Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У жовтні 2016 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача передоплату за договором у розмірі 35000 та пеню у розмірі 163542 грн 00 коп., посилаючись на ті підстави, що 08.06.2016 між сторонами укладено договір №61.02.60.8 згідно якого відповідач зобов'язався виготовити меблі, а саме кухню МДФ червоний глянець, строком до 15.07.2016, вартість роботи складає 562000 грн 00 коп., авансовий платіж складає 70% від вартості замовлення тому позивач здійснив попередню оплату у розмірі 3000 грн 00 коп., а 03.08.2016 на вимогу відповідача доплатив йому ще 5000 грн 00 коп., однак після цього відповідач на телефонні дзвінки не відповідав та не виконав зобов'язання по вказаному договору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 18, 19, 29, 30, 35, 36). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами 08.06.2016 укладено договір №61.02.60.8. згідно умов якого позивач доручає, а відповідач приймає на себе обов'язок на виконання робіт по виготовленню меблів, а саме кухня МДФ червоний глянець строком до 15.07.2016, вартість якої складає 56200 грн 00 коп. (а.с. 6). Згідно п. 3.1. авансовий платіж складає 70% від вартості замовлення, а саме 30000 грн 00 коп., який було сплачено позивачем. 03.08.2016 позивач перерахувала 5000 грн 00 коп. відповідачу, що підтверджується квитанцією від 03.08.2016 #ICKTG080306920 (а.с. 7). Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Незважаючи на доведеність факту порушення відповідачем своїх зобов'язань, а також з умов укладеного договору, суд в частині визначення позивачем розміру пені повністю погодитись не може. У п. 27 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5 зазначено, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Подібне зазначено в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин підготовленого Верховним судом України: «Хоча зазначене положення ч. 3 ст. 551 ЦК України є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо наявні такі обставини, то вони мають ураховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст. 215 ЦПК суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок». Проте згідно правовій позиції ВСУ від 03.09.2014 по справі 6-100цс14 ч. 3 ст. 551 ЦК України може застосовуватись як за клопотанням сторони у справі, так і за ініціативою суду пославшись на п. 4 ч. 4 ст. 12 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав. Також про необхідність застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України за ініціативою суду у випадках, коли пеня значно перевищує розмір збитків зазначалось судом касаційної інстанції в ухвалах ВСС України від 29.01.2014 № 6-45806св13 (н/п 22ц/790/6217/13), від 15.10.2014 по справі № 6-21626св14 (н/п 22ц/790/2524/14), від 29.10.2014 по справі № 6-6087св14 (н/п 22ц/790/285/14), від 25.03.2015 по справі № 6-869св15 (н/п 22ц/790/7266/14). При цьому необхідно зазначити, що суд при зменшенні розміру неустойки не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчого обмеження по такому зменшенню не встановлено. Таким чином, суд за наявності обставин встановлених ч. 3 ст. 551 ЦК України за власним переконанням може зменшити розмір неустойки до будь-якого розміру. Тому вирішуючи питання щодо стягнення пені, суд приходить до висновку щодо зменшення даної суми у відповідності до вищевказаної судової практики з 163542 грн 00 коп. до 3000 грн 00 коп. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані у повному обсязі та підлягають до часткового задоволення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених вимог позивача складає 167042,00 грн та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 313 грн 47 коп. (38000 грн. х 100% : 167042,00 = 22,7 % х 1378 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial