Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір безвідсоткової позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (надалі - Договір позики). Згідно вказаного Договору позики позивач надав відповідачу позику в сумі 119895,00 грн., що згідно курсу НБУ станом на 24.12.2013 року становило 15000,00 дол. США. Разом з тим, незважаючи на те, що Договором позики встановлений строк повернення грошових коштів до 15 липня 2014 року, станом на 20.10.2015 року відповідач отриману від позивача позику так і не повернув, та те, що відповідач в добровільному порядку грошові кошти повертати не збирається, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість за Договором позики у розмірі 324263,04 грн., 4197,97 грн. трьох процентів річних та 67141,20 грн. інфляційних втрат та судові витрати. Також вважав, що дружина відповідача [PERSON] несе солідарну відповідальність, оскільки договір позики укладався за її письмової згоди, що свідчить про укладення такого договору в інтересах сім'ї. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 24.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір безвідсоткової позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 8-9). Згідно умов п. 1 Договору позики позивач надав відповідачу позику в розмірі 119895,00 грн., що згідно курсу НБУ на 24.12.2013 року становить 15000,00 дол. США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики до 15 липня 2014 року. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у встановлений в Договорі позики строк та по теперішній час відповідач не виконав своїх зобов'язань та грошових коштів позивачу не повернув. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. На підставі зазначеного та оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за Договором позики щодо повернення позивачу суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з [PERSON] суму грошових коштів частковому задоволенню в розмірі 324263,04 грн., а також 4197,97 грн. трьох процентів річних та 67141,20 грн. інфляційних втрат, перерахунок яких здійснено судом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню частково. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення суми позики та нарахованих процентів з [PERSON] суд зазначає наступне. Так, обґрунтовуючи вимоги в цій частині позивач зазначав, що дружина відповідача [PERSON] несе солідарну відповідальність, оскільки договір позики укладався за її письмової згоди, що свідчить про укладення такого договору в інтересах сім'ї. Разом із тим, письмова згода [PERSON] на укладення договору позики в матеріалах справи відсутня. Окрім того, відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Так, позивачем не надану суду доказів на підтвердження того, що вказаний договір позики було укладено в інтересах сім'ї, а грошові кошти одержані за цим договором використовуються для потреб сім'ї. А тому, відсутній солідарний обов'язок відповідачів по справі щодо відшкодування суми позики, в зв'язку із чим позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3956,02 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: partial