Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

у жовтні 2016 року позивач звернувся з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову послався на те, що в червні 2001 року отримав від Міністерства Оборони України, як військовослужбовець, відомчу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Після вселення в квартиру, в ній були зареєстровані його донька [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] 14 липня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З 02 березня 2016 року відповідач у вказаній квартирі не мешкає, до квартири не з`являється, за надані комунальні послуги не платить. Витрат на утримання квартири не несе, залишаючись зареєстрованим за адресою житлового приміщення, спілкування з позивачем не підтримує. Квартира залишається в житловому фонді держави. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування означеною квартирою. Позивач надав суду заяву згідно якої просив розглядати позов за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надавала. Представник третьої особи у справі, залученої до участі в судовому засіданні в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, у відповідності до якої просить проводити розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечив. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу надано в користування житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій позивача зареєстровано з 15 червня 2001 року. Також у вказаній квартирі, окрім позивача з 15 червня 2001 року зареєстровано [PERSON] дружину позивача. Шлюб між сторонами розірвано 14 липня 2016 рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Рішенням встановлено, що з 02 березня 2016 року сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. У відповідності до довідок Виконавчого комітету Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року та від 09 вересня 2016 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 02 березня 2016 року. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідач не проживає понад шість місяців, а лише зареєстрована в ній. У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідача у наданому в користування спірному житловому приміщенні понад 6 місяців, зібрані у справі докази та їх оцінка свідчать про фактичне таке не проживання - наявні підстави для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивач сплатив при зверненні до суду судовий збір в розмірі 580,00 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved