Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У жовтні 2018 року представник Виконавчого комітету Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що за рішенням Маріупольської міської ради № 6/30-3649 від 08.10.2013 року «Про прийняття в міську комунальну власність гуртожитків: по [ADDRESS] , з майном, яке знаходиться на балансі Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», гуртожиток по вул. Сєченова, 77 в м. Маріуполі був безоплатно переданий у міську комунальну власність. На підставі ордеру № 871 від 17.12.2013 року, наданого ПАТ «ММК імені Ілліча» ліжко-місце в кімнаті [ADDRESS] , було надане [PERSON] , 1991 р.н. Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг у кімнаті [ADDRESS] , з 10.04.2014 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , та з 31.03.2016 року - [PERSON] , [INFO] З березня 2015 року останні за місцем реєстрації не проживають, комунальні послуги не сплачують, особистих речей у кімнаті немає. Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу з метою надання житла для заселення категорії осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Представник позивача Матвієнко О.З., яка діє на підставі довіреності від 28.12.2018 року, в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутністю, наполягає на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , діюча також в інтересах малолітньої [PERSON] , у судове засідання не прибула з невідомої суду причини, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи ЖКП «Керуюча компанія «Кальміуська» у судове засідання не прибув, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Представник третьої особи служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Кальміуському району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Бартош Н.О. надала суду висновок щодо відсутності доцільності визнання малолітнього відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 18 Житлового кодексу України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Згідно ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Стаття 71 Житлового кодексу України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, є підставою для визнання осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним. Рішенням Маріупольської міської ради № 6/30-3649 від 08.10.2013 року «Про прийняття в міську комунальну власність гуртожитків: по [ADDRESS] , з майном, яке знаходиться на балансі Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», гуртожиток по вул. Сєченова, 77 в м.Маріуполі безоплатно переданий у міську комунальну власність. Ордером на жилу площу у гуртожитку № 871 від 17.12.2013 року [PERSON] надано ліжко-місце в кімнаті № [ADDRESS] . Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг № 03-12-10838 від 29.10.2018 року у кімнаті [ADDRESS] , з 10.04.2014 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , та з 31.03.2016 року - [PERSON] , [INFO] . До матеріалів справи надані акти обстеження житлового приміщення від 13.04.2017 року, 19.10.2017 року та 11.01.2019 року, складені ЖКП «Керуюча компанія «Кальміуська» та комісією Управління міського майна Департаменту по роботі з активами, з яких вбачається, що [PERSON] та її донька [PERSON] у кімнаті не проживають з 2015 року, комунальні послуги не сплачують, особистих речей у кімнаті немає. За вимогами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користуванням житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не проживає у кімнаті [ADDRESS] більше трьох років, оплата за користування житлом не здійснюється, що перешкоджає позивачеві у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 27.02.2019 року було затверджено висновок про відсутність доцільності визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом. Разом з цим з цього висновку вбачається, що [PERSON] , з`явившись на засідання комісії, пояснила, що разом із донькою проживає за адресою: [ADDRESS] , але з позовними вимогами вона не згодна, адже не має іншого місця реєстрації. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] не досягла десяти років, за місцем реєстрації не проживає більше трьох років, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання її такою, що втратила право на користування кімнатою [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою [PERSON] , [INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: кімнатою [ADDRESS] , визнаючи її мати такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1762,00 грн., тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача вказану суму судового збору з відповідача [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: approved