Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01 вересня 2015 року у сумі - 44 451 грн. 26 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 14 577 грн. 13 коп., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 171 грн. 55 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 01 вересня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, згідно якого передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 700 доларів США з кінцевим строком повернення до 01 вересня 2016 року, який було продовжено до 20 лютого 2018 року. Оскільки відповідач своєчасно кошти не повернула, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності не надсилав. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом достовірно встановлено, що 01 вересня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, згідно якого передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 700 доларів США з кінцевим строком повернення до 01 вересня 2016 року, який було продовжено до 20 лютого 2018 року (а.с. 5). Відповідно до складеного позивачем розрахунку заборгованості: заборгованість на день звернення до суду становить 17*2 614, 78 = 44 451, 26 грн., (відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 19 квітня 2018 року 100 доларів США становить 2 614 грн. 78 коп.); відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції 14 577, 13 грн. та три проценти річних від простроченої сум становить 2 171, 55 грн. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що [PERSON] взяте на себе зобов'язання за укладеним із [PERSON] договором позики не виконала, взяті у борг кошти в обумовлений договором строк не повернула, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені позивачем по платіжному дорученню при зверненні до суду з даним позовом 705 гривень 00 копійок судового збору. (а.с. 1) . На підставі наведеного та

Outcome: approved