Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування якого зазначав, що відповідно до кредитного договору від 27 травня 2010 року ними надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжу картку у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки боржником умови повернення кредиту не виконуються то просили стягнути суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 23917 грн. 06 коп., яка складається з заборгованості за кредитом 13814 грн. 06 коп., заборгованості за відсотками 8188 грн. 02 коп., заборгованості за комісією та пені 300 грн., штрафу 500 грн. (фіксована частина) та 1115 грн. 10 коп. (відсоткова ставка). Заочним рішенням Костянтинівського міського суду Донецької області від 22 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 13814,06 грн., суму штрафу у розмірі 690,70 грн., а разом 14504,76 грн. та розподілено судові витрати. В задоволенні решти вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в який просив рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати та ухвалити нове про їх задоволенні. На обґрунтування апеляційної скарги посилались порушення судом норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір, який складається із анкети - заяви, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Відповідач підписала анкету - заяву, у якій зазначено, що вона погодилась із тим, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір; що вона ознайомилась із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами. Нарахування відсотків по кредиту відбулось у відповідності до положень діючого договору. Крім того вважають, що висновок суду щодо подвійної відповідальності є необґрунтованим оскільки позивач застосовує один вид юридичної відповідальності за різних обставин та різних порушень зобов'язання. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволені позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується Заслухавши доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав: Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи убачається, що 27 травня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір якій оформлений у вигляді «Заяви позичальника», яка фактично є кредитним договором, що укладено у письмовій формі та підписано сторонами, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 3 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, що дорівнюється 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії карти встановлено до лютого 2015 року. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки згідно договору від 27.05.2010 року сума кредитного ліміту збільшилась до 14200 грн. Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем порушено умови погашення кредиту та процентів за користування кредитом внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Останнє погашення по кредиту позичальником зроблено 20 червня 2014 року. Відповідно до наданого розрахунку сума заборгованості за основним зобов'язанням складає 13814,06 грн. Загальна сума заборгованості за відсотками складає 8188,02 грн. за період з 27.05.2010р. по 28.02.2015р. У тому числі за період з 20.09.2010р. по 01.09.2014р. за ставкою рівні 2,5% в місяць або 30,00% в рік, та в період з 01.09.2014р. по 28.02.2015р. за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом суд виходив із того, що позивачем під час дії договору банком в одноособовому поряду підвищувалась процентна ставка за користування кредитом, що не відповідає вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» тому стягнути суму нарахованих процентів за розрахунком, наданим позивачем, неможливо. Проте погодитися з таким висновком суду в повному обсязі не можливо. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором укладеного між сторонами убачається, а саме з 1 вересня 2014 року процентна ставка за користування кредитом підвищувалась з 30% річних (2,5% в місяць), обумовлених у заяві, підписаній відповідачем, до 34,8% річних (2,9 % в місяць). За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підвищення в односторонньому порядку, без погодження з відповідачкою, процентної ставки не відповідає вимогам закону, зокрема ч. 3 ст. 1056 - 1 ЦК України якою визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Однак, відмовивши повністю у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом суд порушив права позивача, визначені ст.1054 ч. ЦК України, оскільки за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із заяви, підписаної відповідачкою, вбачається, що нею погоджена процентна ставка по кредиту 2,5% на місяць на залишок заборгованості. Згідно з розрахунком, наданим представником позивача в засідання апеляційного суду заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 27.05.2010 року по 31.08.2014 року розраховувалась за ставкою 30% річних (2,5% на місяць) та складає 1011 грн. 91 коп. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» яка підписана відповідачем 27.05.2010 року відсоткова ставка (в місяць) на суму несанкціонованого привішення ліміту кредитування складає 3,75%. Та відповідно до пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні апеляційного суду станом на 30.06.2014 року заборгованості по тілу кредиту складає 13814 грн. 06 коп., тобто має місце привішення ліміту кредитування та розрахунок процентів за відсотковою ставкою 3,75% на місяць за період з 01 липня 2014 року по 28 лютого 2015 року - наступний: 13814 грн. 06 коп. х 3,75% х 8 місяців - складає 4144 грн. 22 коп. Оскільки саме такі розміри процентної ставки обумовлені сторонами у договорі (підписаній відповідачем та представником позивача заяві) то рішення суду в цієї частині слід скасувати та стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за процентами у розмірі 5 155 грн. 32 коп. (1011 грн. 91 коп. + 4 144 грн. 22 коп.). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів та пені суд зазначив, що позивач у розрахунку заборгованості об'єднав суму комісії та пені в одну суму, яку не розмежовує, що унеможливлює перевірку судом правильності розрахунку суми заборгованості, хоч пеня та комісія мають різну правову природу. Задовольняючи частково вимоги про стягнення штрафу суд виходив із того, що законом не допускається подвійної відповідальності тому є неможливим стягнення з відповідачки пені та двох видів штрафу одночасно. Проте з вказаними висновками суду у повному обсязі погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального закону. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). У договорі кредиту - заяві про оформлення кредитки сторони домовились про сплату штрафу в розмірі 500 грн. і 5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому із грошових зобов'язань передбачених цим договором більше, ніж на 120 днів. Відповідач порушила строки платежів більше, ніж на 120 днів, а саме з 20.06.2014 року кредит не погашається. Обумовлений у договорі штраф не є подвійною юридичною відповідальністю за одне і те ж правопорушення, це визначений сторонами у письмовому договорі штраф який складається з фіксованої частини та процентної складової, що є узгодженим порядком обчислення, а не подвійною відповідальністю. Таким чином, позовні вимоги в цієї частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. тому рішення суду в частині стягнення штрафу підлягає скасуванню та ухваленні нового про стягнення обумовлений договором штрафу у розмірі 500 грн. та 5% від суми доведеного позову, а саме від 18 969 грн. 38 коп. (13814 грн. 06 коп. тіло кредиту + 5155 грн. 32 коп. проценти), що становить 948 грн. 47 коп. Всього слід стягнути штраф в сумі 1448 грн. 47 коп. Проте при вирішенні питання щодо стягнення пені апеляційний суд виходить з того, що за змістом ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Оскільки за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором банком одночасно нараховано пеню та штраф, то банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного правового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пенні. Доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують. Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами тому рішення суду в частині вимог про стягнення процентів та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Outcome: partial