Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24.07.1999 року, який розірваний 22.02.2017 року, від сумісного життя мають сина [PERSON], [INFO]. Сімя фактично розпалась у жовтні 2015 року, відповідач залишив квартиру і виїхав жити в місто [PERSON]. Позивач із відповідачем зареєстровані в [INFO], яка на праві власності належить позивачу. Вказану квартиру позивач придбала за власні кошти 20.06.2008 року. Відповідач перебуває зареєстрованим у вищезазначеній квартирі, але не проживає там, що спричиняє перешкоди позивачу у користуванні квартирою, вона не може оформити субсидію. У позові просить усунути перешкоди у користуванні квартирою та позбавити права користування цією квартирою відповідача шляхом зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, як такого, що втратив право користування квартирою. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 24.04.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON], який діє у власних інтересах та як законний представник неповнолітнього [PERSON], до [PERSON] обєднано в одне провадження із первісними позовними вимогами. Обґрунтовуючи зустрічний позов, відповідач зазначає, що до моменту припинення фактичних шлюбних відносин з дружиною та сином мешкали у квартирі за адресою: [ADDRESS]. З 15 жовтня 2015 року стосунки між подружжям припинені та сторони почали проживати окремо, а саме: дружина разом із сином залишилися проживати у квартирі в м. Бровари, а відповідач у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності рідному брату, яку він надав у тимчасове користування. З лютого 2016 року в зазначеній квартирі разом із відповідачем почав проживати неповнолітній син [PERSON], там мешкають до теперішнього часу. У квартиру за адресою: [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя, де до теперішнього часу знаходяться особисті речі відповідача, ні він, ні дитина доступу не мають, у звязку зі зміною замків позивачкою на вхідних дверях. У відзиві на зустрічний позов представник позивача [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] придбана за гроші батька позивачки, а [PERSON] не має до неї ніякого відношення. Крім того, повідомляє, що з квартири відповідача ніхто не виганяв, але він уже близько трьох років не користується цією квартирою. Саме ці обставини є підставою для зняття відповідача з реєстрації в квартирі у м. Бровари. Також пропонує у відзиві умови мирової угоди. У судовому засіданні (проведеному в режимі відеоконференції) представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Також вважає, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у задоволенні яких необхідно відмовити. Пояснив, що перешкоди у користуванні неповнолітньому [PERSON] позивачем не вчиняються, а відповідач [PERSON] сам покинув проживати у квартирі у м. Бровари, його ніхто не виганяв. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснюючи, що квартира у м. Бровари є спільним майном подружжя, тому вимоги про позбавлення відповідача права користування є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Також просила задовольнити позовні вимоги її довірителя та вселити його разом із сином у спірну квартиру. Представник виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області у судове засідання не зявився, направивши до суду письмові пояснення від 12.03.2018 року, де просив прийняти рішення у даному спорі на розсуд суду. У письмових поясненнях від 20.04.2018 року представник виконавчого комітету не заперечує проти визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Одночасно просить розглянути справу за відсутності представника виконавчого комітету. Представники третіх осіб органу опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, Служби у справах дітей та сімї в особі виконкому Броварської міської ради Київської у судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24 липня 1999 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований Немирівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу Мороз. ( а.с. 15) Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 20 червня 2008 року, перебуваючи в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 7,8) У п. 1.8 вищевказаного договору зазначено про те, що [PERSON] надав свою письмову, нотаріально засвідчену, згоду на придбання дружиною зазначеної квартири. Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON] У висновку\~Органу опіки\~та піклування\~Дніпровської районної\~в м.\~Києві державної\~адміністрації від\~22.08.2017\~року (про\~позбавлення батьківських\~прав)\~зазначено,\~що неповнолітній\~[PERSON]\~з січня\~2016\~року постійно\~мешкає із\~батьком за\~адресою: [ADDRESS]. (а.с. 13,14) За змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ін. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до норм ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, законодавством презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Таким чином, судом встановлено, що спірну квартиру позивачем придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, при цьому, до суду не надано доказів визнання даної квартири особистою приватною власністю позивача. Більше того, спір щодо поділу вказаної квартири на даний час розглядається Броварським міськрайонним судом. Безпідставним є посилання позивача на п. 1.8 вищевказаного договору купівлі-продажу, де зазначено про згоду [PERSON] на придбання [PERSON]В квартири. Цей пункт договору не підтверджує того, що квартира є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Сама по собі тимчасова відсутність власника за місцезнаходженням належного йому майна не є встановленою законом підставою для позбавлення його права користування житлом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до відповідача не підлягають застосуванню вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України, а права позивача не підлягають захисту в обраний нею спосіб, тому у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом та зняття його з реєстрації необхідно відмовити. Пред'являючи зустрічний позов про вселення, відповідач зазначав, що дійсно не проживає у спірній квартирі, оскільки після припинення фактичних шлюбних відносин, почав мешкати у квартирі брата у м. Києві. Проте, він не має іншого власного житла, а позивач не дає можливості користуватись квартирою у м. Бровари, змінивши замки в дверях та вселивши туди орендарів квартири. Так, відповідно до акту від 05.09.2017 року, на виконання виконавчого листа 361/6949/16-ц щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], виходом державного виконавця за адресою: [ADDRESS] встановлено, що квартира за вказаною адресою з квітня 2017 року винаймається за договором оренди сімєю [PERSON] (а.с. 109) До матеріалів справи додана копія вищевказаного договору оренди від 20 квітня 2017 року, укладеного [PERSON] та [PERSON], де [PERSON] є орендодавцем. (а.с. 107,108) Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного уживання в них (ст. 380 ЦК України). Відповідно до ст.383 ЦК України, квартира використовується власником дія власного проживання та проживання членів його сім'ї. [PERSON] майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. [PERSON], який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Отже, судом встановлено, що між сторонами склались конфліктні стосунки, у спірній квартирі відповідач не проживає, та не має можливості нею користуватися, оскільки у квартирі змінені замки та проживають орендарі. Представник позивача заперечуючи проти таких обставин, не надав жодних доказів на спростування вищевикладеного. У судовому засідання лише пояснив, що його довірителька не заперечує проти проживання у квартирі сина [PERSON]. Разом з тим, предявивши позов про позбавлення відповідача права користування вищевказаною квартирою, заперечуючи те, що ця квартира є спільним майном подружжя, позивач уже вчинила дії які свідчать про перешкоди користування квартирою відповідачу. Також встановлено, що дитина [PERSON], проживає із батьком, що підтверджується висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.08.2017 року (а.с. 13,14) Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач та син [PERSON], дійсно позбавлені права користуватися спірним житловим приміщенням, тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом їх вселення є доведеними та обґрунтованими. При цьому суд вважає достатніми підставами для задоволення даного позову неспростовні доводи [PERSON] щодо наявності створених позивачем перешкод для доступу йому та сину до належного їм житла. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, та про задоволення зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, на користь відповідача необхідно стягнути з позивача понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 1409, 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved