Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з названим позовом, у якому зазначила, що 04 липня 2013 року уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕРЖБУД» ( далі - ТОВ «ДЕРЖБУД») договір пайової участі в будівництві № 04-07/2013, за яким відповідач зобов'язується збудувати та передати їй у власність не пізніше 1-го кварталу 2014 року об'єкт пайового будівництва - квартиру будівельного номеру 5/8 загальною площею 37,6 кв. м., розташовану на 3 поверсі багатоквартирного житлового будинку по вулиці Сонячній (згідно Генерального плану масиву), що має бути збудований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], а вона, як учасник пайового будівництва зобов'язалась сплатити відповідачу у порядку та у строки, встановлені договором, вартість квартири і прийняти у власність об'єкт пайового будівництва (квартиру). Свої зобов'язання за договором вона повністю виконала та сплатила відповідачу грошові кошти в сумі 229 830 грн., що на той час за курсом НБУ відповідало еквіваленту 28 200 доларів США. Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав і взагалі не приступив до будівництва жилого будинку, не отримав необхідні документи для будівництва зазначеного будинку і в установленому законом порядку йому було анульовано дозвіл на зведення, монтаж та демонтаж будинків, споруд, а також відновлення та зміцнення їх аварійних частин. В наступному їй стало відомо, що відповідач, не будучи фінансовою установою, всупереч вимог ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» залучив безпосередньо від неї грошові кошти для фінансування будівництва житла, ввів її в оману, порушив її права споживача. З наведених підстав позивач просила визнати недійсним договір пайової участі в будівництві, укладений нею з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕРЖБУД», стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 229 830 грн., сплачені за цим договором, проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 24 122 грн. 70 коп., пеню за прострочення виконання зобов'язання в сумі 1 241 082,00 грн., моральну шкоду 10 000 грн. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Відповідач належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, що підтверджено розписками про отримання судових повісток, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. ( а. с. 53,60,65) Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно зі ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Статтею 230 ЦК України визначені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Судом встановлено, що 04.07.2013 р. позивач уклала з ТОВ «ДЕРЖБУД» договір пайової участі в будівництві № 04-07/2013, за яким відповідач зобов'язався збудувати та передати їй у власність не пізніше 1-го кварталу 2014 року об'єкт пайового будівництва - квартиру будівельного номеру 5/8 загальною площею 37,6 кв. м., розташовану на 3 поверсі багатоквартирного житлового будинку по вулиці Сонячній (згідно Генерального плану масиву), що має бути збудований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], а вона, як учасник пайового будівництва зобов'язалась сплатити відповідачу у порядку та у строки, встановлені договором, вартість квартири і прийняти у власність об'єкт пайового будівництва (квартиру). (а. с. 20-23) Свої зобов'язання за договором позивач повністю виконала і сплатила відповідачу обумовлену договором суму у розмірі 229830 грн., що підтверджено квитанцією. (а. с. 24) Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав і не приступив до їх виконання. Правовідносини між будівельною компанією (виробник) й фізичною особою (споживач, замовник) це угода про послугу - будівництво житла. За характером ці правовідносини подібні до положень ст. 875 ЦК. За договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Пунктом 22 ст. 1 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Тобто зазначений закон регулює і правовідносини між будівельною компанією й громадянами щодо будівництва житла для власних потреб. Згідно частини 1 статті 10 Закону про захист прав споживачів споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Частиною 5 статті 10 закону про захист прав споживачів визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» встановлено, що інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об'єктів визначаються виключно законами. Аналогічний порядок, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами визначенні Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-ІV, згідно до ст. 2 якого фінансування будівництва - це використання управителем отриманих в управління коштів на спорудження об'єктів будівництва за умовами договору. Управителем є фінансова установа яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством та отримала в установленому порядку дозвіл/ліцензію. Установниками управління майном є особа, яка передає майно управителю в довірчу власність на підставі договору управління майном. Тобто ТОВ «ДЕРЖБУД» повинно було здійснювати залучення належних позивачеві коштів для фінансування об'єкту будівництва виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій (тобто, через посередництво фінансової установи (управителя), яка має ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб). Відповідач фінансовою установою не являється і не має відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Незважаючи на це, відповідач залучив кошти позивача для фінансування будівництва, тобто, отримав його грошові кошти в управління, надавши таким чином послугу, що може надаватися тільки фінансовою установою. Таким чином, зміст укладеного сторонами договору суперечить ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Замовчування відповідачем про існування обмежень щодо можливості залучення коштів позивача для фінансування будівництва житла, є обманом, а також нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена статтею 19 Закону України «Про захист прав споживача». У зв'язку з наведеним суд приходить до висновку, що наявні законні підстави для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 216 ЦК України грошових коштів в сумі 229 830 грн., сплачених за договором. На підставі ст. 10 ч. 5 Закону України «Про захист прав споживача» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 3% вартості роботи за кожний день прострочення виконання зобов'язання за період з 1 квітня до 1 жовтня 2014 року ( 180 днів) у розмірі 1241082 грн. Відповідно до наведених вище положень ст. ст. 23, 216 і 227 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої душевними стражданнями, пов'язаними з протиправними діями відповідача, неотриманням матеріальних благ, які розраховув отримати укладенням договору та виконанням відповідачем умов цього договору. Враховуючи характер правопорушення, ступінь вини відповідача, який заподіяв моральну шкоду, глибину душевних страждань позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10000 грн. Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Частиною 2 статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Ні договором, ні нормами статтей536, 1214 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не визначено, а тому суд вважає можливим в даному випадку застосувати положення ст. 8 ЦК України (аналогію закону) та визначити розмір процентів в розмірі облікової ставки НБУ, оскільки облікова ставка НБУ передбачена статтями 1048, 1061 ЦК України. Тобто розмір процентів за користування грішми за період з 04.07.2014 року 10 жовтня 2014 року становитиме 24 122 грн. 70 коп. (а.с. 12) На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір 3654 грн.

Outcome: approved