Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

У квітні 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача - [PERSON], в якому просить суд визнати односторонній правочин, яким є довіреність від 22.08.2014р., посвідчена приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковським Я.А., зареєстрована в реєстрі за № 1529, з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу транспортного засобу марки ЗАЗ LANOS TF 69Y0 (рік випуску 2007, колір сірий, об'єм двигуна 1498, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, державний реєстраційний номер [NUMBER]). Також, визнати за позивачем [PERSON] право власності на транспортний засіб автомобіль марки ЗАЗ LANOS TF 69Y0 (рік випуску 2007, колір сірий, об'єм двигуна 1498, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, державний реєстраційний номер [NUMBER]). Позовні вимоги мотивуються тим, що позивач придбав автомобіль марки ЗАЗ LANOS TF 69Y0 (рік випуску 2007, колір сірий, об'єм двигуна 1498, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, державний реєстраційний номер [NUMBER]). Продавцем вищезазначеного легкового автомобіля виступав відповідач [PERSON] Проте, вказаний правочин сторони приховали іншим правочином, а саме довіреністю від 22.08.2014р., посвідчена приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковським Я.А., зареєстрована в реєстрі за № 1529. 19.09.2014р. о 14 год. 35 хв. позивач, перебуваючи за кермом зазначеного легкового автомобіля був зупинений працівником УДАІ, автомобіль було оглянуто та затримано для подальшого примусового переміщення на спеціальний майданчик, що підтверджується актом огляду і тимчасового затримання транспортного засобу. Виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, на думку позивача між ним та відповідачами був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіти, користуватись та розпоряджатись транспортним засобом, а саме був укладений договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач передав у власність позивача легковий автомобіль, а він прийняв транспортний засіб та сплатив за нього грошову суму, визначену між сторонами. Таким чином, вищезазначена довіреність була видана позивачу виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю, як правочином, обидві сторони свідомо документально оформили його, але насправді між ними було встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. За вказаних вище обставин позивач вимушений звернутись до суду з метою захисту свого порушеного майнового права. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечив проти їх задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.3 і 4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи зі змісту ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved