Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У жовтні 2019 року до суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08.11.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 500 000 грн., а останній зобов`язався повернути дану суму до 30.11.2016 року. Також, 08.11.2016 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору позики, якою передбачено сплату процентів за користування позикою. Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі в сумі 2523288,86 грн., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 500000 грн., 30 % річних за користування чужими грошовими коштами - 79016,39 грн., пеня на прострочену заборгованість - 1825000 грн., інфляційне збільшення боргу - 146618,42 грн., 3% річних за простроченою заборгованістю - 42654,05 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення порушення, оскільки до позовної заяви не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі. 13.02.2020 року позивачем була подана заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої доданий документи, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. 11.06.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та зазначив, що відповідач з позивачем укладав саме інвестиційні договори, діючи в якості уповноваженого представника ТОВ «НВП «БІОТЕК», однак як фізична особа відповідач не мав жодних договірних відносин з позивачем, у зв`язку з чим, заперечує факт укладення з позивачем 08.11.2016 року договору позики та додаткової угоди до нього. З огляду на дані обставини відповідачем заявлено клопотання про признання по справі комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано підпис від імені [PERSON] на договорі позики від 08.11.2016 року та додатковій угоді до нього [PERSON] чи іншою особою; чи відповідає давність підписів, нанесених від імені [PERSON] та [PERSON] на договорі позики від 08.11.2016 року та додатковій угоді до нього, вказаній на них даті; чи відповідає давність договору позики від 08.11.2016 року та додатковій угоді до нього вказаній на них даті. 19.08.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій заперечив проти призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи, послався на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи. Протокольною Ухвалою суду від 27.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що 08.11.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики та додаткову угоду до договору від 08.11.2016 року (а.с.7-9). Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що позикодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 500000 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у встановлений Договором строк. Відповідно до пункту 1.3, підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1, до підписання цього Договору. Згідно з пунктом 2.1 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві всю суму отриманої позики 30 листопада 2016 року. Пунктом 2 додаткової угоди до договору позики від 08.11.2016 року встановлено сплату процентів за користування позикою в розмірі 30 % річних. Оскільки відповідач свої грошові зобов`язання за договором позики не виконує, позивач звернувся з даним позовом до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Верховний Суд України у справі № 6-50цс16 дійшов висновку (Постанова від 24.02.2016 року), що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а відтак, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов`язання. Зокрема, зазначив, що укладений сторонами договір позики у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. Аналізуючи спірні правовідносини, суд бере до уваги пункт 1.1 договору, який передбачає, що позикодавець надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 500 000 грн., а також пункт 1.3, згідно з яким підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1. Оскільки наданий позивачем примірник договору містить підпис відповідача, відповідачем не надано належних доказів на спростування підписання договору, суд вважає встановленим факт передачі коштів позивачем відповідачу та відповідно факт виникнення боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Пунктом 3.2 договору передбачено, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, передбаченого пунктом 3.1 договору, позичальник виплачує позикодавцеві штраф в розмірі 20 (двадцяти) % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 (одного) % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку позивача розмір пені становить 1825000 грн. (1 % за 365 днів прострочення), розмір 30 % річних за користування позикою становить 9016,39 грн. (30 днів користування), розмір 3 % річних становить 42654,05 грн (3 % річних за 1042 дні прострочення), інфляційне збільшення боргу становить 146618,42 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунків заборгованості не надано, одночасно було заявлено, що розрахунок позивача не обґрунтований. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на кількість справ, які знаходяться у провадженні головуючого в спорах між тими ж сторонами з підстав отримання позики, судом враховано також, що жодна зі сторін спору не є в розумінні закону фінансовою установою, з урахуванням встановлених обставин справи, та принципів розумності і справедливості суд вбачає підстави для зменшення вищевказаної розміру неустойки до суми 341183,61 грн. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зокрема наявності боргу відповідача перед позивачем в розмірі 1000000 гривень, в тому числі за основною сумою боргу, процентами за користування позикою, пенею, інфляційним збільшенням боргу та 3 % річних у зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного на користь позивача з відповідача необхідно стягнути сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 9605 грн.

Outcome: partial