Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] державного майна України про стягнення індексації заборгованості по заробітній платі, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона працював на ВАТ «Содовий завод» на різних посадах з 28.031973 року по 28.05.1998 року. З 1997 року їй припинили виплачувати заробітну плату та рішенням Словянського міського суду від 09.10.1997 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 1\~213,88 грн. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 15.09.1998 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 1\~024,75 грн. Рішення суду до цього часу не виконані. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20.02.2017 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на її користь індексацію заробітної плати у сумі 20\~860,75 грн., однак рішення суду не виконане. Згідно до довідки ліквідатора від 20.03.2017 року адресованої позивачу, зазначено, що на теперішній час в цілому заборгованість по заробітній платі складає 4\~019 тисяч грн., у звязку з чим рішення суду від 20.02.2017 року виконати неможливо. Постановою Господарського суду Донецької області від 04.09.2003 року товариство визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Відповідно до листа №11-05-00801 від 24.01.2013 року [PERSON] Державного майна України, ВАТ «Содовий завод» на 100% було державним підприємством. У звязку з наведеним, просить суд стягнути з відповідача на свою користь індексацію заборгованості по заробітній платі у сумі 20 860 грн. 75 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. В судове засідання представник відповідача [PERSON] державного майна України не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надано письмові заперечення, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, у звязку з їх необґрунтованістю та невідповідністю нормам законодавства. Вказали, що жодним законом не передбачена субсидіарна відповідальність [PERSON] державного майна України за неможливість виконання підприємством грошового зобовязання. Також між сторонами не існувало будь-яких зобовязань, вони не знаходились у трудових відносинах та [PERSON] не є правонаступником товариства. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.19-21). Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала на ВАТ «Содовий завод» м. Словянська з 28.03.1973 року по 28.05.1998 року. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20.02.2017 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість індексації заробітної плати у сумі 20 860 грн. 75 коп., з якої підлягають утриманню податки і обовязкові платежі (а.с.4-10). Відповідно до довідки №01-23/184 від 20.03.2017 року, наданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод» [PERSON], адресованої позивачу, зазначено, що на теперішній час заборгованість по заробітній платі підприємства в цілому станом на 01.03.2017 року складає 4\~019 тисяч грн., внаслідок чого рішення про стягнення індексації заробітної плати на його користь виконати неможливо (а.с.11). Вирішуючи питання стосовно заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Постановою Господарського суду Донецької області від 04.09.2003 року товариство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше. Згідно з абзацом 15 частини 1 статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обов'язок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема, із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження, за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливом місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи. Нормами ст. 619 ЦК України, регулюються правовідносини зобовязального характеру, \~за якими договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність. Згідно із ч.1 ст. 176 ЦК України, розмежування відповідальності за зобовязаннями держави, АРК, територіальних громад та створених ними юридичних осіб, Держава, АРК, територіальні громади не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, ст. 176 ЦК України закріплює загальну норму про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобовязаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію \~положень ч.3 ст. 96 ЦК України згідно з якою юридична особа самостійно відповідає за зобовязаннями юридичної особи, учасник(засновник) юридичної особи не відповідає за зобовязаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобовязаннями його учасника(засновника). \~Вказівка на субсидіарну \~відповідальність держави, АРК, територіальних громад, як засновників створених ними юридичних осіб публічного права, яку \~містить норма ст. 176 ЦК, яка передбачає можливість встановлення такої відповідальності спеціальними законами. Частиною 2 статті 152 ЦК України, частиною 2 статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватися будь-які санкції, що обмежують їх права, у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами. З врахуванням викладеного, можливо прийти до висновку, що правовідносини, \~які склалися між ВАТ «Содовий завод» та [PERSON] державного майна України, - є правовідносини засновника \~та створеного ним підприємства, за якими засновник \~не відповідає по боргах підприємства, а підприємство не відповідає по боргах засновника.\~Такі відносини відповідають нормам чинного цивільного законодавства, зокрема положенням ст.ст. 152, \~176 ЦК України. Позивачем не надано доказів, що трудовим договором між ним та ВАТ «Содовий завод» передбачено додаткову відповідальність відповідача з виплати заробітної плати. Відсутній також закон, який покладає додаткову (субсидіарну) відповідальність відповідача за зобовязаннями ВАТ «Содовий завод». Додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватися до трудових правовідносин, так як виникає лише у разі порушення зобовязання, якого між сторонами не існувало. Враховуючи, що боржник ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном, суд приходить до переконання, що [PERSON] Державного майна України не несе поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність перед [PERSON], на підставі ст. 619 ЦК України, а тому вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed