Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та ТОВ «Дживвайп финанс» про визнання недійсним договору факторингу, щодо передання права вимоги за Кредитним договором №014/2145/85/76703 від 16.06.2007 року. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 16.06.2007 року між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») був укладений кредитний договір № 014/2145/85/76703 забезпечення виконання даного кредитного договору було укладено договір іпотеки земельної ділянки за адресою: с. Санжейка, вул. Центральна, буд. 26, Овідіопольський район, Одеська область. 29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором було відступлено від ПАТ «[PERSON] Аваль» до ПАТ «ВЕКТОР БАНК», яке, в свою чергу, 29.06.2016 року за договором про відступлення права вимоги здійснило відступлення право вимоги до ТОВ «Дживвайп финанс», яке тієї ж дати за договором про відступлення права вимоги здійснило відступлення всіх прав вимоги до [PERSON]. Позивач вважає, що оспорювані правочини містять всі ознаки факторингу, а згідно з законодавством України [PERSON], як фізична особа, не може бути стороною такого договору у відповідності до ст. 1079 ЦК України. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду. Представник позивача до судового засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце були повідомлені, поважних причин неявки суду не представили. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. 16.06.2007 року між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») був укладений кредитний договір № 014/2145/85/76703. 29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703 було відступлено від ПАТ «[PERSON] Аваль» до ПАТ «ВЕКТОР БАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги. Також, 29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703 було відступлено від ПАТ «ВЕКТОР БАНК» до ТОВ «Дживвайп финанс» на підставі Договору про відступлення права вимоги. Цього ж дня за договором про відступлення права вимоги ТОВ «Дживвайп финанс» відступило фізичній особі [PERSON] усі права вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703. Відповідно до частини першої\~статті 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом\~статті 1079 ЦК України\~сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відміність договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, передбачає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо осіб, які можуть виступати фактором.\~\~ Зважаючи на вказане, слід вважати, що договір факторингу у вказаній частині суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним, чим слід задовольнити позовні вимоги. Відповідно до частини першої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8\~постанови № 9 від\~\~6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved