Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, в обґрунтування якого вказувала, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2016 року є власником квартири №7, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вулиця Головна, будинок 185. Також зазначала, що після придбання у власність вищевказаної квартири, вона зареєструвалася в ній, однак вільно користуватися даною квартирою не має можливості, оскілки в ній залишається проживати колишній її власник [PERSON], не маючи на те законних підстав, чим порушує її права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. При цьому, на її прохання переїхати проживати в інше місце відповідач відмовляється. Крім того зазначала, що з метою виселення відповідача вона зверталася до Головного управління поліції в Чернівецькій області із заявою про примусове виселення [PERSON], однак на її звернення була надана відповідь про те, що питання щодо виселення відповідача має вирішуватися в судовому порядку. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, а саме ст. ст. 15, 317, 321, 391 ЦК України та ст.150 ЖК України, просила усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власністю квартирою шляхом виселення відповідача із незаконно займаної ним квартири, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не зявилася. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили про його задоволення. При цьому вказали на те, що позивач є законним власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, який є дійсним та у визначеному законом порядку не оспорений, а також її право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Разом з тим, вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною на праві власності квартирою вона позбавлена можливості, оскільки у квартири продовжує проживати без реєстрації її колишній власник, чим чинить їй перешкоди, а тому відповідач підлягає виселенню. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, однак вказав на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що саме [PERSON], а не інша особа проживає у спірній квартирі, а також поставив під сумнів законність договору купівлі-продажу на підставі якого позивач набула у власність квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення в пресі, причини своєї відсутності не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~ Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~ Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що [PERSON] як колишній власник спірної квартири, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, не будучи зареєстрованим у цій квартирі, продовжує в ній проживати без законних підстав, чим чинить їй перешкоди у володінні , користуванні та розпорядженні належним на праві власності нерухомим майном, а тому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] як колишнього власника зі спірної квартири. Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів. При цьому, згідно положень ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Крім того, приписами\~ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, за змістом ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України\~власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Зокрема, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Також слід зазначити, що у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст.\~391,\~396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ТОВ «Естейт Селлінг» від 12 лютого 2016 року придбала у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з одної кімнати, загальною площею 26,70 кв.м , житловою площею 14,50 кв.м. (а.с 8-10). Крім того, як убачається з даного договору, спірна квартира належала ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та право власності товариства було зареєстрованому визначеному законом порядку в державному реєстрі прав на нерухоме майно, реєстрація якого проведена 27 жовтня 2015 року № 11775062, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 760128273101. Відповідно до довідки КЖРЕП № 11 від 20 лютого 2016 року № 312, позивач [PERSON] як власник квартири значиться зареєстрованою в даній квартирі (а.с.12). Крім того, як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованої станом на 31 травня 2016 року, право власності [PERSON] на спірну квартиру в розмірі 1 цілої частки зареєстровано у визначеному законом порядку на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (а.с 39). Також як убачається з наданого представником третьої особи витягу про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, право власності на дану квартиру 14 березня 2008 року було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках за кожним, а саме по ? часті та виникло на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2008 року. Таким чином, судом достовірно встановлено та підтверджено наявними письмовими доказами, що власником квартири на даний час є позивач [PERSON] При цьому, належними та допустимими доказами її право власності не спростовано, а також не визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2016 року, на підставі якого у неї виникло право власності на квартиру, а також не скасована проведена державна реєстрація її права власності на спірне нерухоме майно. При цьому, посилання представника третьої особи [PERSON] про те, що спірна квартира належить їй на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана у період шлюбу із [PERSON], а тому належна [PERSON] частка є їх спільною сумісною власністю, то суд їх до уваги не приймає, оскільки на даний час єдиним власником квартири є позивач, її право власності не оспорено та не скасовано й відповідно [PERSON] не надано суду доказів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, співвласником якої був її чоловік, зокрема з підстав неотримання її згоди на відчуження спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, як встановлено судом та убачається з наданих позивачем доказів, у спірній квартирі після її придбання позивачем продовжує проживати її колишній власник [PERSON], що підтверджується наданим висновком про результати розгляду повідомлення Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області від 19 лютого 2016 року, зі змісту якого убачається що 17 лютого 2016 року до відділу поліцій надійшло повідомлення про те, що в спірній квартирі проживає невідома особа та внаслідок проведення відповідної перевірки, працівниками поліції встановлено його особу, а саме [PERSON], [INFO], який при опитуванні повідомив про те, що є співвласником спірної квартири. При цьому, докази належності відповідачу [PERSON] спірної квартири на праві власності й відповідно підтверджуючих право на користування та проживання у спірній квартирі в матеріалах справи відсутні. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] як колишній власник квартири, продовжує проживати у спірній квартирі без законних підстав, у тому числі відповідачем не надано суду доказів на підтвердження законності проживання у спірній квартирі, зокрема договору оренди чи інших доказів на підтвердження законності проживання та користування спірною квартирою. За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, а також те, що право користування є похідним від права власності й відповідно з припиненням права власності на нерухоме майно припиняється й право користування ним, суд вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини сторін й відповідно порушене позивача право вільного володіння та користування квартирою підлягає захисту, оскільки на час розгляду справи відповідач не є власником квартири, й відповідно безпідставно та без отримання відповідної згоди позивача проживає в ній, чим чинить [PERSON] перешкоди у вільному володіння, користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою. З огляду на вказане, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених судом обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що факт незаконного проживання відповідача як колишнього власника квартири у належній позивачу на праві власності квартирі, підтверджено належними та допустимими доказами, що порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, приходить до висновку, що позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю підлягає задоволенню, а відповідач [PERSON] підлягає виселенню із незаконно займаного житла, право власності на яке у нього припинено. Також, ураховуючи положення ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 560 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved