Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, розташованим за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Димитрове, вул. Олімпійська, б. 4. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 26.05.2016 року є власником зазначеного жилого приміщення на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області. Позивач успадкувала це нерухоме майно від своєї матері, [PERSON]. Відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеному приміщенні за згодою попереднього власника з 2011 року, однак фактично не проживає у цьому житлі з 2012 року. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо надання відповідачу права проживання чи іншого використання даного жилого приміщення не існує, а тому позивач, як новий власник житла, вважає відповідача таким, що втратив право користування ним. Наявність реєстрації відповідача за цією адресою перешкоджає позивачу у здійсненні повноважень власника нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та на заперечення проти нього зазначили, що відповідач почав проживати за адресою [INFO], б. 4, з 1994 року разом із своїми батьками за згодою його бабусі, [PERSON] У 2011 році він самостійно був зареєстрований за цією адресою у звязку з отриманням паспорта громадянина України. З 2012 року він почав проживати та працювати у м. Запоріжжя, однак регулярно відвідував та відвідує спірне житло, в тому числі й станом на час розгляду цієї справи. Відповідач вважає, що це житло наполовину належить також його батьку, [PERSON], який є сином померлої у 2014 році [PERSON], однак через відсутність необхідних документів не заявив про свої спадкові права та не оформив їх належним чином. З огляду на наведені обставини відповідач не вважає себе таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ним докази, проаналізувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні відносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач почав проживати за адресою [INFO], б. 4, як член сімї свого батька, [PERSON], з 1994 року, з дозволу [PERSON], якій цей будинок належав на праві власності. У 2011 році відповідач був зареєстрований за цією адресою у звязку з отриманням паспорта громадянина України. Цей факт не оспорюється особами, які беруть участь у справі, та підтверджується наявними копіями домової книги для реєстрації громадян за зазначеною адресою. Як визнав сам відповідач, та як підтверджується наявними у справі доказами (показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Актом обстеження фактичного проживання фізичних осіб за зазначеною адресою від 29.03.2016 року, довідкою Димитрівської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 29.03.2016 року № 233), з 2012 року відповідач [PERSON] почав постійно проживати у м. Запоріжжя у звязку з працевлаштуванням там, однак продовжує періодично відвідувати це приміщення та відповідне домоволодіння на допомогу своїм батькам. 18.10.2014 року [PERSON] померла, у звязку з чим за нею відкрилась спадщина, до складу якої входив будинок за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Димитрове, вул. Олімпійська, б. 4. З пояснень осіб, які беруть участь у справі, та допитаних в судовому засіданні свідків, судом встановлено, що батько відповідача, [PERSON], та позивач [PERSON] є дітьми померлої [PERSON], та відповідно, є братом та сестрою, що ніким з учасників справи не оспорюється. Однак через те, що батько відповідача не заявив належним чином про свої спадкові права та спірне жиле приміщення, позивач отримала Свідоцтво про право на спадщину від 26.05.2015 року, до складу якої включено весь спірний будинок в цілому. Таким чином, з 26.05.2015 року позивач є одноосібним власником спірного жилого приміщення, що підтверджується належними правовстановлюючими документами, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. З встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач не вважає відповідача членом своєї сімї, між ними немає домовленостей про право відповідача на користування спірним житлом, а фактичне користування шляхом постійного проживання ним відповідач припинив з 2012 року, тобто ще за життя попереднього власника, а тому спадщина, яку отримала позивач, не була обтяжена право відповідача на користування цим жилим приміщенням. Посилання відповідача на те, що він продовжує періодично відвідувати спірне житло, на законність та обґрунтованість позову не впливає, оскільки відповідач це робить без згоди позивача, а постійним місцем проживанням вважає м. Запоріжжя. Наданий відповідачем [PERSON] обстеження проживання фізичних осіб від 11.05.2016 року суд як доказ відхиляє, оскільки в ньому не зазначено, станом на яку дату встановлено факт проживання відповідача у спірному житлі, а також з огляду на те, що цей акт складений без участі позивача як власника будинку. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved