Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив виплатити йому різницю між перерахованим на 2,38 регресом і фактично виплаченим з 01.10.2000 року по 31.03.2001 року, що становить 998,28 грн., та передати уФонд соціального страхування перераховану на коефіцієнт 2,38 суму щомісячних регресних виплат, що становить 445,75 грн., для подальшої йому виплати, починаючи з 01.04.2001 року. На обґрунтування своїх вимога послався на те, що він працював на шахті «Червоноградська» на підземних роботах з 10.06.1985 року по 05.11.1996 року, у звязку з чим захворів професійним захворюванням і висновком МСЕК від 03.12.1996 року визнаний інвалідом ІІІ групи. Шахта виплачує йому відшкодування шкоди за пошкодження здоровя. Згідно з наказом Мінвуглепрому від 04.03.1996 року № 472 на шахті були підвищені тарифні ставки і посадові оклади з 01.08.1996 року на коефіцієнт 2,38. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1993 року № 472 шахта повинна була зробити перерахунок відшкодування шкоди на указаний коефіцієнт. У звязку з відмовою шахти здійснити перерахунок від звернувся до суду й рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.1997 року зобовязано шахту «Червоноградська» зробити йому перерахунок відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38 з 01.08.1996 року і виплатити суму заборгованості. Протягом двох років рішення суду не виконувалося. У звязку з цим він звернувся до Європейського суду з прав людини. Унаслідок вжитих з боку Уряду України заходів між ним та шахтою було укладено мирову угоду, яку 26.10.2000 року затверджено судом. За умовами мирової угоди йому та іншим особам повинні були здійснити перерахунок на коефіцієнт 2,38 з 01.08.1996 року, виплатити всю заборгованість з 01.10.2000 року, виплатити моральне відшкодування, припинити розгляд справи Європейським судом з прав людини. Проте після здійсненого перерахунку щомісячного відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38, що склало 444,75 грн., і виплати усієї заборгованості з 01.08.1996 року по 01.10.2000 року виходячи з цієї суми, з 01.10.2000 року шахта стала виплачувати щомісячне відшкодування шкоди у розмірі, у якому виплачувала до перерахунку, що складало 278,37 грн., з подальшою передачею 01.04.2001 року його документів до Фонду соціального страхування із заниженою на коефіцієнт 2,38 сумою відшкодування шкоди, тобто знизила суму щомісячних виплат відшкодування шкоди, чим порушила ст.ст. 29, 34 Закону України про фонд соціального страхування, ст.ст. 11, 13 Закону України «Про охорону праці» і п. 9 постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, оскільки призначений розмір відшкодування шкоди перегляду в сторону зменшення не підлягає. У письмових запереченнях (а.с. 19, 83-84) відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на: пропуск позивачем строку позовної давності; непроведення у вугільній промисловості збільшення тарифних ставок і посадових окладів, оскільки було здійснено перегляд розмірів надбавок, доплат, премій і винагород для збільшення частки тарифів у середньомісячній заробітній платі працівників межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувались інші складові заробітної плати: вартість здешевлення харчування, зміна порядку оплати за нормативний час пересування в шахті від ствола до робочого місця і зворотно, встановлення передільних розмірів, надбавок, доплат, премій і винагород; те, що на вугільних підприємствах з 01.08.1996 року проводилося упорядкування заробітної плати працівників до 2000 року й за цей час не було підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Підвищення тарифних ставок і посадових окладів відбулося з 01.03.2000 року на коефіцієнт 1,47 згідно з наказом Мінвуглепрому України «Про вдосконалення організації і зарплати» від 17.08.1998 року № 3511; в п. 1.6 наказу міністра вугільної промисловості України від 04.03.1996 року № 72 передбачено, що при впорядкуванні заробітної плати не проводяться перерахунки відшкодування шкоди. Третя особа у справі у письмовому запереченні (а.с. 45-46) просила відмовити у задоволенні позову з підстав: пропуску позивачем строку позовної давності; здійснення впорядкування заробітної плати без зміни її загального розміру у вугільній промисловості з метою збільшення частки тарифних ставок (посадових окладів) у середньомісячній зарплаті без збільшення розміру середньої заробітної плати в межах фонду споживання за рахунок здешевлення харчування, зміни порядку оплати за нормативний час перебування у шахті, встановлення граничних розмірів надбавок, доплат, премій і винагород; виникнення у позивача права на виплату щомісячного відшкодування шкоди 11.11.1996 року, а тому підстав для проведення перерахунку відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38 з 01.08.1996 року в цілому немає. У письмових заяві та відповіді на заперечення відповідача та третьої особи (а.с. 55-60) позивач просив продовжити термін позовної давності, у звязку з його закінченням не з його вини; зазначив, що він не ставить питання про перерахунок відшкодування шкоди, який здійснений 26.10.2000 року, про що свідчить ухвала суду і довідка шахти про збільшення сум відшкодування шкоди з врахуванням коефіцієнта 2,38 по ДВАТ «Шахта № 2 «Червоноградська»; заперечив незбільшення тарифних ставок і посадових окладів на коефіцієнт 2,38; вважає, що у нього виникло право на відшкодування шкоди з 11.11.1996 року, оскільки нарахування відшкодування шкоди проведено по його зарплаті до 01.08.1996 року: за листопад, грудень 1995 року та січень 1996 року. У судовому засідання позивач свої вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та інших своїх письмових зверненнях до суду. Представник відповідача та представник третьої особи позовні вимоги заперечили з підстав, наведених у їхніх письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 61 ЦПК України що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи та пояснень сторін установлено, що з 10.06.1985 року по 05.11.1996 року позивач працював підземним електрослюсарем на шахті № 2 «Червоноградська», правонаступником якої є ДП «Львіввугілля». Висновком МСЕК від 03.12.1996 року з 11.11.1996 року йому встановлено 50 % втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, що підтверджується актом розслідування професійного хронічного захворювання від 11.11.1996 року. Наказом по шахті № 598 від 26.12.1996 року позивачеві проведено нарахування, зокрема, щомісячної доплати без урахування підвищення тарифних ставок (посадових окладів) на коефіцієнт 2,38. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року № 2694-ХІІ, пунктів 4, 9, 22, 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 23.06.1993 року № 472, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоровя, складається з виплати втраченого заробітку (або відповідно його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. Середньомісячний заробіток, з якого визначається або перераховується втрачений потерпілим заробіток, підлягає коригуванню на коефіцієнти підвищення тарифних ставок (посадових окладів). Проте, згідно статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», Галузевих угод між Міністерством промислової політики, добровільними виробничими обєднаннями і ЦК профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, які є нормами прямої дії, Указу Президента України від 9 січня 1996 року № 41/96 «Про додаткові заходи щодо матеріального і морального заохочення працівників вугільної промисловості» та наказу Міністра вугільної промисловості України від 4 березня 1996 року № 72 при зростанні тарифних ставок і посадових окладів з метою збільшення їх частки в середньомісячній заробітній платі в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувалися інші складові заробітної плати) без зміни її загального розміру, підстав для проведення перерахування щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок не передбачено. Така правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 18.02.2009 року. Те, що з 01.08.1996 року на шахті № 2 «Червоноградська» фактично відбулась зміна тарифних ставок (посадових окладів) на коефіцієнт 2,38 сторонами не оспорюється, ця обставина лише по-різному інтерпретована особами, які беруть участь у справі: позивач вважає цю зміну підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), що було підставою для перерахунку розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку), а представник відповідача та представник третьої особи розцінюють її як впорядкування заробітної плати з метою збільшення частки тарифних ставок (посадових окладів) у середньомісячній зарплаті без збільшення розміру середньої заробітної плати в межах фонду споживання за рахунок здешевлення інших складових заробітної плати. Отже, суд вважає доведеним, що з 01.08.1996 року на шахті № 2 «Червоноградська» відбулось підвищення тарифних ставок (посадових окладів) на коефіцієнт 2,38. Разом з тим з поданого представником відповідача акта перевірки середніх заробітків по професіях по шахті «Червоноградська» від 01-14.04.2004 року, затвердженого генеральним директором ДП «Львіввугілля», видно, що середньомісячна заробітна плата по професії позивача електрослюсаря підземного видобувної дільниці V розряду починаючи з серпня 1996 року не збільшувалася, а навпаки. Так, середній заробіток по зазначеній професії за липень 1996 року склав 224,23 грн., а за серпень 1996 року 170,67 грн., у звязку з чим коефіцієнт росту середньої заробітної плати серпня проти липня становив 0,76. У вересні та жовтні 1996 року спостерігається зменшення середнього заробітку у порівнянні з липнем цього року. Крім цього, згідно із зазначеним актом наказом Мінвуглепрому від 04.03.1996 року № 72 проведена зміна структури заробітної плати в межах наявного фонду споживання: оплата нічних годин замінена на оплату нічних годин з 22 год. до 6 год. в розмірі 20 відсотків тарифної ставки (діяла 40 відсотків тарифної ставки); оплату за нормований час переміщення в шахті від ствола до робочого місця і зворотно запроваджено в розмірі годинної тарифної ставки підземного гірничого робітника 1-го розряду (діяла плата в залежності від фактичної тарифної ставки відповідного працівника); зменшено у 2,38 рази фактичні розміри винагороди за вислугу років; вартість здешевлення харчування працівникам галузі включена в розмір тарифної ставки; зменшено граничні розміри преміювання працівників галузі. За таких обставин судом встановлено, що зростання тарифних ставок і посадових окладів здійснене з метою збільшення їх частки в середньомісячній заробітній платі в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувалися інші складові заробітної плати) без зміни у сторону збільшення її загального розміру, а тому у підприємства не було підстав для проведення перерахування позивачеві щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок 2,38. Оскільки коефіцієнт реального росту заробітної плати 2,38 відповідачем застосований правильно, у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Непорушення прав позивача у спірних відносинах та відмова у позові по суті виключає необхідність перевірки судом причин пропуску позивачем строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання позивача на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.1997 року, яким, зокрема, стягнуто з шахти № 2 «Червоноградська» на користь позивача доплату за період з 11.11.1996 року по 01.04.1997 року у сумі 1272,30 грн., а починаючи з 01.04.1997 року присуджено стягувати щомісячно по 444,75 грн. до часу переосвідування, оскільки указане рішення суду при його перегляді за нововиявленими обставинами скасоване ухвалою цього ж суду від 14.01.2000 року. При цьому слід зазначити, що подальше укладення 26.10.2000 року мирової угоди у цій справі та виконання вже скасованого рішення, з огляду на мотиви таких дій з боку Уряду України та відповідача, які повязані виключно з необхідністю дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та інших негативних для держави наслідків, що могли виникнути унаслідок невиконання такого судового рішення, самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed