Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, [PERSON] про визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди, на підставі якого [PERSON] прийняв у користування 588/1400 часток будинку [ADDRESS] на строк з 10.10.2007 року по 10.09.2010 року. Фактично з 10.10.2007 року по теперішній час позивач користується будинком [ADDRESS] , при цьому будь-які правові підстави для користування 812/1400 частинами будинку у позивача відсутні. Оскільки у позивача був та є безперешкодний доступ до всього спірного будинку, більше в будинку жодна особа не проживала та не користувалась ним, відомості про власника 812/1400 частин будинку у позивача були відсутні, він став з 10.10.2007 року користуватись всім будинком повністю, добросовісно та відкрито для будь-яких інших осіб, ніколи не приховував факту володіння всім будинком від інших осіб. 17.11.2016 року [PERSON] подарував належні йому 588/1400 частин будинку [ADDRESS] позивачу, однак перехід права власності від [PERSON] до позивача не вплинуло на користування позивачем усім будинком та володіння будинком залишилось безперервним з 10.10.2007 року до теперішнього часу. Позивач користується спірним майном з 10.10.2017 року по теперішній час, тобто понад 10 років. За наведених обставин, просить суд позов задовольнити, визнати за [PERSON] право власності на 812/1400 частин житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Стєбєлєв А. М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Харківської міської ради - Хрущ Є. І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні. Також у матеріалах справи міститься відзив, згідно якого відповідач наголошує, що юридичним департаментом Харківської міської ради для підготовки правової позиції було витребувано з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради матеріали інвентаризаційної справи домоволодіння по [ADDRESS] та встановлено, домоволодіння знаходиться в занедбаному стані, крім того, по [ADDRESS] проживають громадяни України циганської національності, які заселились у зазначений будинок влітку 2008 року, тому що він був безхазяйним та в занедбаному стані, що суперечить тому, що [PERSON] користувався та доглядав за домоволодінням по [ADDRESS] . Згідно з інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.05.2019 року, право власності на 812/1400 домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , а тому слід перевірити, чи прийняв хтось з можливих спадкоємців спадщину після [PERSON] , а якщо спадщину прийнято не було, то Харківська міська рада має право для визнання вказаної частини домоволодіння, а також земельної ділянки відумерлою. [PERSON] помер [INFO] , та його правонаступників судом не встановлено, а тому з числа відповідачів він виключений. Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). Як встановлено матеріалами справи, 10.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди, на підставі якого [PERSON] (орендар) прийняв у користування 588/1400 часток будинку [ADDRESS] на строк з 10.10.2007 року по 10.09.2010 року (а. с. 8-9). Актом прийому-передачі до договору оренди б/н від 10.10.2007 року підтверджено передання орендодавцем та прийняття орендатором ключів від об`єкту оренди - частини будинку [ADDRESS] , а також сплату орендної плати у розмірі 10000 грн. (а. с. 10). Пунктом 2.3 укладеного договору оренди була передбачена умова про пролонгацію дії договору; зазначені умови сторонами виконувались та договір вважався переукладеним на той же самий строк 10.09.2010 року, 10.08.2013 року, 10.06.2016 року, про що свідчать акти прийому-передачі до договору оренди б/н від 10.10.2007 року (а. с. 11-13). Згідно листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.04.2009 року №1745, право власності на житлові будинки літ. А-1, загальною площею 102, 2 кв. м., житловою площею 84, 0 кв. м., літ. Б-1, загальною площею 62, 6 кв. м., житловою площею 45, 5 кв. м. з надвірними будівлями по [ADDRESS] , зареєстровано за: 1) [PERSON] , [INFO] , 812/1400 частин на підставі свідоцтва нотаріальної контори від 14.11.1936 року, рішення народного суду Дзержинського району м. Харкова від 16.01.1974 року, справа №2-160, рішення народного суду Дзержинського району м. Харкова від 08.01.1988 року; 2) [PERSON] , [INFO] , 588/1400 на підставі договору дарування, посвідченого 28.09.2007 року ПН ХМНО Костенко С. А., р.№7489 (а. с. 59). Згідно договору дарування від 17.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є., зареєстровано в реєстрі за №3874, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність дарунок - право власності на 588/1400 частин житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . На земельній ділянці 827 кв.м. розташовані житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», дерев`яний, житловою площею 84,0 кв. м, загальною площею 102,2 кв. м, житловий будинок з прибудовами літ. «Б-1», дерев`яний, житловою площею 45,5 кв. м, загальною площею 62,6 кв. м, надвірні будівлі: сарай літ. «Г», льохи літ. «Е», «Ж», душ літ. «И», вбиральня літ. «З», сараї літ. «Л», «М», гараж-літ. «П», огорожа №4,5,6,9,10 (а. с. 14-15). Вказаний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73227237 від 17.11.2016 року (а. с. 16-17). Згідно з інформаційною довідкою №120686012 від 16.04.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право приватної спільної часткової власності на 812/1400 домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва нотаріальної контори від 14.11.1936 року, рішення суду Дзержинського району м. Харкова, справа № 2-160 від 16.01.1974 р., рішення народного суду Дзержинського району м. Харкова від 08.01.1988 р., а право приватної спільної часткової власності на 588/1400 житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами літ. «А-1» та літ «А-2» за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а. с. 5-7). Як вбачається із копії актового запису про смерть №12849 від 25.11.1988 року, складеного Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] [INFO] помер у місті Харкові у віці 74 роки (а. с. 65). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.06.2019 року витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який народився [INFO] в м. Харкові, УРСР, останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] . Згідно листа Шостої харківської державної нотаріальної контори від 26.06.2019 року №2460/02-14, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] у Шостій харківській міській державній нотаріальній конторі не заводилася, підстава перевірки - алфавітні книги обліку спадкових справ за 1994 - 2019 роки (а. с. 97). Відповідно до листа Харківського обласного державного нотаріального архіву від 10.09.2019 року №5640/03-14, до Шостої харківської державної нотаріальної контори 08.12.1988 року звернулася « [PERSON] » (мовою оригіналу), її заяву було прийнято, зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ 08.12.1988 року за порядковим №1377 та заведено спадкову справу №798/1988. 31.05.1989 року до Шостої харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася « [PERSON] » (мовою оригіналу), її заяву було прийнято, зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ 31.05.1989 року за порядковим №535 за спадковою справою №798/1988. 31.05.1989 року за реєстровим №5-2781 державним нотаріусом Шостої харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке в цілому складалося з грошової компенсації в розмірі 5001 грн. 34 коп., належної померлому на підставі довідки №УБ-04/5890 від 13.12.1988 року, виданої управлінням капітального будівництва Харківського міськвиконкому. Свідоцтво видано дружині померлого « [PERSON] , проживающая в [ADDRESS] » (а. с. 105). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.11.2019 року витребувано з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області відомості щодо реєстрації смерті та за наявності належним чином завіреної копії актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] ; відомості про реєстрацію шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та належним чином завіреної копії актових записів про реєстрацію шлюб та розірвання шлюбу, якщо таке було; витребувано з Білопільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області відомості щодо реєстрації смерті та за наявності належним чином завіреної копії актового запису про смерть: [PERSON] , [INFO] , яка ймовірно померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 24.12.2019 року за вих. №13312/18.1-04-01 надано відповідь, згідно якої перевіркою по архіву відділу актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та смерть [PERSON] та [PERSON] не виявлено (а. с. 133). Білопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області надано до суду копію документа про державну реєстрацію смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує актовий запис про смерть №175 (а. с. 131). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.02.2020 року витребувано з Білопільської районної державної нотаріальної контори відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] за адресою: [ADDRESS] , якщо так, відомості про осіб, що прийняли спадщину. Білопільською районною державною нотаріальною конторою 19.02.2020 року за вих. №60/01-16 надано до суду інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, з яких зокрема вбачається, що за параметрами запиту « [PERSON] » та « [PERSON] » у Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація відсутня. Водночас, у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) наявний заповіт, заповідач - [PERSON] , дата посвідчення - 14.03.1998 року, місце зберігання - Шоста харківська міська державна нотаріальна контора (а. с. 150-151). Таким чином, судом достеменно встановлено, що [PERSON] , власник 812/1400 частин домоволодіння, помер [INFO], та нотаріусом 31.05.1989 року було видано його дружині - [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке в цілому складалося лише з грошової компенсації, належної померлому. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що дружина власника майна [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] , та спадкова справа після її смерті не заводилась. Отже, суд приходить до висновку, що станом на час укладення первісного договору оренди 10.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , частиною житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , якими володів [PERSON] , ніхто не користувався, а тому доводи позивача, що після укладення договору оренди він фактично почав користуватися усім домоволодінням є слушними, узгодженими із фактичними обставинами, встановленими судом, а тому суд приймає їх до уваги. Позивач у встановленому законом порядку належними і допустимими доказами довів, що він є добросовісним набувачем спірного майна - житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , відкрито та безперервно ним володів понад 10 років, що є достатньою підставою для набуття [PERSON] права власності на нього за правилами статті 344 Цивільного кодексу України, а тому суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість його вимог. Так, у матеріалах справи міститься лист Дзержинського РВ Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області від 04.02.2009 року за вих. №110/159, у якому міститься інформація про проживання на території домоволодіння громадян України циганської національності у 2009 році, однак вказаний доказ до уваги взятим бути не може, він хоч і датований 04.02.2009 року, тобто під час дії первісного договору оренди, укладеного 10.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , однак, самих пояснень цих осіб, що нібито проживали у безхазяйному та занедбаному будинку матеріали справи не містять, як і будь-яких інших доказів, що підтверджують вказаний факт. Крім того, така ознака будинку як «безхазяйність та занедбаність» має оціночний характер, вказане взято зі слів громадян циганської національності, жоден огляд чи експертиза щодо спірного майна не проводились ні органами поліції, ні Харківською міською радою, а тому беззаперечно встановити, що це відповідає дійсності суд не може, а отже є сумнівним, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року. Згідно приписів частини 2 статті 1277 Цивільного кодексу України, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 цього Кодексу). [PERSON] , власник 812/1400 частин домоволодіння, помер [INFO] , спадщина відкрилась, проте орган місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади, заяву про визнання спадщини відумерлою не подавав, на противагу тому, що вказаний лист був отриманий Харківською міською радою 23.02.2009 року за вх. №3345/0/3-09, а тому доводи сторони відповідача, що Харківська міська рада має право на визнання вказаної частини домоволодіння, а також земельної ділянки відумерлою є безпідставними. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України довів обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, надав належні та допустимі докази в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності підлягає задоволенню.

Outcome: approved