Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 01.08.2009 року між [PERSON] та ним був укладений договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1191. За цим договором продаж вчинено за 200000,00 грн. та відчужувався житловий будинок «Б», сіни «б2», ганок до «б2», сарай «П», навіс «О», душ-вбиральня «Р», колодязь «К», замощення №ІІІ. Проте це не відповідає дійсності, оскільки насправді кошти за договором покупцем не передавалися, продавцем не отримувалися через те, що між сторонами був укладений договір дарування, а договір купівлі-продажу є удаваним. Домоволодіння [ADDRESS] спочатку будувала [PERSON], а потім - батьки позивача. Домоволодіння складалося з двох житлових будинків літ. «А2» та літ.»Б». На сімейній раді було вирішено, що оскільки у бабусі [PERSON] є два онуки, то один житловий будинок повинен був перейти у власність одному онуку, а другий -іншому, щоб потім не було конфліктів між братами, оскільки брат позивача неодноразово судимий, і родина турбувалася, що майно може бути конфісковано за вироком суду. Домоволодіння було самочинно збудованим. [PERSON] була в дуже похилому віці (1920 року народження), мала хвороби, потребувала стороннього догляду, майже не пересувалася, мала слабкий зір, то з метою збирання, оформлення документів, права власності в реєстраційних органах та органах технічної інвентаризації, нотаріальних органах, архітектури, земельних ресурсах тощо нею була видана довіреність на матір позивача - [PERSON] Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.04.2009 року позов [PERSON] був задоволений та за нею визнано право власності на самочинно збудоване майно по [ADDRESS], а саме: на самочинно збудовані житлові будинки «А,Б», сіни «а,а1,б2», вбиральню-душ «Р», навіс «О», літню кухню «В», сарай «П», вбиральню «Ж». Після реєстрації права власності, мати позивача звернулася до нотаріуса для вирішення питання переходу права власності від [PERSON] до позивача. Нотаріус роз'яснила, що як при спадкуванні, так і при укладенні договору дарування, позивачу прийдеться сплатити 5% податку від оцінки нерухомого майна. Щоб не переоформляти потім будинок по лінії спадщини та щоб не сплачувати 5% податок на прибуток, було вирішено оформити договір купівлі-продажу. За довіреністю від 17.01.2009 року документи для укладення договору купівлі-продажу від імені [PERSON] збирала мати позивача -[PERSON] та замість продавця підписувала сам договір купівлі-продажу 3/4 частин будинку. [INFO] [PERSON] померла. Оскільки відповідач оспорює право власності позивача на 3/4 частини вказаного житлового будинку шляхом звернення до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання права власності і рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2014 року цей позов задоволено, то у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. При цьому через смерть продавця за договором купівлі-продажу відповідачем у справі повинна бути та особа, яка безпосередньо не визнає та оспорює право власності позивача. Посилаючись на ст.ст.235, 655, 717, 722, 392 ЦК України, позивач просив визнати 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1191, його особистою власністю, а також визнати договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], удаваним, встановивши, що фактично між сторонами було укладено договір дарування 3/4 частин вказаного будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав, просили задовольнити, а останній дав пояснення по суті позову. Представник відповідача за договором про надання юридичних послуг [PERSON] заперечував проти позову, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу виникли саме ті правовідносини, які визначені договором. Позивач не довів обставини, на які він посилається в обґрунтування позову, не надавши суду належних письмових доказів. Відповідно до ст.218 ЦК України оспорювання укладеного договору купівлі-продажу з підстав його удаваності не може доводитися показаннями свідків. Також представник позивача подав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій послався на те, що позивач оспорює договір купівлі-продажу від 01.08.2009 року, з якого вбачається, що він сам був стороною останнього, з урахуванням чого початок перебігу позовної давності в даному випадку починається з дати укладення, з 01.08.2009 року. Проте з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду 20.10.2014 року, а тому пропустив строк позовної давності, про наслідки спливу якого заявляє відповідач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був другом сім'ї позивача і одного разу ще перед укладенням договору він був свідком розмови, що будинок потрібно оформляти не по лінії спадщини та не шляхом укладення договору дарування, оскільки його брат може їх оспорити. Тому вирішили оформити договором купівлі-продажу, проте коштів у них на купівлю будинку не було. Бабуся в його присутності не говорила про свої наміри переоформити будинок. Свідок [PERSON] дала свідчення про те, що у серпні 2009 року вона приїхала до своєї сестри [PERSON] на [ADDRESS] і була свідком того, як вони привезли до будинку нотаріуса, прізвище якого вона не знає, яка зайшла до будинку і запитала бабусю, чи вона дарує будинок онуку [PERSON]? Та відповідала, що йому дарує. Потім [PERSON], [PERSON] і нотаріус сіли в машину і поїхали оформляти договір до нотаріуса. Спочатку вона чула розмову про договір дарування, але там були якісь нюанси з братом позивача. Але коштів ніхто не платив. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що позивач є його другом, від [PERSON] та його дружини чув розмову про те, що бабуся хотіла оформити на нього договір дарування, проте у [PERSON] є брат, який є судимим і може оспорити такий договір, тому оформили договір купівлі-продажу. При цьому саму бабусю він не бачив, при укладенні договору не був присутнім. Свідок [PERSON] дала наступні показання, що вона є матір'ю позивача. По [ADDRESS] у 1973 році збудувала будинок її мати, а потім в її городі збудували другий будинок і вона. Це було самочинне будівництво, тому вона займалася їх оформленням на ім'я [PERSON] через суд. Один її син був засуджений на 5 років, а другий син [PERSON] одружився та став з сім'єю проживати у збудованому нею будинку. Вона була згодна на оформлення договору дарування, однак нотаріус сказала, що за цим договором потрібно буде сплатити 5% податку на прибуток, тому вирішили оформити договором купівлі-продажу. Нотаріус приїхала до них додому і спитала у бабусі, чи згодна остання подарувати будинок [PERSON]. Потім поїхали оформляти в нотаріальну контору, але виявилося, що будинок знаходиться під арештом. Ніхто ніяких коштів при укладенні договору купівлі-продажу не сплачував, бо це одна сім'я. [PERSON] завжди казала, що цей будинок буде для [PERSON], а той, що збудувала бабуся - для іншого онука [PERSON]. Сам договір у нотаріуса за [PERSON] підписувала вона, тобто свідок. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що відповідач є її двоюрідною сестрою. У 2000 році сестра з позивачем одружилися, спочатку два місяці проживали в селі у її батьків, а потім переїхали на [ADDRESS]. У 2009 році мати позивача переїхала проживати в інше місце, і [PERSON] купили будинок, який належав бабусі позивача, знесли старий і фактично збудували заново. На придбання будинку коштами допомагали батьки відповідача. При цьому її сестра їй розказала, що половина будинку буде належати їй, а інша половина - чоловікові. Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, встановивши фактичні обставини та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Так судом встановлено, що 01.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1191, відповідно до якого продавець зобов'язалася передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти належні продавцю 3/4 частин вказаного житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 668,0 кв.м. і сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до п.1.1 договору, відчужувався житловий будинок «Б», сіни «б2», ганок до «б2», сарай «П», навіс «О», душ-вбиральня «Р», колодязь «К», замощення №ІІІ. В пункті 2.1 зазначеного договору вказано, що продаж вчиняється за 200000,00 грн., зазначену суму продавець одержав особисто від покупця готівкою повністю до підписання цього договору, будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку він, продавець, до покупця не має. Купівля 3/4 частин житлового будинку за цим договором, як зазначено в п.5.9, вчиняється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON], яка зареєстрована в [ADDRESS], викладеною у вигляді заяви. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 23550577 від 11.08.2009 року, на підставі укладеного договору купівлі-продажу за позивачем було зареєстровано право власності на 3/4 частки буд. [ADDRESS] Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.11.2014 року по справі №310/2924/14-ц, було задоволено позов [PERSON] та визнано 3/4 частки житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділене вказане майно по 1/2 частці кожному, визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частки вказаного будинку та залишено у власності [PERSON] інші 3/8 частки цього будинку із вселенням позивача до житлового будинку «Б». На підставі цього рішення за [PERSON], згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстровано право власності на 3/8 частки житлового будинку з належними господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на те, що договір купівлі-продажу є удваваним, бо грошові кошти за ним не передавалися через те, що між сторонами насправді був укладений договір дарування. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. За вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу від 01.08.2009 року, а саме його п.2.1, вказану суму продажу 200000 грн. продавець одержав особисто від покупця готівкою повністю до підписання цього договору, будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку вона, продавець, до покупця не має. Отже, сторони фактично уклали договір купівлі- продажу частини житлового будинку, за яку продавець отримала обумовлену грошову суму. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч.1,2 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено, що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною. Реальне волевиявлення продавця та покупця, на переконання суду, було спрямоване на виникнення у подружжя [PERSON] та [PERSON] права власності на частину будинку, як такого, що придбаний у шлюбі за рахунок їх коштів та з того, що фактичним покупцем спірного майна є подружжя. Згідно з п. 5.12 договору купівлі-продажу, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, продаж здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Як вбачається з копії рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2014 року, саме з підстав того, що, на його переконання, 01.08.2009 року між [PERSON] та ним був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу, [PERSON] не визнавав позов дружини про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В рішенні судом зроблено висновок, що відповідачем ([PERSON]) не було доведено в судовому засіданні, що спірна частина житлового будинку є його особистою власністю та не спростована презумпція віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За наявності не скасованого рішення суду позивач повторно, всупереч ч.3 ст.61 ЦПК України, намагається довести в суді обставини щодо удаваності угоди купівлі-продажу 3/4 часток житлового будинку на підставі показань свідків, оскільки на час розгляду цієї справи сторона договору, а саме продавець [PERSON], померла [INFO]. Згідно із ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Тобто, за змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, тому показання допитаних у судовому засіданні свідків не можуть бути прийняті судом до уваги. Позивачем наразі не надано суду належних і допустимих письмових доказів на підтвердження наміру продавця [PERSON]І.( на даний час вже померлої особи) та самого позивача як покупця укласти саме договір дарування та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами угоди з усіх істотних умов такого договору. Навпаки, із змісту договору купівлі-продажу, посвідченого у встановленому законом нотаріальному порядку 01.08.2009 року, вбачається, що сторони договору підтверджують дійсність намірів при його укладенні і правові наслідки, а також, що він не носить характер мнимого та удаваної угоди. Крім цього, договір купівлі-продажу укладався за згодою дружини покупця, що не є обов'язковим для договорів дарування. Отже, з урахуванням встановлених в своїй сукупності обставин по справі суд приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні підстав позову в частині визнання договору купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку удаваним правочином належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки позовні вимоги щодо визнання 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS] особистою власністю позивача, є похідними від вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним, то вони також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed