Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. У подальшому [PERSON] позовні вимоги уточнював (а.с. 145-154, 165-168, 175-178). Остаточно просив суд про наступне: визначити з ним місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], визнати таким, що втратило законну силу рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2015 року в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] і [PERSON] та зупинити виконавче провадження про примусове відібрання дітей. В судовому засіданні [PERSON], його представники [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю. Суду пояснили, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2015 року у справі № 524/7102/14-ц визначено місце проживання дітей з їх матірю [PERSON]. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 грудня 2015 року у справі № 524/8673/15-ц також були задоволені позовні вимоги [PERSON] про відібрання від батька малолітніх дітей та повернення їх матері. Рішення суду не було виконане у звязку з категоричним небажанням дітей проживати разом з матірю. [PERSON], [INFO], досяг 14-ти річного віку і сам має право вирішувати з ким із батьків він бажає проживати. Посилаючись на статті 29 ЦК України та 39, 160, 186 СК України, позивач просив визначити місце проживання молодшого сина [PERSON], [INFO], з ним. Вважав, що необхідно визнати таким, що втратило законну силу, рішення суду у справі № 524/7102/14-ц про визначення місця проживання [PERSON] з матірю, а виконавче провадження у звязку з втратою рішенням суду законної сили підлягає зупиненню. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Вважали, що провадження у справі має бути закрито з підстав пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2015 року), оскільки спір між батьками щодо визначення місця проживання дітей було судом вирішено у справі № 524/7102/14-ц. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Камянець-Подільської міської ради [PERSON] позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що рішенням виконавчого комітету № 696 від 05 липня 2018 року затверджений висновок органу опіки та піклування, яким визнано доцільним визначення місця проживання [PERSON] з батьком у місті Камянці-Подільському, де фактично дитина постійно проживає з батьком та братом [PERSON]. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 21 квітня 2017 року (а.с. 55). За клопотанням позивача суд ухвалив розгляд справи проводити в режимі відеоконференцзвязку спочатку з Деснянським судом м. Чернігова, пізніше з Камянець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області. За клопотанням позивача ухвалою суду від 16 липня 2018 року суд витребував від адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи перетинала [PERSON] державний кордон України у період з 01 квітня 2017 року (а. с. 2014). Підготовче провадження у справі було закрито ухвалою суду від 16 липня 2018 року (а. с. 215). Ухвалами суду від 04 грудня 2018 року суд відмовив у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі з підстав пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року); залишив без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO], а також повернув позивачу заяву про визнання таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчого листа № 524/8673/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільних дітей: синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб фактично розпався у листопаді 2013 року. Діти залишились проживати за матірю. У серпні 2014 року батько дітей одноособово без згоди матері визначив місце проживання дітей на свій розсуд забрав їх у місто Запоріжжя, де у той час проходив військову службу. Зазначені обставини встановлені рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2015 року, яке набрало законної сили. У подальшому [PERSON] змушена була звернутись до суду також з позовом про відібрання дітей, який також було задоволено судом 21.12.2015 року, проте зазначене рішення виконане не було [PERSON] змінював місяця служби, і діти переїжджали з ним із м. Запоріжжя до м. Чернігова, а пізніше до м. Камянець-Подільського, де постійно проживають з батьком у даний час. Між колишнім подружжям точились також суперечки з приводу стягнення коштів на утримання дітей. Так, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.02.2017 року [PERSON] було звільнено від обовязку сплачувати аліменти на утримання дітей. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31 жовтня 2017 року було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих аліментів на утримання дітей в сумі 72\~189,46 грн. Зазначені рішення суду набрали законної сили. Рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Камянець-Подільської міської ради - від 05 липня 2018 року № 696 було затверджено висновок щодо визнання доцільним залишити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком. Вирішуючи спір, суд виходить з положень частини другої статті 29 ЦК України про те, що фізична особа, яка досягла 14-ти років, вільно обирає собі місце проживання за винятком обмежень, які встановлюються законом. Аналогічні норми містить стаття 160 Сімейного Кодексу України. Так, відповідно до частини третьої статті 160 СК України зазначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14-ти років, визначається нею самою. В судовому засіданні суд вислухав думку [PERSON], який повідомив, що він фактично тривалий час проживає з батьком і бажає, щоб так було і надалі. [PERSON] 14 років виповнилось під час перебування справи у провадженні суду 22 липня 2014 року. Отже, з цього часу він має право самостійно обирати місце свого проживання. Аналогічні позовні вимоги стосовно старшого сина [PERSON], який досяг віку 14-ти років 02 березня 2017 року, саме з цієї підстави [PERSON] просив залишити без розгляду. Отже, визначати місце проживання [PERSON] рішенням суду немає законних підстав і практичної необхідності неповнолітня дитина проживає разом з батьком, що відповідає вибору дитини і бажанню батька, [PERSON] отримав паспорт та значиться зареєстрованим за місцем свого постійного проживання у місті Камянець-Подільському. Визначення судом місця проживання особи, яка досягла віку 14-ти років, певною мірою може обмежити цю особу у вільному виборі місця проживання. З огляду на зазначені обставини, немає підстав визначати місце проживання [PERSON] з одним із його бактьків. Суд констатує, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком і це відповідає його інтересам. Діюче цивільно-процесуальне законодавство України не передбачає процедури та не надає повноважень місцевому суду визнавати такими, що втратили силу власні рішення, які набрали законної сили. [PERSON] обрав невірний спосіб захисту цивільного права, заявивши вимогу про визнання рішення суду таким, що втратило законну силу у зв'язку із досягненням дитиною 14-річного віку, а також про зупинення виконавчого провадження з цієї підстави. [PERSON] було розяснено судом право звернення до суду із заявою про визнання виконавчого документу про відібрання дітей таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: dismissed