Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

У жовтні 2019 року до суду звернулась [PERSON] з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у грудні 2018 року між нею та [PERSON] укладено договір позики в усній формі про отримання ним грошових коштів в розмірі 200 000 грн. Незважаючи на обіцянки, борг не був повернутий, тому 14 вересня 2019 року відповідач надав їй розписку про отримання та повернення у строк до 30 вересня 2019 року грошових коштів в розмірі 200 000 грн. Однак, кошти [PERSON] так і не повернув. Вважає своє право порушеним. Також зазначила, що за період з 14 вересня 2019 року по 04 жовтня 2019 року вона має право на відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1956,16 грн. та три відсотки річних в розмірі 98,63 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики 200 000 грн., три відсотки річних в розмірі 82,19 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 1956,16 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 03 березня 2020 року до суду надійшов відзив. Не погоджуючись з позовом [PERSON] вказав, що він познайомився з [PERSON] у важкий період часу для нього (і матеріальний, і моральний): померла його тітка, через чотири місяці - бабуся, через місяць - його мати. Він ніс витрати на поховання. Фінансову допомогу запропонувала йому позивачка, при цьому не вимагала повернення їх назад. Кошти вона надавала як готівкою, так і пересилала на картку. Згодом позивачка почала приділяти йому увагу, але він відмовив у взаємності. 14 вересня 2019 року [PERSON] приїхала до батьків його товариша [PERSON] , де він проживав, та маніпулюючи батьками,користуючись їх довірою, маючи корисливий інтерес, тиснучи на нього, користуючись його беззахисним і несвідомим становищем, погрожуючи йому, змусила написати розписку про отримання та повернення грошових коштів. Вважає, що ця ситуація створена позивачем спеціально, щоб потім маніпулювати ним та схиляти його до згоди на відносини з нею. Зазначив, що поданий лист про отримання грошових коштів не містить назви, навіть «розписка». В ній не міститься зазначення про отримання ним грошових коштів у визначеній сумі, не містить прізвища особи, яка її підписала. Наголосив, що фінансова допомога надавалась позивачкою добровільно, вона не вимагала повернення грошових коштів та 14 вересня 2019 року жодних коштів не передавалось. Просить врахувати, що позивачка також зверталась до інших судів про стягнення грошових коштів та користується своїми шахрайськими заходами для досягнення своїх цілей. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судове засідання відповідач не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Враховуючи поданий відзив, суд вважав за можливе розглянути справу на підставі поданих сторонами доказів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 14 вересня 2019 року [PERSON] написав розписку наступного змісту: « Я [PERSON] паспорт [NUMBER] виданий 11.04.2019 обязуюсь вернуть [PERSON] паcпорт [NUMBER] виданий Шевченковским РУ ГУ МВД Украины 08.11.2011 суму 200000 (двести тысяч гривен) в конце сентября 2019 года». Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З поданої суду розписки є можливість встановити сторін правочину, строк виконання зобов`язання, суму зобов`язання, обов`язок відповідача повернути суму коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач надав належний та допустимий доказ щодо укладення між сторонами договору позики грошей. Доводи відповідача, що біля підпису відсутні дані про особу, яка підписала, на його підпис не дуже схожий, суд оцінює критично, оскільки відповідач доказів на підтвердження цим обставин не надав. Крім того, у відзиві на початку, він вказав, що дійсно написав розписку 14 вересня 2019 року та зазначив умови написання, які на його думку мали місце. При цьому ним не оспорений даний договір з підстав укладення його під тиском, тощо. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи та поданої розписки вбачається, що строк повернення коштів був погоджений - до кінця вересня 2019 року. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначав, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження факту передачу грошових коштів [PERSON] надала суду розсипку. З пояснень сторін вбачається, що дійсно [PERSON] надавала грошові кошти [PERSON] . Проте позивач вказував, що це була позика, а відповідач - фінансова допомога без зобов`язань повернути ці кошти. Матеріали справи не містять доказів повернення цих коштів. Натомість, 14 вересня 2019 року між сторонами досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, отриманих відповідачем в борг. Пояснення відповідача, що саме в цей день по розписці від 14 вересня 2019 року грошові кошти не передавались тобто безгрошовість розписки і як наслідок відсутнє зобов`язання відповідача щодо їх повернення, суд до уваги не бере. Враховує при цьому, що з тексті розсипки не вбачається, що грошові кошти були передані в борг саме в день написання розписки, а вцілому посилання на обов`язок [PERSON] їх повернути у погоджений строк, тобто обов`язок повернення коштів виник з моменту передання грошей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг. Суд враховує також ту обставину, що відповідач не надав доказів того, що між ними могли існувати інші договірні відносини або іншим чином походження його обов`язку на повернення грошових коштів. Тому доводи позову щодо стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 200 000 грн., є обґрунтованими. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору позики. За ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки кошти не були повернуті в строк, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення відсотків за користування коштами та трьох відсотків річних. Перевіривши подані суду розрахунки, суд приходить до висновку, що за період з 30 вересня 2019 року по 04 жовтня 2019 року до стягнення з відповідача підлягають відсотки за користування коштами в розмірі 1956,16 грн. та три відсотки річних підлягають в розмірі 98,63 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2020,38 грн., які підлягають стягненню з відповідачів відповідно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 2020,38 грн.

Outcome: approved