Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька [PERSON] від 27 серпня 2015 року вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 9 за адресою: вул. Ветеринарна, 9 в смт Турійськ Волинської області. За цією ж адресою зареєстровані відповідачі: [PERSON] та її дочка - [PERSON] та неповнолітня дочка - [PERSON]. Однак відповідач [PERSON] у спірному житлі не проживає більше десяти років, а відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] з дня своєї реєстрації в спірному будинку не проживали жодного дня, інтересу до житла не проявляють, не здійснюють витрат на його утримання. Оскільки відповідачі зареєстровані у житловому будинку, належному позивачеві, остання не може належним чином скористатись своїм правом власності. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, розташованим за адресою: вул. Ветеринарна, 9 в смт Турійськ Волинської області. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомляли, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] у справах дітей Турійської районної державної Волинської області [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Зі згоди позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 серпня 2015 року та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 42890761 від 28 серпня 2015 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 9 за адресою: вул. Ветеринарна, 9 в смт Турійськ Волинської області (а. с. 7). Відповідно до відомостей, зазначених у будинковій книзі (а. с. 12-13) за вказною адресою зареєстроване також місце проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до довідки Турійської селищної ради від 04 квітня 2017 року та акту обстеження фактичного проживання Турійської селищної ради від 04 квітня 2017 року відповідачі за вищевказаною адресою зареєстровані, однак відповідач [PERSON] більше десяти років там не проживає, а відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] за місцем реєстрації ніколи не проживали (а. с. 14-15). Про вказані обставини в судовому засіданні ствердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказуючи, що відповідачі добровільно залишили спірне житло у звязку з проживанням за іншою адресою, та з того часу у спірному житлі не проживають, інтересу до житла не проявляють, не здійснюють витрат на його утримання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як передбачено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що у будинку за адресою: вул. Ветеринарна, 9 в смт Турійськ Волинської області зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], та [PERSON] (невістка та внуки попереднього власника житла), проте не проживають за місцем реєстрації більше десяти років так як вибули на інше місце проживання. Враховуючи вищевикладене, те, що відповідачі вибули на інше місце проживання, та не проживають за місцем реєстрації понад рік, поважних причин відсутності не навели, а наявність їх реєстрації порушує права позивача як власника, суд приходить до висновку, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved