Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - відповідач) про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач дізнався від працівників відповідача про те, що ним (позивачем) укладено кредитний договір № 914717. В подальшому наприкінці квітня 2019 року позивачем було отримано копію зазначеного кредитного договору. Позивач вважає, що оспорюваний ним кредитний договір є недійсним з огляду на те, що договір не був підписаний позивачем, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципам сумлінності, що є наслідком дисбалансу договірним прав та обов`язків на погіршення становища споживача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. від 15.10.2019 року відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без виклику сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Копія ухвали від 15.10.2019 року була направлена судом на адресу місця проживання позивача та місця знаходження відповідача. Позивач ухвалу отримав 02.01.2020 року, відповідач - 24.12.2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення, що містяться в матеріалах справи. 14.01.2020 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву. У поданому відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. 29.01.2020 на адресу суду надійшла відповідь на позов за підписом представника позивачка ( [PERSON] ) [PERSON] , відповідно до змісту якої заперечувались доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. Також до відповіді на відзив додавалось клопотання про витребування доказу (оригіналу договору), а також клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін. 06.02.2020 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного . Судом встановлено, що 17.07.2018 року між позивачем та відповідачем відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» укладено кредитний договір № 914717 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2. Договору сума кредиту становить 3 000,00 грн. у валюті: українській гривні. Відповідно до п. 1.3 Договору кредит надається строком на 29 днів з 17.07.2018. Згідно із п. 1.4 термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 15.08.2018 року. Відповідно до п. 1.5. Договору сукупна вартість кредиту складає 1416,00 грн. в грошовому виразі та 595.00 відсотків річних у процентному визначенні і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2. Договору. Згідно п.1.5.1. Договору комісія за надання кредиту: 720,00 грн., яка нараховується за ставкою 24.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Відповідно до 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом 696,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,80 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 6.1. Договору цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті товариства miloan.ua. Відповідно до п. 6.2. Договору, розміщені в особистому кабінеті Позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який направляється Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер Позичальника або передається іншим чином засобами зв`язку вказаними Позичальником під час реєстрації особистого кабінету, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту) в Особистому кабінеті на сайті Товариства. Після укладення цей договір розміщується в особистому кабінеті Позичальника. Зі змісту п. 6.3. Договору, приймаючи пропозицію Товариства про укладення цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у тому числі правилами та графіком розрахунків) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщений на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до п.6.4 Договору укладення Товариством кредитного договору з Позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом Позичальника. У зв`язку з чим створює для нього такі ж правові зобов`язання та наслідки. Зі змісту п.6.5. цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст.12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається із наданої роздруківки з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан», позивач підписала кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором . Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивачки та перераховані кошти, відповідно до умов договору на її картку, що підтверджується платіжним дорученням № 8317176 від 17.07.2018 року. Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідачем надано докази підписання позивачем кредитного договору № 914717 від 17.07.2018 шляхом направлення одноразового ідентифікатора, що містить алфавітно-цифрову послідовність «q4001». Зазначені обставини не були спростовані позивачем у порядку та спосіб, передбачені ЦПК України. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підписавши оспорюваний договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, позивач підтвердив, що один примірник Договору отримав, з умовами надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, ознайомлений в повному обсязі. За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що Договір не підписаний сторонами та не містить всіх істотних умов. Суд також вважає, що обґрунтованим посилання відповідача на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про споживче кредитування», з огляду на те, що передбачений п.1.3 Договору строк кредиту (29 днів) є меншим, ніж строк, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, враховуючи, що на підставі досліджених доказів у справі встановлено, що позивач, зареєструвавшись на сайті та направивши заяву на укладення договору, підтвердивши свою згоду на його укладення, будучи ознайомленою з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, отримавши кредитні кошти на банківський рахунок та в належний спосіб пройшовши електронну ідентифікацію, уклала договір в порядку, передбаченому чинним законодавством та фактично договір розпочав виконуватись сторонами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed