Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (дід позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON], [PERSON].) звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 33/100 житлового будинку по [ADDRESS] та на ? частину літньої кухні за тією ж адресою. Позовні вимоги мотивував тим, що дане майно перейшло у його власність та власність його дружини [PERSON] на підставі ухвали Ковельського народного суду від 06 жовтня 1983 року, якою було затверджено мирову угоду про розподіл спадкового майна після смерті їхнього сина [PERSON]. Право власності вони із дружиною не зареєстрували. [INFO] дружина померла, [PERSON] прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину в частині спірного майна йому відмовлено. Крім того, право позивача не визнається відповідачами, що викликало необхідність звернення до суду з відповідним позовом. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є дітьми, а [PERSON] дружиною іншого сина позивача [PERSON], який був власником решти частини спірного домоволодіння, однак помер [INFO]. [PERSON] в судовому засіданні 17 травня 2016 року підтримав заявлений позов та пояснив, що разом із синами будував спірний будинок, йому в будинку належить дві кімнати і пів літньої кухні. Документи на це майно не оформляв, тому що майно передано йому у власність на підставі судового рішення. Пояснив, що бажає розпорядитись майном на власний розсуд і вже склав заповіт на онуку, яка його доглядає. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Цирської сільської ради Любешівського району Волинської області. Згідно матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом щодо спірного майна є його онука [PERSON], яка залучена судом до участі в справі як правонаступник позивача та підтвердила свої наміри на підтримання позовних вимог, а також збільшила позовні вимоги та просила виділити належну їй частку у домоволодінні в натурі. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] змінила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на 21/100 частину житлового будинку по [ADDRESS] та на ? частину літньої кухні за тією ж адресою, виділивши частину кухні в натурі. В судовому засіданні позивач [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що спірний будинок та літня кухня були побудовані для двох синів діда [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] в судовому порядку було поділено належну йому половину будинку та половину літньої кухні: діду і бабі виділено дві кімнати площею 17,2 кв.м. і 11,9 кв.м. та ? частина літньої кухні, решта - виділена дружині [PERSON]. Остання продала свою частину другому сину діда та баби [PERSON]. [PERSON] провів добудови до будинку, побудував гараж та оформив за собою право власності на 79/100 домогосподарства. Враховуючи такий розподіл спірного майна вона вважає, що діду з бабою належало 21/100 житлового будинку і ? літньої кухні. Після смерті баби [PERSON] спадщину прийняв дід [PERSON] , а вже після його смерті спадкоємцем є позивач. Спадщину вона прийняла у встановлено законом порядку, однак позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права безпосередньо в нотаріальній конторі через відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю, додатково пояснила, що на час розподілу майна між батьками та дружиною [PERSON] домогосподарство складалось лише з житлового будинку А-1 та літньої кухні Б-1. Згодом [PERSON] здійснив добудови до будинку, побудував гараж, тому позивач просить визначити її частку лише у будинку А-1 та в літній кухні Б-1, решту майна визнає власністю спадкоємців [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON] проти позову заперечили та пояснили, що два брати [PERSON] та [PERSON] будували будинок на дві квартири та літню кухню. На час смерті [PERSON] готовність будинку складала лише 90 % . [PERSON] викупив у дружини [PERSON] визначену їй судом частину будинку, в свою чергу батько [PERSON] пообіцяв, що свою частину будинку також залишить [PERSON], тому [PERSON] за власний рахунок завершив будівництво. [PERSON] своєї обіцянки не виконав і склав заповіт на іншу онуку. Вважають, що позивач не має будь-яких прав на спірне нерухоме майно. Представник відповідачів [PERSON] проти позову заперечила з тих же мотивів. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно проектів забудови земельної ділянки від 1976 року [PERSON] та [PERSON], кожному зокрема, надано в безстрокове користування для будівництва спареного житлового будинку земельну ділянку площею 350 кв.м. по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Дозволено будівництво літньої кухні для спільного використання. Будівництво розпочато [PERSON] та його батьком [PERSON]. Зведено коробку жилого будинку, повністю закінчено літню кухню, накрито будинок, зроблені столярні вироби, однак не поставлені. Після одруження [PERSON] разом із дружиною зробили штукатурні роботи, отоплення, електропроводку, веранду. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишився будинок та літня кухня. Ці обставини встановлені судовим рішенням - ухвалою Ковельського народного суду від 06 жовтня 1983 року. Згідно висновку технічної експертизи від 21.07.1983 року, яка міститься а матеріалах інвентаризаційної справи, будинок побудований на 90%, відсутня підлога в будинку і сінях. Літня кухня знаходиться у спільному користуванні з домоволодінням [ADDRESS]. Належний [PERSON] будинок складається з коридору площею 6,3 кв.м., кухні площею 10,2 кв.м., кімнати площею 17,2 кв.м., кімнати площею 11,9 кв.м., кімнати площею 11,8 кв.м., сіней площею 6,8 кв.м., кладової 1,3 кв.м., кладової 0,5 кв.м., кладової 1,4 кв.м. Ухвалою Ковельського народного суду від 06 жовтня 1983 року затверджено мирову угоду між спадкоємцями [PERSON] та проведено поділ спадкового майна, згідно якого батькам померлого [PERSON] та [PERSON] залишено кімнату площею 17,2 кв.м. та кімнату 11,9 кв.м., а також ? літньої кухні. Дружині померлого [PERSON] залишено кімнату площею 11,8 кв.м., кухню площею 10,2 кв.м., коридор площею 6,3 кв.м., сіни площею 6,8 кв.м., кладові. Органами технічної інвентаризації проведено розрахунок часток та визначено частку [PERSON] на рівні 29/100 частин будинку та сіни. Згідно договору купівлі-продажу від 15.11.1986 року [PERSON] продала належні їй 29/100 частини будинку та сіни по [ADDRESS] [PERSON]. Готовність об'єкту 91%. [PERSON] прийняв на себе обов'язок добудови будинку. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, у 1988 році подвійний будинок з [ADDRESS] і [ADDRESS] обліковуються як [ADDRESS]. 03 листопада 1988 року виготовлено єдиний технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] та визначено, що 79/100 частин належить [PERSON], а 21/100 частин [PERSON]. Матеріали інвентаризаційної справи свідчать про введення будинку в цілому в експлуатацію у відповідності до норм чинного на той час законодавства. Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 16.02.1989 року №27 за [PERSON] визнано право власності на 79/100 частин по [ADDRESS]. На підставі даного рішення зареєстровано право власності на 79/100 частин житлового будинку по [ADDRESS], на підтвердження чого видано свідоцтво про право власності. Викладене дає суду підстави вважати узгодженими частки співвласників [PERSON] та [PERSON] на рівні 79/100 частин будинку та 21/100 частини будинку по [ADDRESS]. Такий розподіл права власності між співвласниками відповідав ст.ст.112,113 Цивільного кодексу УРСР. Згідно експлікації до складу 21/100 частини будинку А-1 станом на 1989 рік входять саме ті дві кімнати площею 17,2 і 11,9 кв.м., які виділені [PERSON] та його дружині ухвалою суду від 06.10.1983 року. Як вбачається з технічної документації, при розрахунку часток враховані лише приміщення в самому жилому будинку, господарські та допоміжні споруди не враховані. Згідно матеріалів справи до літньої кухні проведено добудову сараю та гараж. В судовому засіданні [PERSON] за життя підтвердив, що ці господарські споруди належали [PERSON], йому належить лише пів літньої кухні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та його дружині [PERSON] належали на праві власності 21/100 частина житлового будинку по [ADDRESS] та ? частина літньої кухні. Згідно інформаційної довідки право власності за [PERSON] та [PERSON] на це майно не зареєстровано. Як зазначено у довідці Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради ( а.с.161) [ADDRESS] перейменовано у [ADDRESS]. Відповідно спірний житловий будинок має адресний номер [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті спадщину прийняв її чоловік - первісний позивач у справі [PERSON], що підтверджено матеріалами спадкової справи. Зокрема, 14 грудня 2007 року [PERSON] державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину нерухомого майна (земельні паї). Щодо видачі свідоцтва на спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку по [ADDRESS] відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Інші спадкоємці за законом, зокрема син [PERSON], спадщину не прийняв, оскільки статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. На час розгляду цієї справи свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано виключно [PERSON], не скасовано, доказів прийняття спадщини іншими спадкоємцями суду не надано. Відповідно до вимог статей 10,11, 60 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів Наведене дає суду підстави вважати [PERSON] одноособовим власником спірного майна. [PERSON] щодо спірного майна складено заповіт на користь позивача [PERSON], який посвідчено 13.11.2013 року за №94. [PERSON] помер [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Цисарської сільської ради Любешівського району Волинської області. Після його смерті відповідно ст.1217 ЦК України має місце спадкування за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК) Матеріалами спадкової справи підтверджено, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом в порядку визначеному ст.1269 ЦК шляхом подання у передбачений ст.1270 ЦК строк заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України закріплений загальний порядок реалізації спадкового права шляхом отримання в органах нотаріату свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, постановою державного нотаріуса Любешівської державної нотаріальної контори від 02.12.2016 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку та ? літньої кухні по [ADDRESS], яка належала спадкодавцю згідно ухвали суду від 06.10.1983 року, з тих мотивів, що не надано правовстановлюючих документів, які підтверджують належність нерухомого майна на праві приватної власності померлому. Відповідно до вимог ст.68 Закону України «Про нотаріат», п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 за вказаних обставин нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати своє спадкове право за допомогою органів нотаріату. Положеннями статей 15,16 ЦК України, статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб. У разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та відсутності у позивача можливості виконати вимоги нотаріуса про надання правовстановлюючих документів право на спадщину може бути захищено лише в судовому порядку. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на 21/100 частину житлового будинку (А-1 згідно технічної документації 2014 року) та на ? частину літньої кухні (Б-1) по [ADDRESS]. Суд зауважує, що визначив позначення споруд за технічною документацією 2014 року, оскільки вона відповідає дійсним вимірам приміщень, що перевірено судовим експертом в рамках судової інженерно-технічної експертизи від 21.02.2017 року. Що стосується вимоги позивача про виділ частини літньої кухні в натурі, то вона задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. Як роз'яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 р зі змінами, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї, тощо) є підсобними приміщеннями і складають з будинком одне ціле. Отже, виділ у натурі частки в літній кухні без виділу у натурі частки в будинку неможливий. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.88 ЦПК України та враховує вартість спірного майна, визначену судовою інженерно-технічною експертизою від 21.02.2017 року. Зокрема, дійсна вартість житлового будинку 608292,00 грн., за позивачем визнано право власності на 21/100, тому ціна позову становить 127742,32 грн.; дійсна вартість літньої кухні - 333500,00 грн, тому вартість ? - 166750,00 грн. Загальна ціна позову 294492,32 грн. Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір» до сплати підлягав судовий збір в розмірі 1% ціни позову, тобто 2 944,90 грн. Позивачем сплачено 1441,90 грн., тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути дану суму сплаченого судового збору в рівних частках, а решту судового збору 1503,00 грн стягнути з відповідачів в користь держави. Що стосується витрат позивача на проведення судової інженерно-технічної експертизи, то вони стягненню не підлягають, оскільки експертиза проводилась з метою визначення можливих варіантів поділу будинку, однак в цій частині позову відмовлено.

Outcome: partial