Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У жовтні 2020 року Черкавський Ю.С. в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління «Будівельні проекти» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яким просив суд визнати [PERSON] , 1962 р.н., таким, що втратив право користування житловим будинком, загальною площею 339,5 кв.м., житловою площею 93,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У мотивування свого позову заявник вказує, що ТОВ «Компанія з управління «Будівельні проекти» є власником житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстроване 20.03.2018 року на підставі свідоцтва виданого 20.03.2018 року державним нотаріусом Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області, на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки (проведені електронні торги) від 31.08.2017 року, виданого начальником відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТ УЮ в Одеській області, згідно якого ТОВ «Компанія з управління «Будівельні проекти» належить на праві власності майно, а саме житловий будинок, з господарчими будівлями і спорудами, загальною площею 339,5 кв.м., житловою площею 93,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна від 20.03.2008 року була [PERSON] . Позивач стверджує, що звернення до відповідача з вимогою звільнити приміщення та добровільно знятись з реєстраційного обліку за цією адресою реагування з боку відповідача не мало. Направлення вимоги № 1629 від 07.10.2020 року, про добровільне усунення перешкод власникові у користування майном, підтверджено квитанцією про відправлення 0218303131707. Представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що ТОВ «Компанія з управління «Будівельні проекти» є власником житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстроване 20.03.2018 року на підставі свідоцтва виданого 20.03.2018 року державним нотаріусом Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області, на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки (проведені електронні торги) від 31.08.2017 року, виданого начальником відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТ УЮ в Одеській області, згідно якого ТОВ «Компанія з управління «Будівельні проекти» належить на праві власності майно, а саме житловий будинок, з господарчими будівлями і спорудами, загальною площею 339,5 кв.м., житловою площею 93,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна від 20.03.2008 року була [PERSON] . Судом встановлено, що відповідно до п. 3.7 Договору про іпотеку від 20.03.2008 року предмет іпотеки придбаний іпотекодавцем в період знаходження в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого отримано згоду на укладення цього договору іпотеки, є їх спільною сумісною власністю, про що доведено до відома іпотекодержателя. На вимогу власника відповідач не знявся з реєстраційного обліку, що підтверджено змістом самої вимоги від 07.10.2020 року та квитанцією про відправлення на адресу відповідача. Звертаючись до суду із позовом, позивач обрав спосіб захисту визначений правовим механізмом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також позивач послався на правило ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Водночас, у мотивувальній частині позову, позивач послався на правило ст.109 ЖК України, проте позовних вимог про виселення відповідача не висував. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом, самостійного визначення судом належного відповідача. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, так само, законом покладено право позивача визначати відповідача, співвідповідача. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, і вирішує спір в межах заявленого предмету, правової підстави позову. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». \~ \~ \~ \~Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За змістом\~статті 47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 40 Закону № 898-IV\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є\~стаття 109 ЖК УРСР. За загальним правилом, визначеним частиною другою\~статті 109 ЖК УРСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до\~ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої\~статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій\~статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення\~статті 40 Закону № 898-IV, так і норма\~статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 16 січня 2019 року № 643/18788/15-ц передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки\~справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики у спорах щодо застосування\~статті 40 Закону № 898-IV\~та\~статті 109 ЖК УРСР. Крім того, колегія вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду висловила намір відступити від вищезазначеного правового висновку і не застосовувати\~статтю 40 Закону № 898-IV\~та\~статтю 109 ЖК УРСР\~до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та його сім`ї. Оскільки на думку колегії суддів, правозастосування норм національного законодавства у такий спосіб порушує права власника житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки.\~\~\~ Розглянувши справу по суті Велика Палата Верхового Суду дійшла до наступного висновку:\~ «Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі\~статтею 319 ЦК України\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду вважає, що\~статтю 109 ЖК УРСР\~викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Як встановлено судами позивач придбав квартиру на електронних торгах при здійсненній державним виконавцем стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження. Станом на 24 вересня 2015 року електронні торги повинні були проводитися з дотриманням вимог\~Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, та Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5\~(далі - Тимчасовий порядок). Відповідно до пункту 3 пункту 2 розділу ІІ Тимчасового порядку державний виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після закінчення 10-денного строку подачі заперечень сторін виконавчого провадження проти визначення вартості (оцінки) майна у разі відсутності таких заперечень готує і направляє до відповідного структурного підрозділу головного територіального управління юстиції у місті Києві та областях, що забезпечує реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби (далі - регіональний орган державної виконавчої служби), документи для проведення реалізації майна, зокрема копії документів, що характеризують майно. У підпункті 2 пункту 6 розділу ІІІ Тимчасового порядку визначено, що зміст інформаційного повідомлення про електронні торги повинен містити інформацію про майно: реєстраційний номер лота; вид майна; найменування майна; відомості про майно, що виставляється на електронних торгах, його склад, характеристики, опис; місцезнаходження майна; фотографічне зображення майна; відомості про обтяження майна; розмір гарантійного внеску; стартову ціну продажу; крок електронних торгів; порядок ознайомлення з майном. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї.\~\~ А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі\~статей 109 ЖК УРСР\~та\~статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми\~статті 40 Закону № 898-IV\~та\~статті 109 ЖК УРСР». Встановлені у цій справі правовідносини врегульовані наступним законодавством: станом на 31 серпня 2017 року електронні торги повинні були проводитися з дотриманням вимог\~Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5\~(далі - Порядок). Порядок в новій, наведеній судом редакції, містить аналогічні застереження щодо обов`язку виконавця надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах, зокрема, що у житловому будинку, який виставляється на електронні торги, зареєстрований та проживає власник та чоловік власника, який, крім іншого, є співвласником даного житлового будинку, відповідно до правил СК України. \~ \~ \~ \~Дана обставина була чітко прописана і у іпотечному договорі нотаріусом (п. 3.7 Договору). \~ \~ \~ \~ТОВ «Компанія з управління «Будівельні проекти» купуючи з електронних торгів спірний житловий будинок, на переконання суду, мало б оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі\~статей 109 ЖК УРСР\~та\~статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. \~ \~ \~ \~Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 вже висловлювала свою позицію щодо правового висновку Верховного Суду України про застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, аналогічним якому є висновок у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, та зазначила, що не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку. \~ \~ \~ \~У\~статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зазначено, що органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Частиною першою\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7 цього закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Суд зазначає, що виселення, як різновид позбавлення особи права користування житлом, є самостійною підставою для зняття цієї самої особи з реєстраційного обліку. Відповідно до предмету спору по даній справі, правової підстави та обраного позивачем способу захисту, складу відповідачів, суд не має можливості дослідити і встановити обставини придбання житлового будинку та земельної ділянки самою [PERSON] , з`ясувати джерела коштів, за які було придбано [PERSON] це майно. Крім того, позбавлення власників права користування жилим приміщенням, в даному випадку, можливо лише після встановлення судом підстав для виселення власників (попередніх) із жилого приміщення. Однак такі позовні вимоги не ставились. \~ \~ \~ \~З цієї ж підстави суд не вбачає правових підстав для застосування до встановлених у цій справі правовідносин правила ст. 391 ЦК України. \~ \~ \~ \~Позивач не позбавлений можливості звернутись до суду із позовом до попередніх власників (співвласників) придбаного позивачем з електронних торгів нерухомого майна, про виселення, з інших, описаних вище правових підстав та застосуванням викладених вище механізмів, які мають бути оцінені судом у сукупності із всіма обставинами отримання кредиту, джерела коштів за які майно що передано у іпотеку було придбано, із дотриманням балансу інтересів нового власника (позивача). Таким чином суд дійшов до висновку, що позов є передчасним, необгрунтованим, і задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~Судові витрати слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed