Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

у квітні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третьої особи - Першої львівської державної нотаріальної контори, в якому просив суд постановити рішення, яким зняти обтяження (арешт) на квартиру [ADDRESS], який накладений на підставі листа Шевченківського народного суду 930/3 від 30.07.1998 року. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 17 липня 2002 року він, його мати - [PERSON] та покійний батько - [PERSON] згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснили приватизацію квартири [ADDRESS], де проживали та були перед цим зареєстровані. [INFO] помер його батько, після смерті якого їм з матір'ю у спадщину залишилась його частка нерухомого майна - 1/3 частка зазначеної вище квартири [ADDRESS]. У визначений Законом час він та його мати звернулися до Першої львівської державної нотаріальної контори з наміром оформити право власності на залишену у спадок покійним батьком частку квартири [ADDRESS], однак їм у цьому було відмовлено з посиланням на те, що згідно інформації Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна - на квартиру [ADDRESS] накладено обтяження (арешт) №4240763 на підставі листа 930/3 Шевченківського районного суду м. Львова, який поступив в Першу львівську нотаріальну контору 11.08.1998 року за вхідним номером 1311. 17 червня 1998 року Шевченківським районним судом м. Львова його, [PERSON], було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на один рік у ВТК загального режиму з конфіскацією всього майна, належного йому на праві приватної власності. Із змісту листа за підписом судді Шевченківського районного суду м. Львова Івасюти М.І. та судового виконавця цього ж суду Чериби З.В. (вих. № 930/3), який поступив в Першу львівську нотаріальну контору 11.08.1998 р. за вхідним № 1311 вбачається, що Шевченківський народний суд м. Львова просив при наявності нерухомого майна, зареєстрованого на правах особистої власності за [PERSON], ніяких операцій з ним не проводити, оскільки на нього накладається арешт. 16 вересня 2016 року він отримав з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області за вих. № В-20/9326 листа-інформацію, згідно якого вбачається, що згідно з даних ЄДРВП на виконанні у відділі не перебувало та не перебуває жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна, належного йому, [PERSON], на праві власності. Отже, з вищенаведеного вбачається, що заборона на відчуження об'єктів нерухомого майна Першою львівською нотаріальною конторою була накладена ще до появи у нього такого майна на праві особистої власності (11.08.1998 р.), на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області з 11.08.1998 року не перебувало та не перебуває на даний час (понад 18 років) жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна, належного йому на праві власності, а накладене обтяження на час постановления вироку (17.06.1998 р.) не було можливості виконати (провести конфіскацію майна) у зв'язку з відсутністю у нього на праві власності взагалі будь-якого майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судові засідання жодного разу не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у його відсутності, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Представник Першої львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак скерував на адресу суду лист, з якого вбачається, що він просить проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 17 червня 1998 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України та йому призначено покарання один рік позбавлення волі у виправно - трудовій колонії загального режиму з конфіскацією всього майна, належного йому на праві приватної власності. Згідно з свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17 липня 2002 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.07.2004 року [PERSON] помер [INFO]. Згідно з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] накладено арешт на підставі листа №930/3 народного суду Шевченківського району виданого 30 липня 1998 року за реєстраційним номером обтяження 4240763. З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, №В-20/9326 від 16.09.2016 року вбачається, що згідно даних ЄДРВП на виконанні у відділі не перебувало та не перебуває жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна належного на праві власності [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи №6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Скориставшись своїм правом, позивач просить зняти арешт з майна, оскільки це унеможливлює реалізацію його прав як власника. Встановлено, що право власності на вище вказану квартиру набуто позивачем у спосіб визначений законом. Нормами ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved