Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та відповідачем [PERSON], як позичальником був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 114963,20 доларів США на умовах, встановлених договором. 30 травня 2012 року між позивачем та позичальником було укладено Додаткову угоду до кредитного договорі, відповідно до якого сторони домовились щодо заміни валюти зобов'язання та виклали кредитний договір в новій редакції. Так, відповідно до п.1.1. додаткової угоди банк надав позичальнику кредит у сумі 948912,04 грн. З метою забезпечення виконання зобовязань за договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник. Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу. Відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, в звязку з чим, за нею виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками , пені за прострочення платежів та штрафів. У звязку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 1034848,31 грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити у зв'язку з тим, що позивач в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за кредитним договором з порушенням умов кредитного договору. Судом встановлено, що 06 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком Надра, з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], як позичальником, з другої сторони, був укладений кредитний договір №810424/ФЛ, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 114963,20 доларів США зі сплатою 13,59% річних за весь час користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 05 квітня 2019 року. Позичальник взяв на себе зобовязання щомісяця здійснювати погашення заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу у розмірі 1711,40 Доларів США /а.с. 8-10/. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 06 червня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник /а.с. 16/. Банк зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику обумовлену договором суму кредитних коштів /а.с. 45/. 30 травня 2012 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №810424/ФЛ, відповідно до якої змінено валюту зобов'язання та Кредитний договір викладено у новій редакції. Так, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 948912,04 грн. зі сплатою 16% річних, та починаючи з 30 травня 2012 встановлено змінювану процентну ставку з щорічним переглядом, яка розраховується за формулою, визначеною договором. Згідно додатку №1 до додаткової угоди щомісячну суму мінімального необхідного платежу позичальнику встановлено у розмірі 19000 грн. щомісячно /а.с.64/. У зв'язку зі зміною умов кредитного договору, 30 травня 2012 року банком з поручителем [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору поруки /а.с.18/. В порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту та відсотків. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено в ст.1050 ЦК. Якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з розрахунку позивача, починаючи червня 2013 року при нарахуванні заборгованості за відсотками за користування кредитом, використовувалася відсоткова ставка на рівні 22,17% річних. Як передбачено п.1.1. додаткової угоди, про встановлений розмір змінюваної процентної ставки, новий графік платежів Банк письмово повідомляє цінним листом з повідомленням про вручення Позичальника, поручителям не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься змінювана процентна ставка. Моментом набрання сили змінюваної процентної ставки вважається шістнадцятий календарний день після дати відправлення таких повідомлень Позичальнику, поручителю. Будь яких доказів того, що банк письмово повідомив позичальника та поручителя про розмір змінюваної процентної ставки, суду не надано. Ухвалою суду позивача було зобов'язано надати суду такі відомості, проте ухвалу суду позивачем не виконано. Судові засідання неодноразово відкладалися, зокрема, і у зв'язку з наданням представнику позивача можливості надати витребувані судом відомості, проте згідно письмових пояснень представника позивача, у банка відсутні документи, які підтверджують факт письмового повідомлення позичальника та поручителя про розмір змінюваної процентної ставки. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачем не доведено факт письмового повідомлення позичальника та поручителя про розмір змінюваної процентної ставки з 16% річних на 21,17% річних та те, що відповідачі заперечують факт їх повідомлення про зміну відсоткової ставки, нова процентна ставка не може вважатися такою, що набрала сили з огляду на умови п.1.1 Додаткової угоди і при визначенні розміру заборгованості за відсотками слід використовувати процентну ставку у розмірі 16% річних. Згідно розрахунку, заборгованість за відсотками, виходячи з 16% річних станом на 05 січня 2015 року становить 108711,37 грн. (а.с. 123-124) У відповідності до ст.ст. 553,554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, заборгованість за кредитним договором у сумі 797727,57 грн. та за відсотками у сумі 108711,37 грн., підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу та пені суд виходить з наступного. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. У судовому засіданні встановлено і не заперечувалося сторонами, що позичальник не виконував належним чином зобов'язань за кредитним договором, порушив строки сплати щомісячних платежів. У зв'язку порушенням позичальником строку виконання грошового зобов'язання позивач набув право вимагати сплатити неустойку у вигляді пені, яка станом на 05 січня 2015 року становить 19607,62 грн. Верховний Суд України 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 висловив правову позицію, яка за ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, де вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Позовна заява та додані до неї документи не містять відомостей про те, що крім порушення строків виконання грошового зобов'язання, позичальником було допущено інші порушення умов кредитного договору, отже і пеню, і штраф позивачем нараховано саме за порушення строків платежів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів штрафу не ґрунтуються на вимогах закону, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час звернення з позовом до суду, позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду , тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави.

Outcome: partial