Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приват-Банк» про визнання недійсним положення договору, а саме п. 1.3 кредитного договору № 879-009/07Р від 25 травня 2007 року: «У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) розмір процентної ставки збільшується на 1 відсоток річних, починаючи з розміру, встановленого п. 1.2 даного договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором розмір процентної ставки збільшується з урахування збільшення процентних ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі». Вказаний пункт кредитного договору підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить чинному законодавству, зокрема, ст. 549 ЦК України, котра передбачає вичерпний перелік видів неустойки (штраф і пеня), а не збільшення процентної ставки. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи його безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між сторонами [PERSON] та ПАТ «КБ «Приват-Банк» укладено кредитний договір № 879-009/07Р (а.с. 9-16). Відповідно до п. 1.3 кредитного договору № 879-009/07Р від 25 травня 2007 року: «У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) розмір процентної ставки збільшується на 1 відсоток річних, починаючи з розміру, встановленого п. 1.2 даного договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором розмір процентної ставки збільшується з урахування збільшення процентних ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі». Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Статтею 549 ЦК України визначено чіткий перелік неустойки (штраф, пеня), під котрою розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, п. 1.3 кредитного договору не передбачено збільшення процентної ставки за порушення умов кредитного договору за кожен день прострочення, що характерно пені, а передбачає збільшення процентної ставки на 1% річних. Тому, суд не погоджується з доводами позивача, що передбачення у кредитному договорі збільшення процентної ставки є видом пені, котрий не передбачений договором та чинним законодавством, а відтак п. 1.3 кредитного договору підлягає визнанню недійсним, оскільки проценти за користування кредитними коштами, визначеними в п. 1.2 кредитного договору є платою (винагородою) за користування кредитними коштами, а передбачення в п. 1.3 кредитного договору збільшення процентної ставки визначає розмір та порядок сплати процентів та не є видом забезпечення виконання кредитного договору. Крім того, оскільки ЦК України доповнено ст. 1056-1 «Проценти за кредитним договором», що регулює порядок нарахування процентів як у фіксованій, так і у змінюваній формі, згідно із Законом № 661-VI від 12.12.2008 та зі змінами, внесеними згідно із Законами № 1822-VI від 21.01.2010, № 3795-VI від 22.09.2011, тобто після укладення кредитного договору, то з урахуванням положень ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють відносини за договором позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Оскільки розмір відсотків за користування кредитом визначений п. 1.2 кредитного договору та п. 1.3 договору - порядок та розмір нарахування збільшеної процентної ставки, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України) та положень ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, - суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання п. 1.3 кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed