Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передала відповідачу грошову позику в розмірі 60000,00 долпрів США зі строком повернення 31 грудня 2011 року, що підтверджується розпискою. По закіненню зазначеного строку відповідач борг не повернула, але написала ще одну розписку від 08 жовтня 2012 року, в якій ще раз зобов`язалась повернути борг у розмірі 60000,00 доларів США після продажу землі в місті Києві по вулиці Федори Пушиної. Однак, відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання щодо повернення позики. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача 1325400,00 грн. - суму основного боргу та 145104,00 грн. - 3% річних, а всього - 1470504,00 грн.. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідач у 2008 році отримала кошти у розмірі 40000,00 доларів США, та 13 серпня 2015 року у власній квартирі повернула 40000,00 доларів США позивачу, яка не повернула розписку відповідачу. До матеріалів справи додано заперечення. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до оригіналу розписки від 20.05.2008 року, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 60000,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 31.12.2011 року. Крім того, відповідно до оригіналу розписки від 08.10.2012 року [PERSON] взяла в борг 60000,00 доларів США у [PERSON], вразі форс-мажорних обставин, її діти виступають поручителями, а також в даній розписці зазначено, що борг буде повернутий після продажу землі в [ADDRESS] Як зазначено у Висновках Верховного суду України Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за друге півріччя 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ч.1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суму основного боргу у розмірі 1325400,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів того, що борг за розпискою повернуто позивачу. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних у розмірі 145104,00 грн.. Відповідно до розрахунку, який міститься в матеріалах справи, сума заборгованості х 3% річних х кількість прострочених днів, де сума заборгованості складає 1325400,00 грн., а кількість прострочених днів, а саме: з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року - 366 днів, з 01.01.2013 по 31.12.2013 року - 365 днів, з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року - 365 днів, з 01.01.2015 року - по 24.08.2015 року - 235 днів, а 3% річних - розмір процентів встановлений ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. А тому 3% річних становить 145104,00 грн.. З даного розрахунку вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.01.2012 року по 24.08.2015 року, проте в цій частині позовні вимоги пдлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Зі змісту розписки відповідача від 08.10.2012 року вбачається, що борг буде повернутий після продажу землі в [ADDRESS] Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2015 року, земельну ділянку площею 0,0543 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на перетині вулиці [ADDRESS] відповідачем було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Істрейт». Отже, враховуючи те, що дану земельну ділянку було продано 29 липня 2015 року, суд прийшов до висновку, що з відповідача необхідно стягнути 3% річних за період з 29.07.2015 року по 01.03.2016 року у розмірі 23639,33 грн.. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу в розмірі 1349039,33грн.. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 6090,00 грн..

Outcome: partial