Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

У квітні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], [PERSON], відповідачі) про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS], та зняття з реєстрації місця проживання. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2005, укладеного між [PERSON] та [PERSON], які на той час перебували в зареєстрованому шлюбі, позивач набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. 12.09.2007 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача, відповідача [PERSON], їх спільної дочки та племінниці [PERSON] [PERSON] Проте відповідач [PERSON] за адресою місця реєстрації не проживає з квітня 2007 р., а [PERSON] у квартирі взагалі ніколи не проживала. Реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпоряджання своєю власністю, але добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Відповідач [PERSON] пред'явив до [PERSON] зустрічний позов про визнання вищевказаної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на ? її частину. На обґрунтування позову вказав, що спірна квартира була набута у власність в період зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів та трудових затрат з метою проживання сім'ї. Право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ним. 20.12.2005 між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу щодо майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, а право власності на спірну квартиру набуте у шлюбі, вона є об'єктом права спільної сумісної власності. За заявою [PERSON] ухвалою від 21.09.2017 суд вжив заходи забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження ? частини квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] заявлялось клопотання про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Личини О.В. копій свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оформленого на його ім'я, кредитного договору, укладеного ним для фінансування купівлі спірної квартири, та інформації про усі договори, укладені між ним та [PERSON], проте у задоволенні цього клопотання суд відмовив з підстав його необґрунтованості. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях. На обґрунтування заперечень послався на те, що внаслідок відчуження [PERSON] спірної квартири він втратив на неї будь-які права, а [PERSON], відповідно, отримала право власності на квартиру в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] первісний позов не визнала, підтримала вимоги зустрічного позову пославшись на викладені у заяві обставини. В останнє судове засідання ні відповідач, ні його представник, не з'явилися, про причини неявки не повідомили. Ці причини суд розцінив як неповажні та дійшов висновку про можливість закінчення розгляду справи у відсутність сторони відповідача. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання, проте в судове засідання вона не з'явилася, відзиву на позов не подала. Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2000, який було розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.05.2007 (а.с. 66). За час шлюбу подружжя придбало чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]., правовстановлюючі документи на яку були оформлені на чоловіка [PERSON] На підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2005 відповідач [PERSON] відчужив квартиру на користь своєї дружини [PERSON] (а.с. 9-12). Згідно даних довідки ОСББ «Вишняківська-9» від 27.03.2017 (а.с. 8) у зазначеній квартирі перебувають на реєстраційному обліку позивач [PERSON], її колишній чоловік [PERSON], їх спільна дочка [PERSON] та [PERSON] - племінниця [PERSON] Судом встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік не проживає у спірній квартирі, а відповідач [PERSON] у спірне житло взагалі не вселялась і зареєстрована за вищевказаною адресою лише формально. Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються складеними комісією ОСББ «Вишняківська-9» актами від 18.02.2016, 15.06.2016, 14.01.2017, а також договором оренди нерухомого майна 14.04.2007, предметом якого є оренда [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 6, 7, 16-20). При вирішенні цього спору суд керується загальними положеннями цивільного і сімейного законодавства та нормами, які регулюють правовідносини у сфері права власності. Так, відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Договір як вид правочину і юридичний факт характеризується такими ж ознаками, але передбачає участь у такій дії двох або більше осіб (частина 1 статті 626 цього Кодексу). Згідно положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з приписами частини 1 статті 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Аналіз наведених норм в їх сукупності дає підстави вважати, що внаслідок укладення між сторонами договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] як продавець втратив будь-які права на спірну квартиру, а позивач [PERSON] як покупець отримала право власності на усю квартиру. Відтак з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення матеріального законусуд дійшов висновку, що з моменту відчуження [PERSON] спірної квартири вона втратила статус об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, а відтак вимоги зустрічного позову не ґрунтуються на законі і є безпідставними. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Судом встановлено, що внаслідок розірвання шлюбу з позивачем відповідач [PERSON] перестав бути членом сім'ї позивача, ведення спільного господарства вони припинили, у спірній квартирі відповідач не проживає понад 10 років, його майно у житлі відсутнє, угод щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. Що стосується відповідача [PERSON], то до правовідносин, які виникли між нею та позивачем, положення закону щодо сервітутного права членів сім'ї власника житла на користування житлом взагалі не підлягають застосуванню, оскільки вона ніколи не була членом сім'ї позивача, разом вони ніколи не проживали, спільного господарства не вели, і у спірну квартиру вона не вселялась. Отже з урахуванням встановлених обставин суд вважає доведеним, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у належній позивачу квартирі перешкоджає власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відтак вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Водночас вимога первісного позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі не ґрунтується на законі і є зайвою, оскільки за приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. Вирішуючи відповідно до положень статті 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач заявив дві вимоги немайнового характеру і поніс у зв'язку з цим витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 1280 грн. (а.с. 37). Оскільки суд задовольнив лише одну вимогу позивача, присудженню з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 640 грн. З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, підстави для його забезпечення відпали. На підставі викладеного,

Outcome: partial