Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки та просила суд в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07 липня 2017 року та договору іпотеки від 07 липня 2017 року укладений між нею та відповідачем звернути стягнення за договором позики на предмет іпотеки у розмірі 1 041 200,00 грн. та визнати право власності за нею на іпотечне майно, земельні ділянки та стягнути судові витрати на її користь в розмірі 8 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову не заперечував, визнав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення представника позивача, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що 07 липня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, сума позики становить 40 000,00 доларів США, що на момент укладення договору за курсом НБУ відповідало сумі 1 041 200,00 грн. на строк до 27 серпня 2017 року (а.с. 6-7). Сторони домовились, що виконання зобов'язання за цим договором забезпечується іпотекою: земельної ділянки, загальною площею 0,0609 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], садове товариство «Придніпровський - 2», кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва; земельної ділянки, загальною площею 0,0590 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], садове товариство «Придніпровський - 2», кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва. Зазначені земельні ділянки належать відповідачу на праві власності на земельні ділянки, що підтверджується актами на земельну ділянку (а.с. 15, 16). 07 липня 2017 року між сторонами було укладено іпотечний договір (а.с. 7-11). Позикодавець [PERSON] свої зобов'язання відповідно до умов договору позики виконала в повному обсязі, про що свідчить заява [PERSON] про отримання грошових коштів. Відповідно до п. 1 договору позики, позичальник зобов'язується повернути позику до 27.08.2017 року. Відповідач свої зобов'язання за даним договором не виконав, в строк до 27.08.2017 року не повернув грошові кошти, отже порушив свої зобов'язання за договором позики. 10 серпня 2017 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя (а.с. 13-14). Згідно умов договору відповідач передав у власність позивачу майно, яке було передано в іпотеку, а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0609 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], садове товариство «Придніпровський - 2», кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва; земельну ділянку, загальною площею 0,0590 га, з недобудованою спорудою на ній, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], садове товариство «Придніпровський - 2», кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення садівництва. Відповідно до п. 10 договору позики, у випадку, якщо позичальник у встановлений п. 1 цього договору строк не поверне позикодавцю суму позики, позикодавець за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити всі свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент їх фактичного задоволення. Згідно п. 11 договору іпотеки, позикодавець набуває право звернення стягнення на нерухоме майно, зазначене у п. 7 цього договору у порядку згідно з чинним законодавством України. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами. Згідно статей 256, 527, 530, ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких не передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотек. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 Цивільного кодексу України, ст. 33 Закону Про Іпотеку, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Також, ст. 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним пов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). Згідно ППВСУ від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідачем визнано позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 8 000 грн.

Outcome: approved