Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В. в якому просив скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та спонукання вчинити нотаріальну дію, зобов'язати державного нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько, [PERSON], який заповідав позивачу належний йому житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетрвоської області від 09.10.2012 року, залишеним у силі ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання вказаного заповіту недійсним, визнання за [PERSON] обов'язкової частки у спадщині, проведення розподілу спадкового майна після смерті батька відмовлено. 25.03.2014 року державним нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька позивача, у зв'язку з тим, що між позивачем та [PERSON] виник спір щодо спадщини. Позивач вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови нотаріусом порушені норми діючого законодавства, відмова у вчиненні нотаріальної дії є необґрунтованою. В зв'язку з цим він звернуся з позовом до суду. 06.05.2014 року [PERSON], як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору звернувся до суду з позовом до [PERSON] та державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В. в якому просив визнати житловий будинок [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності (в рівних долях) подружжя - [PERSON] та [PERSON], визнати його спадкоємцем першої черги по закону на 1/2 частку спірного будинку, зобов'язати нотаріуса оформити та видати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину будинку. Вважаючи будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки він був зареєстрований в період їх проживання в шлюбі, [PERSON] посилається на те, що спірний будинок не міг бути виключно власністю заповідача [PERSON], тобто [PERSON] мала право на 1/2 домоволодіння. На день її смерті [PERSON] проживав разом із спадкодавцем, а тому вважає, що прийняв спадщину, крім того він подавав відповідну заяву до нотаріальної контори. Третя особа вважає, що заповіт [PERSON] складений на імя [PERSON] стосується тільки 1/2 частини будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області. На підставі цього просив позов задовольнити. Свої вимоги, спрямовані до нотаріуса [PERSON] взагалі не обґрунтував. Ухвалою суду від 07.05.2014 року позови були об'єднані в одне провадження (а.с. 52). Позивач [PERSON] в судове засідання з'явився, свій позов просив задовольнити, в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору -відмовити. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання з'явився, позов [PERSON] просив задовольнити, в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - відмовити. Подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 70). Відповідач Канюга О.В. позови [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не визнала. В задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] в судове засідання з'явився, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити, свій позов просив задовольнити в повному обсязі. Представника [PERSON] адвокат [PERSON] позов свого довірителя підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, в задоволенні позову [PERSON] - відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, оригінали спадкових справ № 68/2007 та № 98/2007, матеріали цивільної справи № 2-32/11 п/с 2/407/29/2012, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо спадкового будинку [ADDRESS]. 25.03.2014 року державний нотаріусом винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцями не досягнуто згоди щодо права на спадщину та виник спір між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що [INFO] помер [PERSON], який заповів житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] Спадковий будинок належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Вільногісрької міської ради народних депутатів 27.05.1983 року і зареєстрованого у Верхньодніпровському БТІ. [INFO] померла [PERSON], дружина спадкодавця. В справах Вільногірської держнотконтори знаходиться спадкова справа № 68/2007 до майна померлої [PERSON] В цій спадковій справі є письмове звернення адвоката [PERSON], про визнання [PERSON] спадкоємцем майна, яке належало його батькам - матері [PERSON] та батькові [PERSON] Як вбачається із рішень судів питання щодо визначення часток спадкоємців у спадщині після смерті їх батьків судом не вирішено, як і частка [PERSON] не визначена, та й спадкоємці не можуть дійти згоди щодо спадкування (а.с. 8, 83). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про поділ спадкового майна, визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання недійсним заповіту відмовлено. Тобто на час розгляду справи вказаний заповіт є дійсним (а.с. 9, 10). Згідно копії свідоцтва про одруження [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.02.1980 року (а.с. 37). [PERSON] померла [INFO], а [PERSON] - [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 38, 39). Після їх смерті заведені спадкові справи № 68/2007 та № 98/2007 (а.с. 46. 47). [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 40). Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.05.1983 року, будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вільногірської міської Ради народних депутатів № 63 від 03.04.1975 року в зв'язку з приєднанням сільської місцевості в міську смугу (а.с. 41). Станом на 26.12.2013 року [PERSON] мешкає та зареєстрований у спірному будинку з квітня 1996 року, згідно акту народного депутата та копії паспорта (а.с. 36, 42). Оглянувши в судовому засіданні спадкову справу № 68/2007, яка складена після смерті [PERSON], встановлено, що заяву про прийняття спадщини подав [PERSON] та [PERSON], яка відмовилася від своєї частки на користь [PERSON] [PERSON], чоловік [PERSON] прийняв спадщину, так як спільно проживав з дружиною на день її смерті. Вказане також вбачається з листа завідуючої Вільногірської державної нотаріальної контори від 17.12.2013 року за вих. № 793/02-17. [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті матері до органів нотаріату не подавав та разом з нею на момент відкриття спадщини не мешкав. [PERSON] у встановлений законом строк, надіславши відповідну заяву поштою, відмовилася на користь [PERSON] від своєї частки, що підтверджується оригіналом її заяви, яка міститься в спадковій справі № 68/2007. Згідно рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 28.04.2004 року за № 246, [PERSON] призначений помічником своїх батьків [PERSON] та [PERSON], які мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). За клопотанням третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до матеріалів цивільної справи долучена копія спадкової справи № 98/2007 до майна [PERSON], померлого [INFO], розпочата 03.05.2007 року. Згідно адресної довідки, [PERSON] був зареєстрований до дня смерті у [ADDRESS] (а.с. 76). 03.04.2007 року [PERSON], 03.05.2007 року [PERSON] та 21.05.2007 року [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON], яким за життя було складено заповіт, відповідно до якого належний йому жилий будинок [ADDRESS], що в м. Вільногірську, він заповідав [PERSON] 24.03.2014 року [PERSON] подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак свідоцтво до цього часу не отримав (а.с. 72-82). За положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відносяться визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі зміна правовідношення, припинення правовідношення, тощо. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 25 ЦК України у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно положень ст. 1261 ЦУ України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. При цьому слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Виходячи з положень ст. 22 КпШС, право власності на спірний будинок зареєстровано за [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], а тому є їх спільною сумісною власністю, при цьому частки в ньому між ними рівні. [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON], оскільки вони на час її смерті проживали разом, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Враховуючи те, що [PERSON] прийняв спадщину після матері [PERSON], а [PERSON] своєю заявою від 14.04.2007 року відмовилась від належної їй долі на спадщину після смерті матері на користь [PERSON], тому на долю [PERSON] буде приходитись 1/3 частка домоволодіння. Виходячи з цього, на час відкриття спадщини після померлого [PERSON], йому належало 2/3 частин будинку, які з урахуванням заповіту мають перейти позивачу [PERSON] Це вірно зазначив місцевий суд в рішенні від 09.10.2012 року, однак питання щодо визначення часток сторін у спадщині після смерті їх батьків виходило за межі позовних вимог, тому судом не вирішувалося (а.с. 10 зв.). В процесі даного судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що спадкоємцями не досягнуто згоди щодо права на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] та спір між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] стосовно спадщини існує на теперішній час, питання про визначення часток спадкоємців у спадщині після смерті їх батьків судом не вирішено, що перешкоджає [PERSON] реалізувати своє право відповідно до передбаченого законодавством механізму, а саме, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесена нотаріусом обґрунтовано, а тому в задоволенні вимог [PERSON] про визнання постанови недійсною та її скасування, а також про зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь будинок [ADDRESS], слід відмовити в зв'язку з необґрунтованістю. Що стосується вимог [PERSON], то визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, статей 27 - 31 ЦПК України, оскільки суд не має права вирішувати питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності (ст. 25 ЦК України). Аналогічна позиція викладена в п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 де вказано, що суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності (в рівних долях) подружжя - [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] і [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору є спадкоємцем першої черги за законом після померлої [PERSON], оскільки він є її сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження і ніким не оспорюється. Виходячи з цього, [PERSON] не надано належних, достатніх та допустимих доказів порушення його прав в розумінні положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, тобто, що його право оспорено, не визнано або порушено. А твердження про те, що він є спадкоємцем 1/2 частини спірного будинку після смерті матері спростовується встановленими судом обставинами та не ґрунтується на положеннях ст.ст. 1218, 1226, 1267, 1268 ЦК України, оскільки спадкоємцями після смерті [PERSON] були фактично [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] Щодо вимоги [PERSON] про зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, то слід зазначити, що дана вимога третьою особою, яка заявляє вимоги на предмет спору в позовній заяві взагалі не обґрунтована, нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] не відмовлялось, отже, відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Вказана вимога заявлена передчасно. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, ЗУ «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У ст. 119 ЦПК України передбачено форма і зміст позовної заяви особи, яка зокрема, має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. За вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги. При цьому змінювати зазначені у позовній заяві обставини суд не має права. Згідно ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Вказані положення закону особам, які беруть участь у справ судом роз'яснювались, однак будь-яких змін до позову третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не подала. Щодо заяви представника позивача [PERSON] про застосування строку позовної давності (а.с. 70), то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Виходячи з цього, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі в зв'язку з його необґрунтованістю. Слід зазначити, що у разі існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, спадкоємці можуть звернутися до суду з позовом про визнання права на спадкове майно, що є винятковим способом захисту порушеного, оспореного або не визнаного права. Однак в даному випадку вказане питання виходить за межі позовних вимог, тому судом не вирішується. Виходячи з викладеного вище, в задоволенні позову [PERSON] та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed