Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 11 липня 2008 року помер його рідний брат [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим 14.08.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області , актовий запис № 597. Після смерті брата відкрилася спадщина, яка складається з квартири № 56 в будинку №12»б» по вул. Шмідта в м. Красноармійську Донецької області , права на земельну частку(пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектарів, земельної ділянки розміром 13,350 гектарів, розташованих на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Донецької області . 13 листопада 2008 року позивач звернувся до Першої Красноармійської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину , однак відповідно до витягу зі Спадкового реєстру від 13.11.2008 року за № 17246568 йому стало відомо , що спадкодавець 17 лютого 1999 року склав заповіт , посвідчений приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] на відповідача [PERSON] Копію заповіту позивач отримав лише за ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2014 року. Посилаючись на те, що підписи на заповіті відрізняються від підписів на документах, що залишилися у нього , що викликає у нього сумнів, що брат особисто підписав оспорюваний заповіт. Просив визнати заповіт недійсним з тих підстав, що вважає,що заповіт підписаний не його братом. 22 червня 2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про надання додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що він є спадкоємцем за заповітом, складеним померлим ще за життя. Ні на момент складання заповіту , ні на час смерті заповідача йому не було відомо про існування вказаного заповіту. Про існування заповіту йому стало відомо лише після звернення позивача до суду. Вважає, що ці обставини є поважними причинами для поновлення строку для прийняття спадщини. Просив надати йому додатковий строк- 3 місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено. Зустрічна позовна заява задоволена. Надано [PERSON] додатковий строк - 3 місяці з дня набрання рішення суду законної сили, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер 11 липня 2008 року. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального права, не надання судом правої оцінки доказам по справі. Позивач [PERSON] в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в суді апеляційної інстанції заперечував проти апеляційної скарги. Відповідач- Красноармійської міська рада не з*явилися до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, пояснення позивача, відповідача , перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд постановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним, суд виходив з того, що заповіт від імені [PERSON] виконано ним та він відповідає вимогам закону. Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам по справі та нормам матеріального права. При цьому суд правильно керувалися нормами ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно абзаців 1, 2 пункту 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14 червня 1994 року, що була чинною на час складення оспорюваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК Української РСР і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (ст. 541 ЦК Української РСР). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що 17 лютого 1999 року [PERSON] склав заповіт, яким все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право , заповів відповідачу [PERSON] Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстре за №73. 11 липня 2008 року [PERSON] помер. Обґрунтовуючи недійсність заповіту , позивач посилалась на те, що оспорюваний заповіт підписаний не [PERSON] У відповідності до правил ст. 143 ЦПК України, у разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами для з'ясування яких потребуються спеціальні знання, судом призначається експертиза. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 липня 2015 року задоволено клопотання позивача та його представника та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз , які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384,385 КК України. Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи N 4217/ 4218-15 від 14 грудня 2015 року , підпис від імені [PERSON] та рукописний запис»([PERSON]И) в графі «підпис» заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 17.02.1999 року приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округа Дніпропетровської області [PERSON] за номером у спадковому реєстрі 3935828 виконані однією особою- самим [PERSON]. Вказані висновки експертизи не спростовуються поясненнями свідків , які були допитані в суді першої інстанції. Клопотань про проведення додаткової або повторної експертизи позивачем не заявлялося. Застосування спеціальних знань у питанні почеркознавства, дало можливість суду з'ясувати обставини на які посилався позивач , та дійти певного висновку. Таким чином, заповіт від 17 лютого 1999 року відповідає письмовій формі як такий, що укладений покійним [PERSON] та ним підписаний, що узгоджується з вимогами статей 541 ЦК Української РСР 1963 року . За вказаних обставин , суд , застосувавши спеціальні знання у питанні почеркознавства, дослідивши докази у справі, надавши їм належну оцінку і, з урахуванням встановлених обставин справи і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсними з урахуванням заявлених позивачем вимог. Доводи скарги стосовно вказаних позовних вимог не спростовують висновків суду. Посилання позивача про те, що саме 17 лютого 1999 року на його покійного брата було складено заповіт тіткою [PERSON] в Новопавлівській сільській раді Межівського району Дніпропетровської області , де вони були присутніми також не впливають на правові висновки суду , оскільки складання заповіту на ім *я [PERSON] не є доказом присутності його при вчинені вказаної дії і неможливості вчинення ним іншої нотаріальної дії . Разом з цим, задовольняючи зустрічний позов та надаючи [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом , суд виходив з того, що ним з поважних причин було пропущено встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини за заповітом, оскільки він був необізнаний про наявність заповіту. Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки його зроблено у зв*язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права , що відповідно до ч. 1 п.2,4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення за таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до повідомлення першої Красноармійської державної нотаріальної контори від 10.06.2015 року (а.с.32) спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 11 липня 2008 року була відкрита 13.11.2008 року на підставі заяв спадкоємців другої черги за законом , братів померлого [PERSON] та [PERSON]. В суді апеляційної інстанції позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснював, що не пам*ятає померлого [PERSON] , чому він склав заповіт на нього він не може пояснити, про наявність заповіту , який було складено стороньою для нього особою дізнався лише у суді у зв*язку з подачею позову [PERSON] Відповідно до приписів ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписами ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Натомість суд першої інстанції вважав поважною причиною пропуску позивачем за зустрічним позовом [PERSON] строку на подання заяви про прийняття спадщини за заповітом його необізнанність про наявність заповіту. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає , що позивачем [PERSON] не доведено, що встановлений законом шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними та істотними для нього труднощами для вчинення цієї дії. За вказаних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про надання додаткового строку для прийняття спадщини та ухвалити нове про відмову у задоволені зустрічного позову .

Outcome: partial