Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначав, що йому на праві власності належало 47/100 часток нежилого приміщення за адресою вул. Маяковського 35 м.Селидове Донецької області загальною площею 188,2 кв.м. 09 грудня 2009 року державним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування за яким він подарував [PERSON] вказане приміщення. Проте фактично між сторонами було укладено договір позики, в забезпечення якого ним було передано спірне майно, що підтверджується відповідною розпискою, згідно якої остання зобовязалась повернути спірне майно після повернення боргу. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги. На обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вважає, що суд не в повному обсязі зясував обставини які мають значення по справі, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та є суперечливими. Вказує, що фактично між сторонами укладався договір позики в забезпечення якого ним було передано спірне майно. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав: Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на недоведеність позивачем обставин, передбачених ст. 234 ЦК України та разом із цим суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Але з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Проте суд першої інстанції не звернув на це увагу та відмовив в задоволенні позову і з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог за ст. 234 ЦК України і з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові, тому такий висновок суду є помилковим. Вирішуючи питання по суті та відмовляючи у звязку з недоведеністю позивачем обставин, передбачених ст. 234 ЦК України суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати недійсним договір дарування та зазначав, що вказаний договір є удаваним, оскільки його було укладено з метою забезпечення отриманої ним позики, та як на підставу своїх вимог посилався на ст.ст. 203, 216, 235 ЦК України. Протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції позивач не змінював предмет та підстави позову згідно ст. 31 ч.2 ЦПК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі № 6-116цс14, згідно змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). За таких обставин, рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог. Вирішуючи питання по суті позовних вимог апеляційний суд виходить з того, що ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає, або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належало 47/100 часток нежилого приміщення - магазину, розташованого за адресою м.Селидове Донецької області, вул. Маяковського буд.35 загальною площею 188,2 кв. м. Відповідно до договору дарування від 9 грудня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] безоплатно прийняла у власність 47/100 часток нежилого приміщення. Відповідно до спірного договору сторони домовились, що вищевказану нерухомість Даруватель передасть Обдарованій в день нотаріального посвідчення цього договору. Під передачею нерухомого майна, яке є предметом цього договору, вони розуміють передачу ключів, яка відбулася 09 грудня 2009 року. Право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття. З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору дарування позивач фактично продовжував володіти та розпоряджатися спірним приміщенням. Ним самостійно, від свого імені укладалися договори оренди приміщення та надання комунальних послуг від 01.12.2010 року, 01.04.2011 року, 01.12.2011 року, 01.01.2013 року та 01.12.2013 року за якими він передавав у оренду третім особам зазначене нерухоме майно. Укладалися договори на надання комунальних послуг, а саме: договір № 133 від 01.12.2011 року про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, договір №20 від 01.02.2012 року про участь у витратах на утримання житла, договір № 485 від 01.01.2014 року про послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Сплачував за надані комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій про оплату за спірній період та актами звірки взаємних розрахунків за 13.06.2012 року та 01.06.2014 року. Тобто визначена сторонами у договорі дарування передача предмету договору не відбулась, та фактично [PERSON] не прийняла вищевказаного подарунку. Після укладення договору дарування позивач приміщення не звільнив, не передав ключі та технічний паспорт, продовжував розпоряджатися та користуватися цим приміщенням, самостійно укладав договори оренди, за яким передавалось майно в оренду іншим особам, отримував орендну плату, укладав договори на надання комунальних послуг та оплачував витрати на утримання майна. 14 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з означеним позовом та 16 квітня 2014 року відповідачка зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на спірне майно. З наявної в матеріалах справи розписки від 9 грудня 2009 року, яка написана особисто [PERSON], убачається, що остання зобовязується повернути подаровану їй нерухомість за адресою м. Селидово, вул.Маяковського буд. 35 [PERSON] після повного повернення ним грошових коштів у сумі 60 000 доларів США. Тобто між сторонами укладено договір позики та у позивача існували боргові зобовязання перед відповідачкою цей факт підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами. Главою 49 ЦК України врегульовано порядок та загальні положення забезпечення виконання зобовязання. Відповідно до ст.. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Відповідно до ст.. ст.. 575, 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (у тому числі нерухоме), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Застава нерухомого майна (іпотека), що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оцінивши зібрані у справі докази апеляційний суд дійшов висновку, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені договором дарування і договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, а тому спірний договір є удаваним та під договором дарування сторони фактично приховали договір застави, укладений з метою забезпечення повернення [PERSON] позичених у [PERSON] 60 000 доларів США. З розяснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Тобто укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Судом не встановлено не додержання загальних вимог, які є необхідним для чинності правочину застави, тому підстави для визнання правочину недійсним відсутні. Але з урахуванням вимог ч. 2 ст. 235 ЦК України апеляційний суд визнає, що сторонами було укладено договір дарування для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору застави, що не є виходом за межі позовних вимог. Також, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності в межах яких позивач звернувся до суду за захистом свого права, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Аналогічні розяснення містяться у правовій позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 р. у справі N 6-267цс15. З матеріалів справи убачається, що позивач дізнався про порушення його прав тільки у 2014 році після виникнення спору та реєстрації права власності відповідача, тому апеляційний суд дійшов до висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Оскільки при вирішенні питання по суті, суд першої інстанції не зясував належним чином усіх обставин, які мають значення по справі, не визначився з нормою матеріального закону, яким врегульовані спірні правовідносини, що призвело до невірного вирішення справи та дійшов помилкового висновку відмову у задоволені позовних вимог, тому рішення суду у відповідності до ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову та визнання оспорюваного правочину удаваним. Задовольняючі позовні вимоги частково апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.

Outcome: partial