Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом та просив визнати недійсним кредитний договір №50009354 від 11 червня 2013 року (з усіма додатками) та договір про внесення змін/додаткова угода №1 від 13 червня 2014 року до кредитного договору №50009354 від 11 червня 2013 року з моменту укладення та застосувати реституцію, зобов'язавши відповідача повернути позивачу кошти, попередньо сплачені в рахунок виконання кредитного договору в розмірі 25 966 грн. 92 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 червня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір для придбання транспортного засобу. Згідно умов договору сума кредиту складає 118 342 грн. 58 коп., що еквівалентно 14 517 доларів США, строк кредиту 60 місяців. В подальшому між сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору та збільшено суму кредиту. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 18 червня 2013 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу. Позивач зазначає, що договір страхування автомобіля було укладено у гривні, а тому видача кредиту у доларах США є необґрунтованою. Надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Відповідач переклав усі валютні ризики на позичальника. Штрафні санкції передбачено лише для позичальника, що суперечить принципу добросовісності та справедливості. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 червня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір №50009354. Сума кредиту - 118 342 грн. 58 коп., що еквівалентно 14 517 доларів США, строк кредиту 60 місяців, цільове призначення - придбання автомобіля марки VW модель Polo Sedan, 2013 року випуску. 12 червня 2013 року між ТОВ «Атлант-М Лепсе» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Фольксваген Polo Sedan. 18 червня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено договір застави транспортного засобу №50009354. Згідно додаткового договору про внесення змін/додаткова угода №1 до кредитного договору №50009354 від 13 червня 2014 року позичальнику було надано додаткову суму кредиту у розмірі 4 088 доларів США. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначає, що видача коштів в іноземній валюті забороняється. Однак, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не містить заборони на видачу кредитів в іноземній валюті, а тому це не є підставою до визнання кредитного договору недійсним. Також не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо наявності в оскаржуваному договорі істотного дисбалансу прав та обов'язків споживача. Так, [PERSON] під час укладення договору мав змогу оцінити надану йому відповідачем інформацію та не погодитися на отримання кредиту на умовах викладених в договорі. Крім того, поняття істотного дисбалансу прав та обов'язків є оціночним, і суд не може погодитись з доводами позивача в цій частині, оскільки останній, отримавши досить велику суму кредитних коштів, відповідно до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України уклав договір з відповідачем на умовах, на які погодились сторони. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed