому, просив врахувати, що рішенням Священного Синоду Української Православної Церкви від 16.03.2014 року він був усунутий від церковної посади Інформаційно-просвітницького відділу Української Православної Церкви та повністю передав управління сайтом єпископу (нині - архієпископу) [PERSON] ([PERSON]), одночасно просив розгляд справи проводити без участі представника відповідача 2 (т. 1 а.с. 223). Ухвалою суду від 14.08.2019 року, занесеною до журналу судового засідання, до матеріалів справи долучено письмові пояснення позивача [PERSON] , відповідно до яких зазначив, що будь-яке публічне звинувачення особи у вчиненні злочину має спиратися на встановлення її вини у законному порядку - шляхом прилюдного судового розгляду. Проте, відносно нього суд не виносив і не міг виносити жодних обвинувальних вироків. Таким чином, вважає формулювання «небезпідставні підозри в участі в резонансному злочині» хибним з фактичної точки зору та таким, що не відповідає прийнятним у світі та у нашій країні правовим нормам, згідно з якими особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення, доки її вину не буде доведено у передбаченому законом порядку. Крім того, вся інформація, що була оприлюднена позивачем збігається з його свідченнями у справі, які надані Генеральній прокуратурі України (т. 1 а.с. 226-229). Ухвалою суду від 27.09.2019 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української православної Церкви», Місіонерського товариства (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди до набрання законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/8134/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 75). Ухвалою суду від 01.04.2021 року поновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд справи на 09.06.2021 року (т. 2 а.с. 109). Ухвалою суду від 21.07.2021 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача 1 Прилуцька Н.М. позовні вимоги не визнала, вважаючи позов необґрунтованим з підстав, наведених у відзиві та додаткових письмових поясненнях. Представник Відповідача 2 Місіонерського товариства (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму ВСУ роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] о 15 год. 42 хв. на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» (http://news.church.ua/) у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет було оприлюднено «[INFO] » наступного змісту: « Шановний [PERSON] ! Звертаючись до Вас від імені Української Православної Церкви, засвідчуємо свою повагу та щиру молитву про те, щоб Господь благословив Ваше служіння Українському народу миром, злагодою і добробутом. Ми цінуємо Ваше прагнення сприяти розвитку взаємодії між Державою і релігійними організаціями. Саме тому просимо Вас як гаранта дотримання Конституції, докласти необхідних зусиль щодо припинення спроб на державному рівні використовувати питання релігії і конфесійного вибору громадян України у політичних маніпуляціях і зведенні рахунків між політичними опонентами. На превеликий жаль, сьогодні в нашій Державі стали звичайним явищем образи, погрози і заклики до дискримінації щодо мільйонів вірян нашої Церкви. Жодного разу органами державної влади не було дано правової оцінки подібним ганебним для демократичного суспільства явищам. Досі немає прикладу, коли б сучасні політичні діячі понесли відповідальність за чисельні випадки розпалювання релігійної ворожнечі. Наявний стан речей змушує говорити про появу тривожних тенденцій у державно-церковних відносинах. Така ж думка лунає й у звітах багатьох міжнародних організацій, які слідкують за дотриманням прав і свобод, зокрема ОБСЄ та ООН. Прикрим підтвердженням проблем зі станом свободи віросповідання стало те, у який спосіб сьогодні відбувається розслідування обставин останніх років земного життя спочилого Блаженнішого Митрополита Київського і всієї України [PERSON]. Попри відверте ігнорування сучасних злочинів проти релігійної свободи, Генеральна прокуратура України вдалася до пошуків можливих обставин завдання шкоди Українській Православній Церкві представниками силових структур попередньої влади. Однак, ні сам покійний Блаженніший владика, ні повноважні особи Української Православної Церкви ніколи не заявляли про наявність підстав для проведення такого розслідування. А оприлюднені матеріали розслідування вказують на відсутність у слідства розуміння внутрішнього життя Церкви. До того ж, коментарі, які озвучили пресі як сам Генеральний прокурор, так і окремі представники влади, беззаперечно свідчать, що дане кримінальне провадження є черговим прикладом тиску на політичних опонентів з використанням при цьому Церкви. Зокрема, громадськість спостерігає політичну дискусію про можливе зняття депутатської недоторканності з народного депутата України [PERSON], який фігурує у кримінальному провадженні щодо того, чи мали місце протиправні дії попередньої влади відносно Церкви. Ця дискусія не враховувала ані суб`єктивність, ані вибірковість свідчень, наведених Генеральною прокуратурою України. Увага тих, від кого залежить прийняття остаточного рішення, прикута лишень до політичної приналежності цього народного депутата. А суспільство так і не отримало жодного зрозумілого пояснення, на підставі чого Парламент України повинен його позбавити недоторканості. Свідомо дистанціюючись від суті політичної дискусії, ми заявляємо про абсолютну неприпустимість використання Української Православної Церкви як інструменту для політичної боротьби в нашій країні. Тим більше неприйнятною є участь силових структур у такій діяльності. На жаль, від резонансу згадуваного кримінального провадження найбільша шкода буде завдана світлій пам`яті [PERSON]. Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON]) . Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON] . Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст. Ми щиро просимо Вас, шановний [PERSON] , як гаранта Конституції України, зробити все можливе, щоб у нашому суспільстві кожен громадянин, незалежно від своїх релігійних переконань, відчував до себе повагу і захист з боку Держави. Щиро бажаємо Вам допомоги Божої на цьому шляху. За дорученням Священного Синоду Української Православної Церкви [PERSON], Митрополит Київський і всієї України, Предстоятель Української Православної Церкви». Власником веб-сайту (реєстратором доменного імені) http://news.church.ua/, на котрому була розміщена спірна інформація, є відповідач 2 - Місіонерське товариство (місія) «Духовне просвітництво» Української православної церкви, що підтверджується листом ТОВ «Інтернет Інвест» (т. 1 а.с. 211). Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі (т. 1 а.с. 17-19) та вказана обставина не заперечувалась відповідачами. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Проаналізувавши інформацію, оприлюднену [INFO] на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви», а саме «[INFO] », а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, містить в собі алегорії, сатири, гіперболи тощо, суд дійшов висновку, що вказана спірна інформація подана саме у формі оціночних суджень, оскільки не містить фактичних даних, безспірних тверджень про достовірні факти, а була основана на інформації, що містила оціночні судження, у зв`язку з чим останні не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також, слід зазначити, що відповідно до Правового висновку Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 3ц6-639цс17, у разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен урахувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість особистого життя. Як вказано в Резолюції, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політки, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, проголошено наступне: оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. При цьому, зі змісту рішень Європейського суду з прав людини у справах «Де гаєс і Гійзельс проти Бельгії» від 24.02.1997 року та «Обершлік проти Австрії» від 01.07.1997 року вбачається, що водночас, навіть тоді, коли якесь твердження прирівнюють до оціночного судження, пропорційність втручання може залежати від того, чи ґрунтується твердження, що є предметом спору, на достатніх фактичних підставах, бо навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою жодної фактичної основи, може виявитися надмірною. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Таким чином, оскільки позивач є публічною особою, то останній свідомо відкритий для прискіпливого контролю за своєю особою, як з боку інших громадян, так і ретельному громадському контролю. Враховуючи наведене, оскільки поширена інформація щодо позивача не містить безспірних тверджень про достовірні факти, а була основана на інформації, що містила оціночні судження, і стосувалися критики дій позивача на посаді публічної особи - помічника Митрополита Київського і всієї України (Митрополита Переяслав-Хмельницького і Вишневського), суд дійшов висновку про те, що спірна інформація спростуванню не підлягає, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про визнання інформації недостовірною, її спростування, а відтак і відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Також суд звертає увагу, що рішенням Першотравневого районного суд м. Чернівці від 10.12.2020 року у цивільній справі № 757/8134/19-ц позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення (т. 2 а.с. 85-88), яке постановою Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2021 року залишено без змін (т. 2 а.с.89-99). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним судовим рішенням встановлено, що поширена [INFO] о 15 год. 42 хв. на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» (http://news.church.ua/) у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет спірна інформація під назвою «[INFO] », яка за своїм змістом є аналогічною інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, є оціночним судження та не підлягає спростуванню. Крім того, взято до уваги, що позивач є публічною особою, а оспорювана інформація, поширена відповідачем, - допустимою критикою публічної особи, то відсутні підстави для задоволення позову про визнання інформації недостовірною, її спростування, а відтак і відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Також судом були визнані доводи позивача [PERSON] , щодо не врахування судом висновків лінгвістичної експертизи Інституту мовознавства ім. О.О.Потебні Національної Академії Наук України де зазначено, що у Відкритому зверненні Священного Синоду Української Православної Церкви до Президента України [PERSON] » є значення, які можуть ганьбити честь і гідність будь-кого, у тому числі й особи преосвященного митрополита [PERSON] ([PERSON]) безпідставними, оскільки відповідно до листа позивача в інститут мовознавства ім. О.О.Потебні 27.02.2020року було проведено лінгвістичне дослідження, а не лінгвістична експертиза Відкритого звернення. Крім того, під час розгляду цивільної справи № 757/8134/19-ц був досліджений письмовий доказ, наданий представником відповідача 1, зокрема, висновок експерта № 9599 НІСЕ за результатами семантико-текстуального дослідження від 13.11.2020 року, яким підтверджено, що висловлювання, які стосуються позивача у тексті звернення, викладено у формі оціночних суджень. Таким чином, судом при розгляді цивільної справи № 757/8134/19-ц досліджувались письмові докази, на які позивач посилається при зверненні до суду в рамках даної цивільної справи із аналогічними позовними вимогами, та в повному обсязі перевірялись наведені позивачем факти та відомості, висновки по яких викладені в рішенні, які не підлягають повторному дослідженню та оцінці цих же доказів. При цьому, позивачем при розгляді даного позову, не наведено нових обставин та не надано нових доказів на обґрунтування та підтвердження заявлених ним вимог. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed