Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилався на те, що з 17 серпня 2009 року працював машиністом автогрейдера 6 розряду ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд», наказом №192-к від 11 листопада 2014 року був звільнений за ст. 36 КЗпП України. Під час звільнення йому не виплачено заробітну плату за період з 01.11.2013 по 11.11.2014 року в сумі 28939 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, та моральну шкоду в сумі 5000 грн. (а.с.1-3). Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року (з урахуванням ухвали від 24 липня 2015 року про виправлення описки) позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Трест Дніпродорбуд» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 28\~939 грн. 00 коп. та допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнуто середній заробіток за час затримки виплати у сумі 19\~976 грн.24 коп. Стягнуто моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.80-88). В апеляційній скарзі представник ПАТ «Трест Дніпродорбуд» - [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ПАТ «Трест Дніпродорбуд» заборгованості по заробітній платі в сумі 8758,10 грн., а також в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення\~суду\~в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга\~підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Установлено, що з 17 серпня 2009 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд», яке у подальшому перейменовано на ПАТ «Трест Дніпродорбуд», 11 листопада 2014 року звільнений за угодою сторін (а.с.7-8, 74-76). З 1 листопада 2013 року по день звільнення позивачу нараховувалась, але не виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України (індивідуальні відомості про застраховану особу) від 14 квітня 2015 року / а. с. 9, 66 /, всього заборгованість складає 28\~939 грн., помісячний розрахунок наведений у рішенні суду. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено: установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж працівник у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні\~його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на те, що інформація, надана ПФУ, не в повній мірі відповідає дійсності та в свою чергу наводить власний розрахунок по заробітній платі з урахуванням сум утриманих податків та обовязкових платежів та вказує на те, що заборгованість перед відповідачем складає 20180 грн. 90 коп. Однак, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не являються належними і допустимими доказами в розумінні ст.. 57-60 ЦПК України. Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку\~ з громадян є відповідно обовязком роботодавця та\~ працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, Із матеріалів справи вбачається, що у довідці Пенсійного фонду України зазначено помісячні розміри нарахованої заробітної плати без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 28\~939 грн., не зазначив в резолютивній частині рішення, що розрахунок цієї суми проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів, тому рішення суду у цій частині\~ слід змінити (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), та доповнити резолютивну частину рішення, що розрахунок суми заборгованості проведений без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. У частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні рішення суду відповідачем не оскаржується, однак, апеляційний суд на підставі ч.3 ст. 303 ЦПК України виходить за межі апеляційної скарги, оскільки сума 19\~976 грн.24 коп. визначена судом також без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів, про що слід зазначити у резолютивній частині рішення, змінивши його на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України). В частині стягнення моральної шкоди рішення суду підлягає зміні виходячи з наступного. Згідно ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи ступінь важкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, викликаних зменшенням його матеріального забезпечення, та виходячи із принципів розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, що сума у 1000грн. буде достатньою для відшкодування моральної шкоди, оскільки доводи позивача щодо порушення його здоровя, зниження фізичної сили, порушення центральної нервової системи, а, відтак, спричинення йому моральної шкоди у сумі 5000грн. - не підтверджені належними і допустимими доказами \~ \~ \~ \~

Outcome: partial