Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 04.02.1999 року державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Біляєвим В.О. № Іу-92. Відповідач [PERSON] є сином позивача та зареєстрований у сказаній квартирі. Проте, як вказує позивач [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2016 року, і місце його перебування позивачу не відоме. Відповідач не бере участі в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг, усі витрати які нараховуються на відповідача, вимушена нести позивач. Також зазначає на вказану адресу приходять постійні вимоги, що стосуються майна та інтересів відповідача. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, проте подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 04.02.1999 року державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Біляєвим В.О. № Іу-92. Як вбачається з матеріалів, відповідач [PERSON] є сином позивача та зареєстрований у сказаній квартирі. Проте, не проживає за вказаною адресою з 2016 року, і місце його перебування не відоме. Участі в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг не бере, усі витрати які нараховуються на відповідача, сплачує позивач. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистих потреб проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користуватися квартирою. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Дослідивши вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги знайшли своє підтвердження, відповідач не проживає в квартирі з 2016 р., не несе витрат по утриманню житлового приміщення, власником якого є позивач, а тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. Врховуючи викладене,

Outcome: approved