Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 09 листопада 1997 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації громадського стану Чернівецького міськвиконкому, про що вчинено відповідний актовий запис № 1701. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, що в свою чергу призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що спільне життя з відповідачем та збереження їх сім'ї є неможливе й відповідно суперечать її особистим інтересам та інтересам відповідача, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому посилаючись на вказане просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхніх доньок, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання спільних дітей, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Надала через канцелярію суду заяву, в якій зазначила, що підтримує подану заяву, просила її задовольнити. Також просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, а також вказав на те, що не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із розясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що з 09 листопада 1997 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці Чернівецької області, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 1701 (а.с. 4). Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5,6). Батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Таким чином, суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Крім того, положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України\~\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Так, судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на їх утримання, що не заперечується відповідачем. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоровя, перебування на його утриманні батьків чи інших дітей, а також наявності будь-яких кредитних чи інших зобовязань, а також доказів одо офіційного працевлаштування. Крім того, відповідач в наданій суду заяві не заперечував проти надання допомоги на \~утримання дітей\~в розмірі 2000 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд, враховуючи те, що відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги дітям й відповідно в добровільному порядку не надає, є працездатним, згідно вимог ст.180 СК України зобов'язаний утримувати своїх дітей, приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів \~саме \~в \~твердій грошовій \~сумі \~в \~розмірі 2000 грн. щомісячно, з дня предявлення \~позову \~і до досягнення дітьми повноліття. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України\~\~з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 551, 20 грн.

Outcome: approved