Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Велес Авто» в якому просив визнати недійсним попередній договір № 002/17 від 29 серпня 2017 року, укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 79800 грн., сплачені в якості авансу за вказаним договором. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що влітку 2017 року через мережу інтернет він знайшов оголошення про продаж ТОВ «Велес Авто» автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Rexton W», 2014 року випуску, яке зацікавило його низькою ціною, вдвічі нижчою від ринкової вартості, що склала 351000 грн. Позивач зателефонував до продавця та домовився про продаж автомобіля. 29 серпня 2017 року позивач приїхав до головного представництва ТОВ «Велес Авто», що розташоване у м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 56, офіс 512/1. Там йому запропонували укласти попередній договір, за яким позивач повинен зарахувати на рахунок підприємства кошти в сумі 79800 грн. в якості авансу і вже 05 вересня 2017 року укласти основний договір купівлі продажу автомобіля та сплатити решту його вартості в сумі 272200 грн. Необхідність укладення попереднього договору працівники ТОВ «Велес Авто» пояснили тим, що автомобіль, який позивач бажав придбати, знаходиться в іншому місці, а тому потрібен час для його перевезення та переоформлення. Позивач погодився та уклав з відповідачем попередній договір № 002/17 від 29 серпня 2017, за яким сплатив підприємству ТОВ «Велес Авто» 79800 грн. в якості авансу в рахунок наступного укладення договору купівлі продажу автомобіля. Повернувшись додому позивач уважно прочитав попередній договір та виявив, що п. 1.5 договору містить доповнення, яких не було при ознайомленні з текстом на момент його підписання. Зокрема доповнення передбачають можливість для відповідача не укладати основний договір купівлі продажу автомобіля до 31 грудня 2019 року. Позивач звернувся до відповідача з вимогою розірвати укладений договір та повернути сплачені у якості авансу кошти, проте відповідачем йому було відмовлено. Позивач вважає, що відповідач фактично ошукав його, а тому звернувся до суду із вимогою про визнання недійсним попереднього договору та стягнення на його користь з відповідача суми авансового платежу. В якості підстав для визнання правочину недійсним позивач зазначає про укладення оспорюваного договору під впливом обману та застосування нечесної підприємницької діяльності. Зокрема позивач наголошує про те, що до попереднього договору включені несправедливі умови, визначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» а сам договір укладено з порушенням ст. 19 цього ж Закону, яка забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь яку діяльність, що вводить в оману споживача або є агресивною. Представник відповідача в судове засідання не з'явися, проте надав письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість. Представник відповідача підтвердив факт укладання спірного правочину ( попереднього договору № 002/17 від 29 серпня 2017 року) та не заперечував факт отримання від позивача коштів в сумі 79800 грн. в якості авансу в рахунок наступного укладення договору купівлі продажу автомобіля. Проте, на переконання відповідача, підстав для визнання недійсним вищевказаного договору немає, так як він укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 29 серпня 2017 року між [PERSON], як покупцем та ТОВ «Велес Авто», як продавцем, відповідно до ст. 635 ЦК України було укладено попередній договір № 002/17, за умовами якого сторони зобов'язалися 05 вересня 2017 року укласти договір купівлі продажу автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Rexton W», 2014 року випуску. Вартість автомобіля сторони визначили в сумі 351000 грн. В той же день, відповідно до п. 2.1 попереднього договору [PERSON] сплатив ТОВ «Велес Авто» 79800 грн. в якості авансу в рахунок наступного укладення договору купівлі продажу автомобіля. У п. 1.5 попереднього договору сторони визначили, що вони зобов'язуються укласти основний договір 05 вересня 2017 року за умови виконання п. 2.1 попереднього договору, тобто сплати покупцем авансу за основним договором. Якщо на зазначену вище дату майно (транспортний засіб) не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. У такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Спірний правочин було укладено в простій письмовій формі із визначенням всіх істотних умов, а тому суд не вбачає порушення вказаних вимог цивільного кодексу при укладанні оспорюваного попереднього договору. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заявляючи вимогу про визнання спірного правочину (попереднього договору) недійсним, позивач послався на вчинення правочину під впливом обману та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, як на підставу його недійсності. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту умисного введення його в оману з боку відповідача при укладенні оспорюваного правочину - попереднього договору, а так само і не доведено будь яких порушень законодавства про захист прав споживача, на які посилався позивач, а тому підстав для визнання попереднього договору № 002/17 від 29 серпня 2017 року недійсним та стягнення сплачених за цим договором коштів немає.

Outcome: dismissed