Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 19.04.2013 року. Як підставу позову зазначив, що 19.04.2013 року помер його батько, [PERSON]. На підставі державного акту на право постійного користування землею йому належала земельна ділянка загальною площею 50,00 га в межах згідно з планом, яку надано рішенням ІІ сесії ХХІІІ скликання Шевченківської районної ради народних депутатів Шевченківського району Харківської області від 22.07.1998 року для ведення селянського господарства на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є він син [PERSON] та дружина - [PERSON], як не претендує на спадкове майно. Позивач звернувся в нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом відмовлено. Крім того, згідно статуту фермерського господарства «Восход А» в редакції від 16.07.2007 року зазначено, що ФГ «Восход А» створюється на необмежений строк, засновником і головою якого є [PERSON]. Згідно протоколу № 4 від 22.04.2013 року загальних зборів членів господарства на [PERSON] складено повноваження засновника господарства. Після смерті [PERSON] процедури реорганізації, ліквідації та банкрутства не розпочато. Спадкоємці фактично продовжують здійснювати статутну діяльність, зокрема користуватися земельною ділянкою, сплачують податки та збори. Будь-які акти органів державної влади щодо припинення права спадкодавця щодо постійного користування вищевказаною земельною ділянкою відсутні. Вважає, що відсутність у переліку субєктів права постійного користування земельною ділянкою не може бути підставою для відмови у видачі йому свідоцтва про право на спадщину, оскільки чинним законодавством передбачено можливість успадкування права користування земельною ділянкою, яка надавалася для сільськогосподарських потреб ведення фермерського господарства, право на користування якою у встановленому порядку посвідчене за особою, спадкоємцем якої є позивач. Зазначає, що оскільки право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,00 га, яке надано померлому [PERSON] не припинилося, позивач прийняв спадщину, проте нотаріально оформити своє спадкове право на земельну ділянку позбавлений можливості, просить визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області, загальною площею 50,00 га на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ХР-27-00-001530 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 19.04.2013 року. В судовому засіданні пояснив, що за заповітом після смерті батька він отримав свідоцтво про право на спадщину на інше спадкове майно. Інші спадкоємці за законом: дружина та донька від спадщини відмовилися. Згідно державному акту на право постійного користування йому належала земельна ділянка площею 50 га. Вважає, що батько набув право на земельну ділянку відповідно до вимог Земельного кодексу України 1990 року, згідно з яким смерть особи землекористувача не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, що узгоджується зі ст. 141 Земельного кодексу України в редакції 2001 року. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та ст. 1225 ЦК України, які передбачають, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкування державним актом або іншим правовстановлюючим документом, представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визнати за позивачем право власності на вищевказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька, померлого 19.04.2013 року. Представник Головного управління держземагентства у Харківській області у судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову, посилався на статті 1216, 1218, 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та зазначив, що державний акт був виданий [PERSON] на підставі рішення районної ради від 22.07.1998 року для ведення селянського господарства, яким він набув право постійного користування, а не право власності. Вважає позовні вимоги такими, що суперечать вищезазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України, та оскільки позивачем не доведено належність [PERSON] спірної земельної ділянки на праві власності, просить відмовити у задоволенні позову. Представник Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області, позов не визнала, посилаючись на ст.. 92 Земельного кодексу Українпи просила відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відділу держземагентства у Шевченківському районі Харківської області, у судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, та пояснив, що відділ не є розпорядником земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, а також не реєструє право користування земельними ділянками. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник фермерського господарства «Восход А» у судове засідання не зявилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали у повному обсязі. Представник третьої особи, Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області у судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи, реєстраційної служби Шевченківського районного управління юстиції Харківської області, заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває у державній та комунальній власності, без встановленого строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності. Посилаючись на ст. 1225 Цивільного кодексу України щодо визнання права власності на земельну ділянку, яке переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, також зазначила, що право постійного користування земельною ділянкою не може перебувати у приватній власності та не визначається в порядку спадкування. В зв»язку з викладеним просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті з Земельного Кодексу України 1990 року розпорядження землею здійснюється Радами народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. У відповідності до ст. 7 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, який діяв на час отримання [PERSON] державного акту на право постійного користування землею, у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення, в тому числі, селянського (фермерського) господарства. Статтею 22 цього Кодексу передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення земельною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право. Судом встановлено, що згідно державному акту на право постійного користування землею серії ХР-27-00-001530, який виданий на підставі рішення ІІ сесії ХХІІІ скликання Шевченківської районної ради Шевченківського району Харківської області від 22.07.1998 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 103, [PERSON] належала земельна ділянка площею 50,00 га, розташована на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області. Цільове призначення - для ведення селянського господарства (а.с. 11). За життя, у відповідності до статуту в редакції від 16.07.2007 року [PERSON] став засновником і головою фермерського господарства «Восход А» (а.с. 14). У пункті 6.1 Статуту зазначено, що землі господарства складаються із земельних ділянок, виділених для ведення фермерського господарства районною радою, шляхом надання їх в користування або передачі їх у приватну власність. 19 квітня 2013 року [PERSON] помер (а.с. 10). Положеннями ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припилися внаслідок його смерті. В порядку ч 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON] спадкоємцями є: син - [PERSON], донька [PERSON], дружина [PERSON] (а.с. 12, 65). 14 грудня 2013 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька на іншу земельну ділянку, кадастровий номер: 63257850000:01:000:0312, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 29,6248 га, розташовану на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 35). Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав (ч. 3 ст. 12 ЗК України). Звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою розміром 50 га, [PERSON], з посиланням на ст. 1225 ЦК України, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну ділянку, в зв»язку з тим, що спадкодавець мав лише право користування земельною ділянкою, яке не може бути успадковане, адже до складу спадщини входить лише право власності на земельну ділянку. Частинами 2, 3 визначено юридичну долю земельної ділянки, на якій розташовані об»єкти нерухомості, що перебувають у власності. На спірній земельній ділянці відсутні будь-які об»єкти, що перебували у власності спадкодавця (а.с. 65, 66). Після смерті [PERSON] процедури реорганізації, ліквідації та банкрутства не розпочато, позивач з [PERSON] фактично продовжують здійснювати статутну діяльність, зокрема користуватися земельною ділянкою. Будь-які акти органів державної влади щодо припинення права спадкодавця щодо постійного користування вищевказаною земельною ділянкою відсутні. Відповідно до додатку до статуту від 23.04.2013 року (п. 1.2), рішенням загальних зборів членів господарства протокол № 3 від 15.04.2013 року головою господарства призначено [PERSON] (а.с. 34). У вдповідності до п. 6.1 наведеного Статуту, землі господарства складаються із земельних ділянок виділених для ведення фермерського господарства районною Радою шляхом надання їх у користування або передачі їх у приватну власність. Державний акт на право постійного користування на землю площею 50 га видано 22.07.1998 року на ім»я [PERSON], як фізичній особі, для ведення селянського господарства. За інформацією відділу держгеокадастру у Шевченківському районі Харківської області від 18.12.2015 року земельна ділянка на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області за межами населеного пункту площею 50,00 га для ведення селянського господарства, яка згідно державному акту на право постійного користування серії ХР-27-00-001530 перебувала в користуванні [PERSON], належить до земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-32/цс/15 від 8.04.2015 року, у відповідності до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Стаття 1 Закону України «Про землеустрій»\~\~містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення ». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення\~\~можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України 2001 року зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що землі сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення фермерського господарства відносяться до різних категорій земель, а тому надання земельних ділянок в межах однієї категорії потребує розробки проекту відведення земельної ділянки по зміні її цільового призначення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 5 березня 2013 року в справі № 21-417а 12. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір. У відповідності до ст.ст. 1225, 1226 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. У відповідності до ст.ст. 316, 328 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом частини 1 статті 1225 ЦК України об»єктом спадкування виступає саме право власності на земельну ділянку. За нормами ЦК України підставами виникнення /набуття/ права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. З огляду на положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не впливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не впливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Оцінюючи встановлене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed