Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Позов обгрунтований тим, що 04 червня 2015 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на земельні ділянки загальною площею 76.59 га, що розташовані на території Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області, та належали спадкодавцю на праві постійного користування. За життя [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті не посвідчував. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги. Вона звернулася до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявами про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтв про право на спадщину за законом, отримала свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна, однак у видачі свідоцтва на спірне спадкове майно їй відмовлено у звязку з тим, що не подано всіх необхідних документів. Просила визнати за нею право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 76.59 га, розташовані на території Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 04 червня 2015 року. Позивач [PERSON], її представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, однак у клопотанні від 23 травня 2016 року представник позивача вказав, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити і розглядати справу без його участі та без участі позивача. Представник відповідача - Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області у судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву від 20 травня 2016 року, в якій вказав, що не заперечує проти задоволення позову, просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоч були вчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що в дане судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Зі свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ №172765, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Турійського районного управління юстиції Волинської області, слідує, що 04 червня 2015 року помер [PERSON], який був чоловіком позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про одруження серії ІІ-АГ №146392. Для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] для постійного користування були надані земельні ділянки загальною площею 76.59 га відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія ВЛ-ТВ-28 від 26 липня 2000 року, що розташовані на території Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області (а .с. 8). Вказаний державний акт видано Турійською районною радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 28. Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Згідно ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Право постійного користування земельними ділянками у спадкодавця виникло у 2000 році, тобто до набрання чинності ЗК України з 01 січня 2002 року. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 визнано неконституційним положення п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання громадян, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди на них. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Таким чином, право постійного користування землею, що виникло у [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія ВЛ-ТВ-28 від 26 липня 2000 року, не припинилося у звязку з його смертю та підлягає спадкуванню. Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом, зокрема, у першу чергу, мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. ч. 1, 2 ст. 1223, ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). З матеріалів справи слідує, що 09 листопада 2015 року позивач звернулася до приватного нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а 16 березня 2016 року із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину. 17 березня 2016 року позивачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Постановою приватного нотаріуса від 16 березня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно у зв'язку з тим, що не подано всіх необхідних документів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса не звертались, заперечень проти позову не надали. Інших спадкоємців за заповітом, за законом, чи таких, що мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], немає, що підтверджуються дослідженими судом матеріалами спадкової справи №68/2015 до майна померлого [PERSON] За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на спадкування після смерті [PERSON] та правових підстав для визнання за нею права постійного користування на спадкове майно. На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1223, ч. 1 ст. 1261, ч. 1 ст. 1297 ЦК України, та

Outcome: approved