Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що в період шлюбу вони з позивачкою придбали дві земельні ділянки по 0,00175 га кожна, для розміщення торгового кіоску, які зареєстровані на відповідачку. В подальшому позивач спорудив торговий павільйон, витративши на це 60 000 грн. Шлюбні відносини подружжя припинило і з того часу відповідачка перешкоджає йому користуватись павільйоном, домовитись про поділ спільного майна не вдалось. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 січня 2014 року позов задоволено, визнано земельні ділянки площею 0,00175 га, що розташовані в [ADDRESS] та павільйон, що розташований на даних земельних ділянках об'єктами спільної сумісної власності подружжя; визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку для комерційного використання площею 0,0017 га, виділено 1/2 частину торгового павільйону, що розташований на даній земельній ділянці, зобов'язано здійснити ремонтно-будівельні роботи згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи та вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просила призначити по справі комплексну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що прийнято з порушенням вимог законодавства, зокрема апелянт вважає, що позивачем не було доведено жодним доказом, що він спільно з відповідачем придбав майно, поділене судом та при винесенні рішення судом не вірно було ототожнено поняття приватне підприємство та фізична особа підприємець. Також апелянт зазначає, що висновок експерта, який взятий за основу при винесенні рішення, завідомо невірний, суперечить матеріалам справи, складений з істотним порушенням процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, і які призвели до обмеження прав відповідача по справі. Крім того, даний висновок не відповідає висновку, який проводився в порядку кримінального провадження, хоча проводились майже в один час. Апелянт зазначає, що судом було упереджено відмовлено у задоволенні всіх заявлених нею клопотань в тому числі й про призначення повторної експертизи. Крім того, [PERSON] не погоджується з стягненням на користь позивача витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги в сумі 917 грн. 70 коп., оскільки такі витрати не підтверджені матеріалами справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для зміни рішення є: 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Розглядаючи спір, апеляційний суд вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, однак, не звернув увагу на ту обставину, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 305 грн. 06 коп., виходячи з вартості майна. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до абз.1 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 2005 року сторони перебувають у шлюбі (а.с.8), на даний час шлюб не розірвано, проте фактично шлюбні стосунки припинені. Під час шлюбу сторонами було придбано дві земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року (а.с.9-10, 11-12), які зареєстровані в реєстрі за №1-432 та №1-429. Державні акти серії ЯГ №906928, серії ЯГ №906921 на дані земельні ділянки площею 0,00175 га кожна, які розташовані по вул.Незалежності №13-Д та №13-Е в м.Бобровиця Чернігівської області були видані на ім'я [PERSON] (а.с.13, 14) та призначені для комерційного використання. На вищезазначених земельних ділянках за кошти подружжя було побудовано торговий павільйон. Домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна не встановлено, проте наявність такого майна сторонами не заперечується. Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про виділ сторонам ідеальних часток у спільному майні з урахуванням принципу рівності часток і визнав за позивачем право власності на 1/2 частину цього майна. Доводи відповідача про те, що висновок експерта завідомо невірний та суперечить матеріалам справи і складений з істотним порушенням процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи матеріалами справи не підтверджуються і не ґрунтуються на законі. Вищезазначене спростовує доводи апелянта про порушення судом норм матеріально права при вирішенні питання про поділ майна. Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на недоведеність придбання даного майна за спільні кошти то суд першої інстанції, з яким погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції, обґрунтовано відхилив дані твердження відповідачки, оскільки дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності вбачається, що позивач надавав згоду на укладення договору купівлі-продажу спірних земельних ділянок, на отримання кредиту відповідачкою в вересні 2008 року (а.с.62) та в подальшому в листопаді 2008 року було закуплено матеріли для будівництва павільйону (а.с.79). Доводи апелянта про те, що судом неправомірно було стягнуто витрати на правову допомогу також спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно положень ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 03 квітня 2013 року, укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON] (а.с.37), додаткову угоду до договору про надання правової допомоги (а.с.123), розрахунок компенсації витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги (а.с.124) та квитанція від 03 квітня 2013 року, в якій зазначено суму 917 грн. 60 коп. (а.с.131). Також, відповідно до вказаної статті, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вартість майна, виділеного позивачу складає 6059 грн., а позивач сплатив при поданні позову 305 грн. 06 коп. судового збору, сума судового збору, що підлягає відшкодуванню з відповідача повинна бути зменшена до встановленого законом мінімального розміру. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині відшкодування з відповідачки судового збору.

Outcome: partial