Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

У жовтні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд позбавити відповідчівчів права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] посилаючись на ті підстави, що відповідачі у 1991 р. виїхали до Канади у м. Торонто на постійне місце проживання де проживають по теперішній час, та наміру повертатися не мають, однак вони хочуть продати квартиру за допомогою позивача та складеними у Генеральному консульстві України в Торонто /Канада/ довіреностями продати вказану квартиру і отримати за неї грошові кошти. Після виїзду за кордон відповідачі не знялися з обліку по квартирі і позивач повинна нести витрати за їх реєстрацію по квартирі, що негативно впливає на її матеріальний стан. Позивач, яка теж являється представником відповідачів у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 04.06.2018 подала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 15). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 30.12.1994 №6194 виданого Ленінградської райради народних депутатів, яке посвідчує, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності гр. [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина та [PERSON] ? частина загальною площею 33,0 кв.м. (а.с. 7). Згідно декларації м. Торонто від 19.05.2017 встановлено, що [PERSON], [INFO] отримуючи американське громадянство та після вступу у шлюб з [PERSON] змінила прізвище та ім'я з дівочого [PERSON] (а.с. 6). Згідно довіреностей від 28.02.2017 виданих Генеральним консульством України в Торонто /Канада/ відповідачі уповноважили позивача представляти їх інтереси як власників спірної квартири, укласти попередній договір купівлі-продажу квартири, продати зазначену квартиру та укласти договір купівлі-продажу частки квартири, визначаючи умови договору, в тому числі ціну продажу, на свій розсуд (а.с. 4, 5). У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Частина 2 ст. 405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік і доказів, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є правовою підставою для позбавлення права користування житловим приміщенням та задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved