Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка, в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, уточнивши свої вимоги, про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідачка по справі, [PERSON] , з 2013 року по цей час у вищевказаній квартирі не проживає, не бере участі в її утриманні та не сплачує за комунальні послуги. Вважає, що відповідачка на підставі ст. 405 ЦК України втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Проте, представник позивачки надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, у якій на позовних вимогах наполягав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутності та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Представник третьої особи, Добропільської міської ради, який про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Пояснень щодо позову до суду не надавав. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Зважаючи на те, що учасники процесу в судове засідання не з`явилися, суд враховує вимоги ст. 223 ЦПК України, відповідно до яких неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що [PERSON] 03 жовтня 1991 року купила одну другу частину жилого будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 1991 року. (а.с. 6-7) Згідно довідки про склад сім`ї № 01-08/4766 від 12 вересня 2019 року відділу реєстрації Добропільської міської ради, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані разом з позивачкою [PERSON] , 1961 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження. (а.с.8) Довідкою голови квартального комітету від 23 вересня 2019 року, підтверджено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають з 2013 року [PERSON] , 1984 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження. (а.с.9) Судом також встановлено, що [PERSON] , 1984 року народження, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого МВС 71001 23 серпня 2018 року. (а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка понад один рік без поважних причин не мешкає в квартирі [ADDRESS] , є громадянкою Російської Федерації, а відповідно для отримання громадянства мала отримати вид на проживання на території Російської Федерації, по якому мала проживати на території Федерації не менше одного року, а тому суд вважає, що вона втратила право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved