Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком № 20 по вул. Богуна с. Кикова, Новоград-Волинський район. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником будинку № 45 по вул. Набережній, у с. Кикова, Новоград-Волинського району на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 вересня 2011 року. 24 червня 2014 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] З 2014 року відповідач зареєструвалась у спірному будинку та проживала у ньому разом з позивачем. 16 грудня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого відповідач переїхала проживати до своєї матері у буд. № 20 по вул. Богуна у м. Новограді-Волинському. Оскільки відповідач не проживає у вищезазначеному будинку понад 1 рік, особистих речей чи її майна у будинку немає, то вона втратила право користування спірним житлом. Відповідач являючись зареєстрованою в будинку, створює [PERSON] перешкоди у користуванні та володінні вказаним майном, оскільки позивач має намір продати будинок, однак покупці відмовляються купувати будинок із зареєстрованими в ньому особами. Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову. [PERSON] підтвердила, що дійсно, після розірвання шлюбу, з кінця 2014 року не проживає у спірному будинку та переїхала проживати до своєї матері у буд. № 20 по вул. Богуна у м. Новограді-Волинському. Позивач чинить перешкоди у користуванні спірним будинком, шляхом влаштування сварок. [PERSON] та [PERSON] проживають разом з відповідачкою і лише на літні канікули вони тимчасово проживають разом з позивачем. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 12 вересня 2011 року [PERSON] є власником будинку № 45 по вул. Набережній, у с. Кикова, Новоград-Волинського району (а.с. 3). 24 червня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС Новоград-Волинського МУЮ, актовий запис № 157. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 6). Відповідно до актів обстеження місця проживання, складених комісією Киківської сільської ради від 29 березня 2016 року та 26 березня 2018 року, [PERSON] зареєстрований та проживає в [INFO], колишня дружина [PERSON], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] за даною адресою зареєстровані, але не проживають з кінця червня 2015 року (а.с. 7, 8). Згідно свідоцтва про зміну імені від 4 травня 2017 року [PERSON] змінила своє прізвище на «Тарасова» (а.с. 23). Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], вона дійсно, після розірвання шлюбу 16 грудня 2015 року, не проживає у [INFO] та переїхала проживати до своєї матері у будинок № 20 по вул. Богуна у м. Новограді-Волинському, де й проживає по цей час. Дані обставини підтверджуються наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с.3-23). Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 47 Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сімї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України). За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом із тим, відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить будинок, у якому зареєстрований відповідач. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з позовом, відповідач безперервно, без поважних причин не проживає (відсутній) у вказаному будинку понад 1 рік, а належних доказів вчинення перешкод у користуванні будинком, суду не надано. Отже, оскільки [PERSON] є власником будинку, а за змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved