Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

у квітні 2016 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з травня 1977 року по жовтень 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У грудні 1999 року позивач отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. На час звернення до суду у вказаній квартирі, крім позивача, фактично проживають син позивача [PERSON] та відповідач, який є колишнім чоловіком позивача. Також у квартирі зареєстровані дочка позивача [PERSON] та двоє онуків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що її колишній чоловік - відповідач [PERSON] зловживає алкогольними напоями, напивається до неадекватного стану майже кожного дня, поводить себе агресивно, влаштовує скандали та бійки. З приводу протиправних дій відповідача позивач та члени її родини вимушені були неодноразово викликати міліцію, правоохоронними органами проводилася перевірка на предмет наявності складу кримінального правопорушення. Крім того, відносно [PERSON] складались протоколи за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, в результаті чого відповідач тричі притягувався до адміністративної відповідальності. В кожному такому випадку судами було встановлено, що відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, за місцем свого проживання вчиняв сімейні сварки з дружиною, сином, в ході яких висловлювався нецензурними словами, на зауваження не реагував, що призводило до психологічного насильства у сім'ї. Відтак, на думку позивача, у зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, відповідач підлягає виселенню в порядку, передбаченому ст. 116 ЖК України. За таких обставин, позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], належною позивачу на праві власності, шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири, без надання іншого жилого приміщення, вирішити питання про розподіл судових витрат. До початку розгляду справи відповідач заявив зустрічний позов про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя. Зустрічні позовні вимоги обумовлені тим, що за час спільного проживання з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі сторони набули у власність квартиру [ADDRESS]. За рахунок спільних коштів подружжя були сплачені пайові внески до ЖБК за квартиру. Отже, на думку позивача за зустрічним позовом, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та підлягає поділу в рівних частках. Таким чином, відповідач за зустрічним позовом просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], поділити майно сторін, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири та за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири, припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 28 грудня 1999 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації і зареєстрованого 04 лютого 2000 року в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, реєстровий №416/31196. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та заперечували проти задоволення зустрічного позову, просили суд задовольнити позов про виселення у повному обсязі. Позивач [PERSON], допитана у судовому засіданні в якості свідка, показала, що вона працює на заводі ім. Петровського, у 1975 році встала на чергу на отримання окремого житла, подала заяву про вступ до житлово-будівельного кооперативу. Того ж самого року позивач [PERSON] відкрила на своє ім'я ощадний рахунок, на який внесла 3000 карбованців за вступ до кооперативу. У 1977 році позивач одружилася з [PERSON] У 1979 році подружжя [PERSON] отримали квартиру, за час перебування у шлюбі у сторін народилися дочка та син. Пайовий внесок за квартиру був сплачений [PERSON] за рахунок особистих грошових коштів, отриманих та успадкованих нею від батьків. [PERSON] постійно зловживав алкогольними напоями, виплачував аліменти на утримання дитини від першого шлюбу. За рішенням суду восени 1989 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], був розірваний, державну реєстрацію розірвання шлюбу свідок здійснила лише у жовтні 2015 року. Відповідач [PERSON] залишився проживати у спірній квартирі, після розірвання шлюбу сторони не вели спільного господарства. [PERSON] перебуває на обліку як сімейний насильник. У вересні 2015 року [PERSON] наніс свідку тілесні пошкодження, постійно погрожував фізичною розправою. Якщо б не антисоціальна поведінка [PERSON], позивач [PERSON] не зверталася до суду з позовом про виселення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти первісного позову, підтримав свої зустрічні позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] зазначив, що з 1977 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], матір якої наполягала на купівлі кооперативної квартири та вступу до ЖБК. Дружина відповідача розпоряджалася усіма спільними грошима. Заробітна плата відповідача була більше ніж у два рази більше за заробітну плату позивача. Відповідач підтвердив, що сплачував аліменти на утримання своєї доньки від попереднього шлюбу. Подружні стосунки були нормальні. У 1989 році дружина відповідача попросила розлучення, після ухвалення судом рішення про розлучення подружжя продовжили проживати разом. Відповідач стверджує, що пайовий внесок за кооперативну квартиру сплачений подружжям [PERSON] за рахунок спільних коштів, зокрема, ще на початку подружнього життя відповідач привіз від свого батька 3000 карбованців, передав гроші дружині, куди остання витратила такі кошти не знає. Відповідач заперечує, що він зловживає алкогольними напоями. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, повідомив, що він є сином сторін. З батьком у сина напружені стосунки, з матір'ю - добрі. Батьки розлучилися у 1989 році, з цього часу батько веде окреме господарство, однак проживають разом в одній кімнаті. Батько свідка - [PERSON] зловживає алкогольними напоями, вчиняє фізичне насильство відносно свідка, матері та сестри, влаштовує бійки та скандали. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що вона є дочкою сторін. До 2007 року свідок проживала в квартирі по [ADDRESS], однак вимушена була змінити місце проживання, оскільки батько свідка - [PERSON] тероризував усіх, зловживав алкогольними напоями, вчиняв фізичне насильство відносно усіх членів родини. Батьки свідка розлучилися у 1989 - 1990 роках, з цього часу батьки ведуть окреме господарство. Також свідку відомо, що мати до укладення шлюбу вступила до ЖБК, у батька не було достатнього грошових коштів на оплату пайового внеску за квартиру. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, повідомив, що він є братом позивача [PERSON] Відносини у родині [PERSON] були нормальні, потім погіршилися. Сестра з чоловіком розлучилися у 1989 році. До одруження у [PERSON] були грошові кошти на перший внесок до ЖБК, які дала їй матір. У 1989 році помер батько свідка та позивача, була розподілена спадщина. Подальша оплата пайових внесків здійснювалася за рахунок грошових коштів, які давала [PERSON] її матір. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 12 травня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. За рішенням Мінського районного народного суду м. Києва від 28 жовтня 1989 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано. (а.с. 12.-13) Свідоцтво про розірвання шлюбу видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ у м. Києві та отримано [PERSON] 02 жовтня 2015 року. На підставі вказаного свідоцтва органом РАЦС складено актовий запис про розірвання шлюбу № 286. (а.с. 14) У відповідності до ст. 38, 39 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу, за життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або їх обох. За приписами ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. 01 січня 2004 року набув чинності Сімейний кодекс України. Порядок припинення шлюбу врегульовано у главі 11 Сімейного кодексу України. За приписами ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ст. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відтак, починаючи з 01 січня 2004 року внесені зміни до порядку припинення шлюбу в частині часу, з якого шлюб вважається припиненим. За правилами Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», звернуто увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Аналіз вищенаведених норм законодавства України дозволяє дійти висновку, що у разі розірвання шлюбу, укладеного між чоловіком та жінкою, за рішенням суду, ухваленим до 01 січня 2014 року, такий шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, оскільки порядок припинення шлюбу у даному разі врегульований нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. Положення Сімейного кодексу України не мають зворотної сили до правовідносин, які виникли до 1 січня 2004 року. Закон, яким змінюється порядок припинення шлюбу, не пом'якшує або скасовує відповідальність особи, а відтак такий закон не має зворотної сили. За наведених обставин, суд доходить висновку, що подружжя [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1977 року по 02 жовтня 2015 року. Припинення шлюбу було зареєстровано в органах реєстрації актів цивільного стану за заявою [PERSON] 02 жовтня 2015 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У відповідності до положень п.п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. За приписами ст. 15 Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Як убачається з матеріалів справи, на ім'я [PERSON] виконкомом Київської міської ради народних депутатів 11 травня 1979 року видано ордер на право заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] Ордер виданий на родину з двох осіб: [PERSON] та її чоловіка [PERSON] За довідкою ЖБК «60 років Жовтня» від 25 липня 2016 року № 26/6 позивач [PERSON] поставлена на облік вступу в кооператив 23 грудня 1974 року, за рішенням зборів від 31 жовтня 1978 року була прийнята в члени кооперативу. Інформація про прийняття в члени кооперативу [PERSON] відсутня. В документах, які знаходяться в ЖБК, інформації про оплату квартир та період сплати останнього платежу немає. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 28 грудня 1999 року спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON], державну реєстрацію права власності на вказану квартиру здійснено у КП КМБТІ 04 лютого 2000 року. (а.с. 9-10) Обґрунтовуючи заперечення проти зустрічного позову, [PERSON] послалася на те, що пайовий внесок за квартиру сплачений за рахунок її особистих грошових коштів. Відповідно до довідки ЖБК «60 років Жовтня» [PERSON] 22 лютого 1978 року згідно з платіжної відомості сплатила пайовий внесок у розмірі 3000 карбованців в Ощадбанку № 5394. Такі обставини також підтверджені довідкою виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 21 лютого 1978 року № 86-665, копією сповіщення від 22 лютого 1978 року, ощадкаса № 5394. Як убачається з копії ощадкнижки, у грудні 1974 року [PERSON] відкрила на своє ім'я ощадний рахунок. Станом на дату укладення шлюбу (12 травня 1977 року) на ощадному рахунку [PERSON] було 2850,70 карбованців. Згідно з довідкою ЖБК «60 років Жовтня» від 10 листопада 1999 року сума пайового внеску за спірну квартиру становить 6628,20 карбованців, які були сплачені в повному обсязі 15 січня 1993 року. (а.с. 39) У період з 1977 року до 1993 року подружжя [PERSON] працювали на ПАТ «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського». За довідками про заробітну плату [PERSON] на посаді слюсаря отримував заробітну плату, розмір якої в середньому складав 200 карбованців на місяць. Заробітна плата [PERSON] на посаді монтажника Р.Е.А. за вказаний період становила приблизно 200 карбованців на місяць. Посилання [PERSON] на те, що вона успадкувала грошові кошти від батьків або отримувала кошти у дарунок від батьків, не підтверджені належними та допустимими доказами. Показання свідків з цього приводу не можуть братися до уваги, оскільки показами свідків не може бути підтверджений факт передачі грошових коштів. Таким чином, починаючи з 15 січня 1993 року, позивач [PERSON] набула у особисту приватну власність 427/1000 частин спірної квартири, оскільки 2850,70 карбованців з 3000 карбованців вступного внеску були сплачені [PERSON] за рахунок особистих грошових коштів. Інші 573/1000 частин спірної квартири набуті подружжям [PERSON] у спільну сумісну власність, які в порядку поділу спільного майна подружжя підлягають поділу в рівних частках з огляду на те, що набуті подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі та за рахунок спільних коштів. Належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин сторонами не надано. Враховуючи те, що за наведеними обставинами відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири. За приписами ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відтак, відповідач [PERSON] не може бути виселений з квартири в порядку, передбаченому ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки вказана норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою і виселення та про часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя, вирішує визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] 5730/10000 частин квартири [ADDRESS], провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 2865/10000 частин спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на 2865/10000 частин вказаної квартири № 23, а також визнати особистою приватною власністю [PERSON] 427/1000 частин квартири [ADDRESS]. У задоволенні решти позовних вимог суд вирішує відмовити з підстав, наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] судовий збір у сумі 2067 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог в дохід держави, оскільки позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial