Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся в суд із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 29 грудня 2009року за період з 16 грудня 2013року по 18 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних на загальну суму, еквівалентну 20124 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену договором неустойку в сумі 4 270 000 грн. 00 коп., вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що за договором позики від 29.12.2009 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] 49600 доларів США, які зобов'язалася повернути частинами (з розстроченням) з кінцевим терміном повернення не пізніше 29.12.2010 року, але порушила свої зобов'язання, повернула лише 8800 доларів США, а неповернутими залишились кошти в сумі 40800 доларів США. 28.12.2012року [PERSON] відступив свої права кредитора за договором позики на користь позивача, про що між ними був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики. Позивач зазначає, що основна сума заборгованості за договором позики з відповідача вже стягнута відповідним судовим рішенням, але станом на момент подання позову відповідачем так і не повернута. Крім того рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17.03.2014року було стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість з договором позики у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних за період з 25.06.2013р. по 16.12.2013року, а також неустойку за прострочення повернення боргу за період з 25.06.2013р. по 16.12.2013року на загальну суму 117 991грн.71 коп. Таким чином, позивач вважає належними до стягнення з відповідача [PERSON] на його користь гривневого еквіваленту процентів за користування позиченими коштами в сумі 17261 доларів США за період з 16.12.2013 року по 18 квітня 2016року, трьох процентів річних в сумі 2863 долари США за цей період та передбачену договором неустойку за кожен день прострочення відповідачем її зобов'язань на суму 4 270 000 грн. 00 коп. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглядати справу за відсутності позивача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, письмових заперечень проти позову суду не надала, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та зазначив, що вважає вимоги [PERSON] законними і обґрунтованими. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 29.12.2009 року між відповідачем та [PERSON] укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально за реєстровим № 5205, за яким [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] прийняла у власність 49600 доларів США, які зобов'язалася повернути в порядку та строки відповідно до умови п. 1 договору, а саме: по 800 доларів США не пізніше 29 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 29.11.2010 року і 40800 доларів США в термін до 29.12.2010 року /а.с.6/. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в підп. 1 п. 4 договору позики відповідач стверджувала, що зазначені в договорі валютні цінності вона отримала від позикодавця ще до підписання цього договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем її зобов'язань з повернення позивачу позики. Однак, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказах, що відповідає вимогам ст. 11 ЦПК України, суд приймає до уваги викладене в позовній заяві твердження позивача про часткове повернення відповідачем позики на суму 8800 доларів США, у зв'язку з чим суд виходить із того, що неповернутими залишились кошти в розмірі 40800 доларів США. 28 грудня 2012 року між позивачем та [PERSON] був укладений і нотаріально посвідчений за реєстровим № 4886 договір відступлення права вимоги за договором позики, за яким первісний кредитор [PERSON] здійснив відступлення позивачу [PERSON] права кредитора за договором позики від 29.12.2009 року /а.с.7/. Відповідно до умови п. 7 вказаного договору, до позивача перейшло право вимоги виконання зобов'язання від відповідача. Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17 березня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.12.2009року у вигляді процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ та трьох процентів річних за період з 25.06.2013року по 26.12.2013року на загальну суму 117991 грн.71коп; вирішено питання судових витрат, в іншій частині позову відмовлено. Рішення набрало законної сили /а.с. 9-11/. Матеріали справи свідчать, що за вищевказаним рішенням судом видано виконавчий лист та подано заяву про відкриття виконавчого провадження /а.с.12-14/. Згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. З урахуванням викладеного, позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, суд вважає, що рішення суду про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, оскільки останнє ним досі не виконане. Це не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань. Підстави припинення зобов'язання, викладені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. Оскільки погашення заборгованості за судовими рішеннями не відбулося, то відповідно договірні правовідносини між сторонами не припинилися і позивач відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України має право нараховувати проценти, а стягненню підлягає уся сума заборгованості. У зв'язку з тим, що зобов'язання триває, відповідачі повинні сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, встановленими умовами договору за період дії договору, оскільки фактично він продовжує користуватися коштами. Згідно роз'яснень Верховного Суду України щодо застосування ст.. 625 ЦК України, слід мати до увазі, що проценти, визначені ст.. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст.. 625 ЦК України , а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми,передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення. Матеріали справи свідчать, що загальна сума процентів за користування відповідачами коштами, належними до стягнення за період з 16.12.2013року по 18.04.2016року та три відсотки річних за період з 16.12.2013року по 18.04.2016року складає 20124 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 500483 грн. 88 коп. А також пеня у розмірі 4 270 000, 00 грн. Договором встановлено, що в разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором з нього підлягає стягненню неустойка в розмірі 5 000 грн. за кожен день прострочення починаючи з шостого дня прострочення. Суд,

Outcome: partial