Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У квітні 2016 року, із подальшим уточненням позовних вимог, позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири №14, що знаходиться за адресою: м. Чернівці вулиця Шептицького Андрія Митрополита, будинок №3. Дану квартиру вона придбала на прилюдних торгах з реалізації арештованого майна [PERSON] Після припинення права власності на зазначену квартиру її попередній власник [PERSON] в добровільному порядку була знята з реєстраційного обліку, інший співвласник, [PERSON], не був знятий з реєстраційного обліку. Разом з тим, [PERSON] у спірній квартирі не проживає з червня 2012 року, його місцезнаходження позивачу невідоме, чим чинить позивачу, як власнику квартири, перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном. Посилаючись на вказане, просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач та її представник, будучи належним чином повідомлені, не зявилися. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення в пресі, причини відсутності не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~ Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~ Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що [PERSON], будучи зареєстрованим у спірній квартирі як колишній співвласник, у ній не проживає з червня 2012 року, що підтверджується відповідним актом. При цьому, реєстрація відповідача у квартирі, в якій він не проживає, порушує її права як власника квартири на вільне володіння та користування своєю власністю, тому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири. Так, відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України т ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Крім того, приписами\~ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, за змістом ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України\~власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Зокрема, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування. Також слід зазначити, що у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст.\~391,\~396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як убачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 25 жовтня 2012 року позивач, як переможець торгів, придбала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON] (а.с. 8). Дана квартира на праві приватної власності зареєстрована за позивачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, довідкою Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації й відповідно у визначеному законом порядку право власності позивачки на спірну квартиру у встановленому законом порядку не оспорено (а.с. 8-13). Разом з тим, як встановлено судом та убачається з наданих позивачем доказів, у спірній квартирі зареєстрований відповідач як колишній власник квартири, що підтверджується довідкою ТОВ «ТД Укрвторресурс» (без вихідного номеру) від 26.01.2016 року (а.с.7). При цьому докази належності відповідачу спірної квартири на праві власності в матеріалах справи відсутні. Крім того, як убачається з акту (без номеру) від 17 лютого 2016 року, складеного комісією дільничного комітету ТОВ «ТД Укрвторресурс», відповідач [PERSON] у спірній квартирі будучи зареєстрованим не проживає без поважних причин більше 1 року, а саме з червня 2012 (а.с. 14). Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач більше 1 року в спірній квартирі не проживає, однак значиться в ній зареєстрованим. Таким чином, ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини сторін й відповідно порушене позивача право вільного володіння квартирою підлягає захисту, оскільки на час розгляду справи відповідач не є власником квартири, й відповідно відповідач безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження придбаної позивачем у власність квартири, чим чинить йому перешкоди у вільному володіння, користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном. За таких обставин, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених судом обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що факт непроживання відповідача з червня 2012 року у належній позивачу на праві власності квартирі, підтвердженого належними та допустимими доказами й відповідно реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню та відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування спірною квартирою. Також слід зазначити, що на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з\~\~реєстрації\~\~місця\~\~проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим\~\~місцем\~\~проживання\~\~особи,\~\~остаточного\~\~рішення\~\~ суду про позбавлення права власності\~\~на\~\~житлове\~\~приміщення\~\~або\~\~права користування\~\~житловим\~\~приміщенням, визнання\~\~особи\~\~безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Отже, на підставі зазначеної норми Закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне обовязок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку та є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Тобто, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є автоматичною підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Також, ураховуючи положення ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved