Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] , діюча в інтересах дитини-сироти [PERSON] , [INFO] , звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, посилаючись на те, що відповідно до розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 жовтня 2017 року №465/01-06 вона призначена опікуном неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , якому на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 липня 2017 року №293/01-06 наданий статус дитини - сироти, оскільки його рідні батьки, [PERSON] та [PERSON] , померли. Позивачка зазначала, що неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ПАБ «Одеська теплоелектроцентраль» від 12 червня 2018 року його батьку [PERSON] та бабусі [PERSON] . [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом був її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину оскільки на день смерті постійно проживав разом із матір`ю. [INFO] [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом є його рідні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом своєчасного звернення до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 02 березня 2019 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі на ім`я неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . На іншу Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. Позивачка стверджувала, що в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] проживає без реєстрації та законних на то підстав відповідачка [PERSON] , яка відмовляється в добровільному порядку виселиться із даної квартири, чим перешкоджає [PERSON] , [INFO] , як власнику частини квартири здійснювати свої права щодо користування та розпорядження своєю власністю. Посилаючись на порушення прав дитини-сироти неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , позивачка яка дії в його інтересах, просила суд усунути [PERSON] , [INFO] , перешкоди у здійсненні права володіння та користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] від 04 травня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25). Ухвалою суду від 11 липня 2018 року до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено [PERSON] (а.с. 66). Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року [PERSON] , представнику відповідачки було відмовлено в представництві (а.с. 143). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2019 року, у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року справу було прийнято до провадження, призначено підготовче провадження повторно (а.с. 146-147). Ухвалою суду від 13 червня 2019 року відповідачці було відмовлено у прийнятті зустрічного позову (а.с. 175-176). Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 198-199). Представник позивача, діюча за ордером та договором про надання правової допомоги №17 від 19 квітня 2018 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала відповідь на відзив, в якій зазначала, що відповідачки не має доказів того, що померлий [PERSON] надавав згоду на її вселення у спірну квартиру, а тому вона вселилася в квартиру самовільно, з підстав чого повинна її звільнити (а.с. 17, 18, 19-22, 45-48). Відповідачка та її представник, діючий за ордером від 04 вересня 2019 року, в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином відповідно до ст. 128 ЦПК України. Раніше відповідачка надала суду відзив на позов, в якому зазначала, що позовні вимоги не визнає та просила суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає що вони є безпідставними. Стверджувала, що вона вселилася в спірну квартири як член сім`ї померлого, та проживала в ній за його згодою. Іншого житла вона не має. Вказувала, що діти померлого були тільки зареєстровані в спірній квартирі, але в ній не проживали. Крім того, відповідачка надала до суду письмові пояснення щодо можливої участі у судовому процесі [PERSON] в якості представника відповідача (а.с. 29-31, 152-154, 205, 206). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 10 січня 2019 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надав письмові пояснення про доцільність виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення (а.с. 53-56, 113). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд їх задовольнити та слухати справу за його відсутністю (а.с. 70, 193). Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява №3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим книги третьої Цивільного кодексу України, Житловим кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується змістом розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 липня 2017 року №293/01-06. Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 липня 2017 року №293/01-06 [PERSON] , [INFO] був наданий статус дитини - сироти, оскільки його рідні батьки, [PERSON] та [PERSON] , померли (а.с. 11). Відповідно до розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 жовтня 2017 року №465/01-06 опікуном дитини - сироти [PERSON] , [INFO] , була призначена [PERSON] , яка є його рідною тіткою (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ПАБ «Одеська теплоелектроцентраль» від 12 червня 2018 року батьку дитини [PERSON] , та бабусі дитини [PERSON] , що підтверджується листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 01 серпня 2017 року №486712.72 (а.с. 12). [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом був її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину оскільки на день смерті постійно проживав разом із матір`ю. [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 37). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його рідні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом своєчасного звернення до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. 02 березня 2019 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі на ім`я [PERSON] , [INFO] , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 120). 02 березня 2019 року право власності [PERSON] , [INFO] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 214, 215). На іншу Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрації №123 від 22 лютого 2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , які є єдиними власниками даної квартири. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає без реєстрації та законних підстав відповідачка у справі [PERSON] , яка відмовляється в добровільному порядку звільнити квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 02 травня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованою/знятою з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться (а.с. 14). Посилання відповідачки на те, що в квартиру [ADDRESS] вона вселилася за згодою померлого [PERSON] не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] вселилася та проживає в квартирі [ADDRESS] за згодою [PERSON] , оскільки в даній квартирі вона не зареєстрована і заява [PERSON] про надання згоди на її реєстрацію в зазначеній квартирі відсутня. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Суд вважає, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Права відповідача, який не є власником квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідачки. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення до неї відповідачки, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог щодо усунення перешкод позивачу у реалізації його прав власника, шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір по справі становить 704, 80 грн., від сплати яких позивачка була звільнена, тому такі витрати слід стягнути з відповідачки на користь держави.

Outcome: approved