Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] предявив через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на працю та оплату праці, посилаючись на те, що працював у відповідача з 01 вересня 2014 року на посаді інженера за сумісництвом, проте з січня 2015 року виплата заробітної плати йому була припинена нібито через брак коштів на підприємстві, у зв?язку з чим 31 липня 2015 року поштою ним подана заява про звільнення з 31 липня 2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, надати детальний розрахунок нарахованих сум, однак ні звільнення, ні виплата заборгованості не проведені та 11 серпня 2015 року листом його повідомлено про необхідність прибуття на підприємство для розгляду вказаної заяви, вимоги якої і на час звернення до суду не задоволені, тому позивач просив суд зобов?язати ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» видати позивачу копію наказу про звільнення з роботи з 31 липня 2015 року на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з відповідача на свою користь 4263,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2015 року по 31 липня 2015 року, 441,25 грн. компенсації за невикористану відпустку, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення з 01 серпня 2015 року по 22 лютого 2016 року в сумі 3993,12 грн. Ухвалою суду від 22 лютого 2016 року прийнята відмова [PERSON] від позовних вимог до ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» про зобов?язання ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» видати [PERSON] копію наказу про звільнення з роботи з 31 липня 2015 року на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а провадження у цій частині на підставі п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та його представник решту позовних вимог підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в частині наявності заборгованості по заробітній платі за квітень та травень 2015 року в сумі 3141,55 грн. з урахуванням податків і суму компенсації за невикористану відпустку, а решту вимог не визнала, пояснивши, що кошти по заробітній платі виплачувались до березня 2015 року включно за виконаний обсяг робіт, через касу підприємства, а по грудень 2014 року на банківську картку, проте усі документи підприємства викрадені з приводу чого наявне кримінальне провадження, тому затримка розрахунку при звільненні сталася не з вини підприємства, у зв?язку з чим просила в задоволенні позову окрім суми заборгованості по зарплаті в розмірі 3141,55 грн. в решті вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, розглянувши вимоги в заявлених межах, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що позивач з 01 вересня 2014 року прийнятий на роботу в ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» на посаду інженера за сумісництвом, наказ про що на підприємстві втрачено, однак що визнано сторонами та узгоджується з даними довідки УПФ України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про застраховану особу, форми ОК-5, від 23 жовтня 2015 року №15416 (а.с.7). Позивач 03 серпня 2015 року направив поштою заяву від 31 липня 2015 року, в якій просив ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» звільнити його з займаної посади з 31 липня 2015 року, виплатити заборгованість по заробітній платі за весь час прострочення, виплатити компенсацію за невикористану відпустку, надати детальний розрахунок нарахованих сум, належні до виплати при звільненні суми з розшифруванням за видами виплат, розмірами і підставами нарахувань; видати трудову книжку з відповідним записом про звільнення, що підтверджується копією опису вкладень у цінний лист та копією заяви (а.с.32, 31). Директором ТОВ «Консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» [PERSON] 29 травня 2015 року видано наказ №21 «Про звільнення», копія якого долучена до справи (а.с.91), яким [PERSON], інженера, звільнено з роботи за сумісництвом з 29 травня 2015 року за угодою сторін за ст. 38 КЗпП України з нарахуванням компенсації за невикористану відпустку за 24 дні (а.с.91). Наказом директора ТОВ «Консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» [PERSON] від 08 лютого 2016 року №1-02/2016 скасовано наказ про звільнення [PERSON] №21 від 29 травня 2015 року; звільнено інженера [PERSON]Г.з роботи за сумісництвом з 31 липня 2015 року на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, копію якого позивач отримав 08 лютого 2016 року (а.с.94, 103). Разом з тим, судом встановлено та підтверджується довідкою УПФ України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про застраховану особу за січень-грудень 2015 року, форми ОК-5, від 23 жовтня 2015 року №15416 (а.с.7), звітністю про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за травень 2015 року (а.с.66-74), відомостями про виплату грошей за квітень, травень 2015 року, що заробітна плата позивачу нараховувалась по червень 2015 року включно, проте не виплачувалась з січня 2015 року, а також залишилась невиплаченою компенсація за невикористану відпустку, що за даними відповідача складає 24 календарних дні. Доводи представника відповідача про те, що заробітна плата позивачу виплачувалась за фактично виконаний об?єм роботи по квітень 2015 року включно, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодними належними, допустимим, достатніми доказами підтвердження за розгляду справи не знайшли, а представник відповідача згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України таких доказів також не представила. Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Така винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану їм роботу є заробітною платою (ст.94 КЗпП України). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. На підставі даних довідки ТОВ «Правова консалтингова компанія «Укртрансгруп Інжиніринг» від 12 січня 2016 року про нарахування та утримання заробітної плати позивача за квітень та травень 2015 року (а.с.80) сукупно з даними довідки УПФ України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від23 жовтня 2015 року про індивідуальні відомості про застраховану особу за 2015 рік, наказом про звільнення позивача від 08 лютого 2016 року судом встановлено, що при звільненні відповідачу належала до виплати заробітна плата за січень-липень 2015 року в сумі 4263,00 грн., а також компенсація за невикористану відпустку за 23 календарних дні за період роботи за сумісництвом за період роботи з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2015 року загальним розміром 441,25 грн. (а.с.107-108), що на день розгляду справи виплачена не була, не зважаючи на звернення позивача, в тому числі 31 липня 2015 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Розвязуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд слідує розясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозвязку, дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України з вчасного та належного розрахунку при звільненні з наступного дня за днем звільнення згідно з наказом №1-02/2006 від 08 лютого 2016 року, тобто з 01 серпня 2015 року, який остаточно донині так і не проведений. При цьому, суд відзначає, що сама по собі відсутність у відповідача коштів для оплати праці не звільняє його від такого обовязку, а доводи представника відповідача про відсутність вини товариства у затримці розрахунку до уваги не приймає, оскільки викрадення кадрових та інших документів, наявність кримінального провадження за фактом викрадення документів підприємства, шахрайського заволодіння коштами підприємства, не звільняє роботодавця від обов?язку виплати заробітної плати при звільненні і, відповідно, не звільняє відповідача від обов?язку сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За даними розрахунку позивача, що проведений відповідно до п.п.2, 5 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата позивача склала 609,00 грн., а середньоденна 28,32 грн. (а.с.107), що не суперечить розрахункам відповідача (а.с.80) та, відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку складатиме 28,32 грн. х 138 робочих дні (01 серпня 2015 року по 22 лютого 2016 року) = 3908,16 грн., а відтак, позовні вимоги про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частково задоволенню, з відмовою у стягненні за 141 день та в сумі 3993,12 грн., як зазначено в розрахунку позивача. За правилами ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат у справі, від сплати яких позивач звільнений, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial