Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначає, що сторони 17 серпня 2007 року уклали кредитний договір № HMC0AK00003301, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 28 005,93 доларів США на строк до 16 серпня 2012 року, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.\~\~ Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 28 вересня 2015 року має заборгованість у сумі 26 334,21 доларів США, яка складається із наступного: 4302,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 0,97 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 030,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HMC0AK00003301 від 17 серпня 2007 у розмірі 26 334,21 доларів США, що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28 вересня 2015 року складає 569 082,28 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Статтею 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст. 526,\~527 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно\~з ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.\~\~\~\~ Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).\~ Згідно\~з ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до положень\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № HMC0AK00003301, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 17 серпня 2007 року по 16 серпня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 28 005,94 доларів США, у тому числі 19 787,36 доларів США на купівлю автомобіля, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 485,32 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно з п. 7.3 договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає, зокрема, KIA Magentis, № KNEGE222275150165. Як видно із справи, у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором позивач визначив у позичальника [PERSON] станом на 28 вересня 2015 року заборгованість у розмірі 26 334,21 доларів США, яка складається із наступного: 4302,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 0,97 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 030,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується розрахунком, складеним ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 28 вересня 2015 року. Доказів у розумінні положень ст.ст. 57, 58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме: про сплату вказаної суми заборгованості та проведення виконання зобов'язання належним чином [PERSON] у порядку, передбаченому\~ст. 60 ЦПК України, не надав. Встановивши невиконання позичальником умов кредитного договору № HMC0AK00003301 від 17 серпня 2007 року та наявність заборгованості, розмір якої підтверджується розрахунком, який не спростовано в ході розгляду справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого ПАТ КБ «Приватбанк» позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, суд враховує наступне. Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване з використанням обмежувальної частки «лише» (зі значенням «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто ця норма встановлює суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачає випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Отже, як загальна, так і спеціальна позовна давність має диспозитивний, а не імперативний характер застосування. У матеріалах справи немає заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності. З огляду на основні засади цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та виходячи з аналізу норм розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, можна зробити висновок про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, лише за наявності заяви сторони може застосовуватися позовна давність як загальна та і спеціальна. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15. З огляду на викладену правову позицію, у суду відсутні законні підстави для обмеження періоду, за який слід стягнути пеню за прострочення виконання зобовязання, одним роком. Водночас, частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Оскільки розмір неустойки у даній справі значно більший від розміру боргового зобовязання, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача за прострочення виконання зобовязання. Слід також зазначити, що відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ч.ч. 1, 3\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок визначено\~Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений\~ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. За таких обставин, суд вважає, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає визначенню у національній валюті України - гривні. \~\~\~\~ При цьому, враховуючи розмір заборгованості за кредитом, курс гривні відповідно до службового розпорядження НБУ від 28 вересня 2015 року та положення ч. 3\~ст. 551 ЦК України, суд вважає можливим визначити до стягнення з [PERSON] пеню у розмірі 93 000 грн. Таким чином, з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у сумі 4303,36 доларів США, що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28 вересня 2015 року становить 92\~995, 61 грн., яка складається з наступного: 4302,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 0,97 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню за прострочення виконання зобовязань за договором у розмірі 93 000 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 2789 грн. 93 коп. \~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial