Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 05 жовтня 2011 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно якого він передав, а відповідачка отримала від нього 1000 доларів США, які зобов'язалася повернути до 01 січня 2012 року. У зазначений у розписці час відповідачка борг не повернула, тому позивач просить стягнути з неї суму боргу з урахуванням індексу інфляції і 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а всього 8874гр. 24коп. (а.с. 2). 05 липня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договір позики від 05 жовтня 2011 року, в обґрунтування якого посилалась на те, що грошей вона не брала, а розписку написала під впливом обману з боку [PERSON] (а.с. 23-26). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 8874 грн. 24 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь держави 229 грн. 40коп. судового збору. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочинну недійсним - відмовлено (а.с. 48-50). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову [PERSON], і просить задовольнити її зустрічний позов (а.с.53-56). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідачка отримала в борг 1000 дол. США, які зобов'язалася повернути до 01 січня 2012 року, про що власноруч написала розписку (а.с. 3). Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо написання розписки під впливом обману з боку [PERSON] Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону, [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та сам факт обману в розумінні ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях свідків. Згідно із ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом , або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин підстав для визнання договору позики недійсним - не вбачається, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наданий [PERSON] оригінал розписки про отримання [PERSON] в борг 1000 доларів США є борговим документом й свідчить про укладення договору позики, та передачу грошей позикодавцем позичальнику. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно із ст.1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] 05 жовтня 2011 року взяла у [PERSON] у борг сумі 1000 доларів США, які повинна була повернути до 01 січня 2012 року (а.с.3). Дотепер відповідачка кошти не повернула, чого фактично і не заперечувала, тому рішення суду у частині стягнення суми позики - 7993 грн. (станом на 5 квітня 2013 року) є правильним, а посилання апелянта на те, що, вона фактично коштів не отримувала, спростовуються її розпискою, написаною власноруч. Стягуючи із відповідачки 3% річних у сумі 363,40 грн., суд 1 інстанції правильно керувався ст. 625 ЦПК України, яка встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, а у разі прострочення на вимогу кредитора повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом. Ці висновки суду, як і розрахунок 3%, в апеляційній скарзі фактично не оспорюються, тому і в цій частині рішення суду слід залишити без змін. У той же час, стягуючи суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення - 517,84 грн., суд першої інстанції не врахував, що позика була надана в іноземній валюті, а Державним комітетом статистики України розраховується індекс інфляції, що визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. За таких обставин рішення суду у частині стягнення індексу інфляції потрібно скасувати на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Крім того, резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам ст. 214-215 ЦПК України, оскільки не містить висновків суду про задоволення окремих позовних вимог. Тому рішення слід змінити (п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України), а резолютивну частину про стягнення боргу та 3% річних викласти наступним чином: Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 7993 (сім тисяч дев'ятсот дев'яносто три) гривні та 3% річних у розмірі 363 гривні 40 копійок, а всього 8356 (вісім тисяч триста п'ятдесят шість) гривень 40 копійок. У частині стягнення судових витрат рішення суду відповідає ст. 88 ЦПК України, тому його слід залишити без змін.

Outcome: partial