Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У жовтні 2016 року до Подільського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про виділ частки в натурі з спільної часткової власності та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є співвласниками в рівних частках гаражного боксу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Барвінок» , розташованому у м. Києві за адресою вул . Новомостицька 25, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 19.03.2010 р. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради. Позивач стверджує, що в зв`язку із різним баченням по використанню спільного майна між нею та відповідачем виникали постійні суперечки, спроби досудового урегулювання спірних правовідносин та його поділу проігноровані відповідачем. За вказаних обставин, посилаючись на положення ст. 364 ЦК України, позивач звернулась до суду з вимогами про виділ частки в натурі та визнання її права власності на частину приміщень №1 та приміщень №№3-8 гаражного боксу [NUMBER], що відповідають розміру Ѕ (однієї другої) її частки у праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності, відповідно до технічного паспорту виготовленого 09.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації; про виділ частки в натурі відповідачу та визнання за ним право власності на відокремлену частину приміщення № 1 та приміщень №№ 2,9-13 гаражного боксу [NUMBER], що відповідає розміру Ѕ (однієї другої) його частки у праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності, відповідно до технічного паспорту виготовленого 09.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, а також стягнення з відповідача судового збору в сумі 2950 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2016 р. відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом. В судовому засіданні 19.01.2017 р. суд вирішив наступні клопотання сторін та їх представників: задовольнив клопотання позивача про залучення [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору; відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про допит свідків; задовольнив клопотання представника відповідача про залучення до матеріалів справи інформаційних довідок. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза, яка була доручена Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська 6), на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи є технічна можливість виділу часток із спільного майна [PERSON] та [PERSON] гаражного боксу [NUMBER] у ГК «Барвінок», який знаходиться в місті Києві по вул. Новомостицька, 25 , у вигляді двох окремих рівноцінних об`єктів; визначити всі можливі варіанти виділу в натурі часток між співвласниками згідно часток, які належать співвласникам; розрахувати суму грошової компенсації власникам за умови виділу об`єктів нерухомого майна з відхиленням від рівних часток співвласників. Провадження у справі на час проведення експертизи судом було зупинене. 04.06.2018 року до суду надійшов висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29.05.2018 року за № 4938/17-43/9160/18-43 за результатами судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, проведеної у цивільній справі № 758/13024/16-ц. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.08.2018 року прийнято та відновлено провадження у справі. 23.01.2019 року через канцелярію суду позивачем подана заява про уточнення позовних вимог відповідно до висновку вказаної судової експертизи позивач просила задовольнити її позов наступним чином: виділити в натурі позивачу та визнати за нею право власності на відокремлену частину приміщення 1 та приміщень 4-8 загальною площею 51,5 кв.м, згідно технічному паспорту виготовленого 09.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, що становить 43/100 частки у праві спільної часткової власності; виділити в натурі відповідачу та визнати його право власності на відокремлену частину приміщення 1 та приміщень 2,3,9-13 загальною площею 67,1 кв.м, згідно технічному паспорту виготовленого 09.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, що становить 57/100 частки у праві спільної часткової власності; стягнути з відповідача грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток співвласників в сумі 31 тис. 794 грн.; стягнути з [PERSON] суму судових витрат у розмірі 9 тис. 904 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи та суму судового збору у розмірі 2 тис. 950 грн. 93 коп. Відповідачем до суду подано відзив на позов, у якому він виклав свої заперечення на позовну заяву. Як вбачається з їх змісту, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність вказаного свідоцтва, згідно якого сторони є співвласниками в рівних частинах гаражного боксу [NUMBER] в ГК «Барвінок» та вважає, що виділ майна позивачу неможливий, посилаючись на те що гаражний бокс належить тільки відповідачу. Також вважає, що висновок судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 4938/17-43/9160/18-43 є необ`єктивним та таким, що винесений із суттєвими порушеннями нормативних вимог та вимог законодавства України. 03.07.2018 року через канцелярію суду позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому вона заперечує факти, наведені відповідачем в відзиві. Позивач стверджує, що спільна власність у рівних частинах у гаражному боксі [NUMBER] встановлено Рішенням від 12.03.2018 року у цивільній справі № 752/21848/16ц Голосіївського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили. Також вважає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростували висновки проведеної у справі судової експертизи. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав вказаних у позові та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити повністю. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 19.03.2010 р. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), записаному в реєстрову книгу Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим №66170, [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках гаражного боксу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Барвінок», розташованому у м. Києві за адресою вул . Новомостицька 25. Згідно положень ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини щодо належності сторонам в рівних частинах на праві власності гаражного боксу [NUMBER] , розташованого за адресою: м. Київ, вул. Новомостицька, 25 встановлені Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.03.2018 року, ухваленим по справі № 752/21848/16ц, яке набрало законної сили та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов до наступного висновку. Згідно із Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. У відповідності до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. При цьому, суд виходить з того, що частки кожного із співласників встановлені, про що свідчать надані ними правовстановлюючі документи. Відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до частини 1 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України). Аналогічна позиція наведена у Постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13. Враховуючи приведені норми, суд вважає за доцільним їх застосування при вирішенні даного спору щодо гаражного боксу. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі недосягнення згоди про спосіб та умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом статей 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідні висновки міститься в Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по справі №6-4цс14 та Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15. Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що згідно висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29.05.2018 року за № 4938/17-43/9160/18-43 за результатами судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, є можливим технічний розділ гаражного боксу [NUMBER] в будівлі у ГК « Барвінок » по вул. Новомостицькій, 25 у м. Києві . Згідно ст. 115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта в галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань . На розгляд суду запропонований можливий варіант технічного розділу гаражного боксу №10 згідно часток співвласників у вигляді двох окремих об`єктів, при якому виділені наступні приміщення та встановлена грошова компенсація за відхилення від ідеальних часток співвласників по вартості площі приміщень: -першому співвласнику Ѕ частки - на 1-му поверсі частину гаражу 1 площею 25,3 кв.м, підсобне 2 площею 2,1 кв.м, сходи 3 площею 1,6 кв.м; в підвалі сходи 9 площею 2,0 кв.м, підсобне 10 площею 14,0 кв.м, підсобне 11 площею 13,6 кв.м, підсобне 12 площею 4,6 кв.м, підсобне 13 площею 3,9 кв.м, разом 67,1 кв.м, що на 31794 грн. більше ідеальної частки в одиницях вартості і становить 57/100 часток; -другому співвласнику Ѕ частки - на 1-му поверсі частину гаражу 1 площею 4,9 кв.м,, на другому поверсі (надбудова) сходи 4 площею 3,7 кв.м, підсобне 5 площею 28,4 кв.м, підсобне 6 площею 10,2 кв.м, підсобне 7 площею 3,0 кв.м, підсобне 8 площею 1,3 кв.м, разом 51,5 кв.м, що на 31794 грн. менше ідеальної частки в одиницях вартості і становить 43/100 часток. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. З висновку дослідження вбачається, що технічний розподіл спірного гаражного боксу згідно часток співвласників, з урахуванням його об`ємно-планувального рішення на час проведення обстеження у вигляді двох окремих об`єктів, викладений та зображений на рис. 4 в дослідницькій частині висновку. На підставі викладеного, суд приймає в якості належного та допустимого доказу висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29.05.2018 року за № 4938/17-43/9160/18-43. В даному випадку, оцінивши вищенаведений висновок на предмет того, чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що експертиза, за результатами якої складено саме вказаний висновок, проведена у відповідності з принципами об`єктивності та повноти експертного дослідження, визначеними ст. 3 Закону України «Про судову експертизу». Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки стороною відповідача не надано доказів щодо недійсності існуючого свідоцтва про право власності на спірний гараж, та неналежного, на його думку, висновку експерта. При цьому, судом враховано, що доводи позивача щодо поділу спірного нерухомого майна, відповідачем, з посиланням на належні та допустимі докази, спростовано не було. За таких обставин суд, на основі з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які піддягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. А відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрати, в тому числі судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved