Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати дії відповідача по нарахуванню 4898,27 грн. відсотків за договором кредиту незаконними, стягнути на її користь 9796,54 грн. матеріальної шкоди та 4898,27 грн. моральної шкоди, а також грошові кошти у сумі 2000 грн. витраченні нею на оплату правової допомоги, а сплату судового збору покласти на відповідача. В обґрунтування вимог посилається на те, що 23.05.2006 року вона отримала в ЗАТ КБ „ПриватБанк, назва якого змінена на ПАТ КБ „ПриватБанк, платіжну картку Голд №SАMDN20000007346062 , з відкриттям карткового рахунку. За погодженням з банком, вона 01.04.2011 року одноразово внесла у касу банку 18000,03 грн. заборгованості за договором кредиту. Однак, 21.07.2011 року банк безпідставно нарахував їй до сплати ще борг у сумі 4898,27грн., не пояснивши за що нараховані такі кошти. Після чого вона неодноразово зверталась до відповідача з письмовими заявами, але відповідей від банку не отримала. Посилаючись на наведене та на те, що відповідач порушив її права споживача, просила визнати дії відповідача по нарахуванню 4898,27грн. відсотків незаконними та стягнути на її користь 9796,54грн. матеріальної шкоди і 4898,27 грн. моральної шкоди на підставі ст.ст. 203,215,216,230,236,524,548 ЦК України та Закону «Про захист прав споживачів». Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.06.2014 року позовна заява позивача визнана неподаною та повернута їй. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 06.08.2014 року, ухвалу судді від 17.06.2014 року скасовано, а позовну заяву направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 22.08.2014 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду. 04 вересня 2014 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 5895,52грн. за договором кредиту б/н від 23.05.2006 року. В обґрунтування вимог посилається на те, що 23.05.2006 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк, назва якого змінена на ПАТ КБ „ПриватБанк та [PERSON] укладено договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримала кредит в сумі 13 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 16,80% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами кредитного договору відповідач зобовязався повернути одержаний кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені кредитним договором, сплачувати щомісячні платежі в порядку та терміни, встановлені кредитним договором, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, відповідно до умов кредитного договору. Відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 31.07.2014р. має заборгованість у сумі 5 895, 52 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. 08.09.2014 року провадження у справі було відкрито і справа призначена до розгляду. 26.09.2014 року за заявою сторони, суд ухвалив про обєднання цивільних справ. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд визнати дії відповідача по нарахуванню заборгованості за договором у сумі 4898,27 грн. незаконними, стягнути на користь позивача 9796,54 грн. матеріальної та 4898,27 грн. моральної шкоди, а також грошові кошти у сумі 2000 грн. витрачені нею на оплату правової допомоги, оплату судового збору покласти на відповідача. Позовні вимоги відповідача не визнали та просили у задоволенні позову відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити у задоволенні позову як безпідставного. Позовні вимоги банку зменшив та просив у відповідності до ч.2 ст.31 ЦПК України стягнути з [PERSON], станом на 31.07.2014р., заборгованість за кредитним договором в розмірі 5434,10грн., з яких 4937,24грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованим на прострочену заборгованість за тілом кредиту, а також штраф у сумі 250грн.(його фіксована частина) і штраф у сумі 246,86грн.(його процентна складова). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до таких висновків. Згідно з договором №б/н від 23.05.2006 року [PERSON], на підставі її заяви отримала в ЗАТ КБ «Приватбанк», назва якого змінена на ПАТ КБ „ПриватБанк, кредит у розмірі 13500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Голд № SАMDN20000007346062, з відкриттям карткового рахунку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник зобовязувався погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості у відповідності до п.1 наказу ЗАТ КБ «ПриватБанк» № С-120 від 20.07.2005р. Строк дії картки 31.05.2008р. Дата знищення цієї картки не встановлена, однак за інформацією Банку , вона була знищена після 31.05.2008р. Згідно розрахунків, які відповідач не одноразово змінював, у [PERSON] утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31.07.2014 року, остаточно становить: -5434,10грн., з яких 4937,24грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованим на прострочену заборгованість за тілом кредиту, а також штраф відповідно до п.5.10 Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом ЗАТ КБ «Приватбанк» №С-120 від 20.07.2005р. у сумі 250грн.(фіксована частина) і 246,86грн. (процентна складова). Судом встановлено, що за розрахунком заборгованості перед Банком, [PERSON], 01.04.2011 року, повно погасила весь борг у сумі 18000,03 грн. за договором №б/н від 23.05.2006 року, однак довідки про відсутність боргу за договором, банк їй не надав. Однак, 04 вересня 2014 року ПАТ КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 5434,10грн. за договором кредиту б/н від 23.05.2006 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові. (ч.4ст.267 ЦК України ) За положенням ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ст.. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. У відповідності ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст..266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до Правил користування платіжної карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначають щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності ( ст..257 ЦК Україна ) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, (ст..261 ЦК України) а не закінченням строку дії договору. Однак автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, перебіг строку позовної давності слід рахувати з квітня 2011 року. З позовом про стягнення заборгованості Банк звернувся до суду у вересні 2014р. Відповідно Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці, (поле МОNТН). однак картки позивач не отримувала з 31.08.2008р. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] заперечувала той факт, що їй була видана картка з новим строком дії і таке не заперечує відповідач, а останній платіж у сумі 18000,03 грн., вона погасила, 01.04.2011 року, в касу відділення ПАТ КБ «Приватбанк» У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі, підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Посилання представника відповідача на збільшення позовної давності за домовленістю сторін є безпідставним, оскільки Умови та правила користування платіжною карткою , які діяли на час укладання кредитного договору та передбачали збільшення строку позовної давності, позивачем не підписувалися. З урахуванням викладеного, суд вважає у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанку» відмовити. [PERSON] у позовній заяві стверджує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 21.07.2011 року безпідставно нарахував їй до сплати, неіснуючий борг у сумі 4898,27грн. Однак, 01.04.2011р. вона повністю сплатила кредит у сумі 18000,03грн. за договором кредиту від 23.05.2006 року. Після цього вона звернулася до Банку з метою отримати інформацію про споживчий кредит, оскільки у відповідності до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк зобовязаний повідомити споживача про існування заборгованості. Вона неодноразово зверталась до відповідача з письмовими заявами про розяснення щодо нарахування заборгованості, але відповідей від банку так і не отримала. Вважає, що відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, угода укладена під впливом обману, якщо сторона умисно ввела другу сторону в оману, суд має право визнати такий правочин недійсним. Частиною 2 ст.230 ЦК України передбачено, що стороною, якою було застосовано обман відшкодовує іншій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду. Отже ПАТ КБ «ПриватБанк» повинен відшкодувати їй нараховану заборгованість за кредитним договором, за подвійною ставкою у сумі 9796,54грн.(4898,27х2) і моральну шкоду у сумі 4898,27грн. Далі зазначала, що згідно вимог ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені, зокрема, в ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам суспільства. Посилаючись на наведене та на те, що відповідач порушив її права споживача, просила визнати дії відповідача по нарахуванню 4898,27грн. відсотків незаконними та стягнути на її користь 9796,54грн. матеріальної шкоди і 4898,27 грн. моральної шкоди на підставі ст.ст. 203,215,216,230,236,524,548 ЦК України та Закону «Про захист прав споживачів», а також стягнути з відповідача 2000грн. витрат на оплату правової допомоги. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Посилаючись на норми про недійсність правочину, позивач у позові не вимагає визнати недійсним кредитного договору, а тільки суми, яка витікає з цього договору. Тому суд с такими твердженнями погодиться не може, так як відповідно до ст.202 ЦК України правочини є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а зобовязання є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Як встановлено судом, згідно з договором №б/н від 23.05.2006 року [PERSON], на підставі її заяви отримала в ЗАТ КБ «Приватбанк», назва якого змінена на ПАТ КБ „ПриватБанк, кредит у розмірі 13500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Голд № SАMDN20000007346062, з відкриттям карткового рахунку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] зобовязалася погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості у відповідності до п.1 наказу ЗАТ КБ «ПриватБанк» № С-120 від 20.07.2005р. Інших угод між сторонами не укладено. Отже, як вбачається з обставин справи кредитний договір укладений між сторонами у письмовій формі, підписаний сторонами і в ньому містяться умови, передбачені діючим законодавством. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed