Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідачів, в якому просила: ●визнати недійсним договір р.№237 від 27.02.2012 року купівлі - продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень [ADDRESS], який було укладено між ліквідатором ФОП [PERSON] арбітражним керуючим Самойленко Ольгою Миколаївною та [PERSON] на підставі протоколу №1 проведення аукціону на Товарній Біржі «Всеукраїнський торгівельний центр» від 03.02.2012 року та засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. ●визнати недійсним договір р.№126 від 01.03.2012 року купівлі - продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень [ADDRESS], який було укладено між [PERSON] та [PERSON], засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. ●визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що після визнання її, як фізичної особи - підприємця банкрутом та відкриття господарським судом Харківської області ліквідаційної процедури по справі №5023/10128/11, нерухоме майно, що є предметом даного позову та належало їй на праві власності, було реалізоване в межах безпідставної процедури банкрутства та незаконно передано арбітражним керуючим Самойленко О.М. покупцю [PERSON] на підставі протоколу №1 проведення аукціону на Товарній біржі «Всеукраїнський торгівельний Центр» від 03.02.2012 року та на підставі договору купівлі - продажу №237 від 27.02.2012 року. Вказувала, що зважаючи на скасування Харківським апеляційним господарським судом постанови від 27.12.2011 року по справі №5023/10128/11 про визнання ФОП [PERSON] банкрутом, вважає всі дії ліквідатора, здійсненні в межа процедури банкрутства - неправомірними, у тому числі і продаж спірного майна, оскільки у ліквідатора був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладання договору купівлі - продажу №237 від 27.02.2012 року, а виходячи із цього і договір купівлі - продажу нежитлових приміщень №126 від 01.03.2012 року, укладений в подальшому, також є незаконним. Зазначала, що оскільки її було безпідставно позбавлено права власності на нежитлові приміщення, яке їй належало на праві власності, то просила задовольнити її позовні вимоги, судові витрати стягнути із відповідачів по справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 27.10.2014 року (Т.1 а.с.22), на задоволенні позовних вимог наполягав, заперечував щодо застосування строків позовної давності, на яких наполягав представник відповідача, про що склав письмовий відзив (Т.2 а.с.34-35). Відповідачі ТОВ «КЕПІТАЛ ЕСТЕЙТ», арбітражний керуючий Самойленко О.М., [PERSON] в судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 12.02.2015 року (Т.1 а.с.106), в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, зазначаючи, що вони є безпідставні та необґрунтовані. Вказував, що позивачем та його представником не доведено порушення права власності [PERSON], а нежитлові приміщення були придбані [PERSON] на законних підставах. Крім того, просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, про що виклав у своїй письмовій заяві (Т.2 а.с.29-30). Третя особа ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач [PERSON] була власником нежитлових приміщень [ADDRESS] на підставі договору дарування р.№510 від 01.04.2008 року, засвідченого приватним нотаріусом ХМНО Хотенець Ю.А. (а.с.Т.1 а.с.168). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ФОП [PERSON] 27.12.2011 року постановою Господарського суду Харківської області у справі №5023/10128/11 фізичну особу - підприємця [PERSON] було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с.11). Відповідно до п. 7 ст. 48 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла на час розгляду справи №5023/10128/11 Господарським судом Харківської області) передбачено, що у разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Так, судом вбачається, що ліквідатором ФОП [PERSON] було призначено арбітражного керуючого Самойленко О.М., якій було доручено виконання дій, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», та яка мала на той час діючу ліцензію, видану в установленому законодавством порядку. Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 07.02.2012 року судом встановлено, що ліквідатор фізичної особи - підприємця [PERSON] - арбітражний керуючий Самойленко О.М. у порядку встановленому для виконання постанови про визнання боржника банкрутом Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 року передала у власність [PERSON] нежитлові приміщення [ADDRESS] (Т.1 а.с.170). Таким чином, суд прийшов до висновку, що на час укладання оспорюваного позивачем правочину, арбітражний керуючий Самойленко О.М. діяла на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 року у справі №5023/10128/11 та ліценції серії АГ №580365, виданої Державним департаментом з питань банкрутства Міністерства економіки України, а отже мала відповідний обсяг цивільної дієздатності на укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна. У зв'язку з вищезазначеним, суд вважає, що не має підстав для визнання недійсним договір р.№237 від 27.02.2012 року купівлі - продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень [ADDRESS], який було укладено між ліквідатором ФОП [PERSON] арбітражним керуючим Самойленко Ольгою Миколаївною та [PERSON] на підставі протоколу №1 проведення аукціону на Товарній Біржі «Всеукраїнський торгівельний центр» від 03.02.2012 року та засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В., з підстав відсутності у його продавця необхідної цивільної дієздатності. Посилання позивача та його представника на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2012 року, якою було скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 року у справі №5023/10128/11, а провадження у справі припинено, суд вважає таким, що не доводить відсутність у арбітражного керуючого Самойленко О.М. необхідного обсягу дієздатності, що було необхідно їй для реалізації своїх повноважень, як ліквідатора ФОП [PERSON] саме на час укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна від 27.02.2011 року, оскільки на той час постанова Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 року у справі №5023/10128/11 була чинною, а тільки свідчить про безпідставність вимог самої заявниці [PERSON] про визнання її банкротом, порушення провадження у справі про банкротство, що було доведено апелянтами по справі - ПАТ «ОТП Банк». Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири р.№237 від 27.02.2012 року є такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що в подальшому, [PERSON], відповідач по справі, будучи власником нежитлових приміщень [ADDRESS] уклав із [PERSON], також відповідачем по справі, договір купівлі - продажу спірних нежитлових приміщень від 01.03.2012 року (Т. 1 а.с.175). Вирішуючи вимоги позивача щодо визнання вищезазначеного договору купівлі - продажу недійсним з підстав недійсності попереднього договору від 27.02.2012 року, проте недійсність якого позивачем не була доведена, а в судовому засіданні не була встановлена, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання наступного договору купівлі - продажу нерухомого майна від 01.03.2012 року, який в подальшому був укладений між відповідачами по справі, недійсним, є по суті похідними від першої вимоги, а тому підстав для їх задоволення не має. Крім того, суд звертає увагу позивача, що в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Отже, суд зауважує, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, якщо такий позов звернено до набувача, який не набув майно за договором, укладеним безпосередньо з позивачем. Такий захист можливий лише шляхом пред'явлення віндікаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Таким чином, суд приходить до висновку, що у частині визнання недійним договір купівлі - продажу р.№126 від 01.03.2012 року, який було в подальшому укладено між [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення [ADDRESS], то суд зазначає, що оскільки ця вимога є також похідною від попередніх, у задоволенні яких судом було відмовлено, то не має обґрунтованих підстав і для винесення рішення на користь позивача і в цій частині її позову. Відносно заявленої представником відповідача заяви про застосування до вимог позивача строків позовної давності, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки судом встановлено, що відповідачами не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, і тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed