Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 гривень, 7200 гривень процентів, 3000 гривень моральної шкоди та судовий збір у розмірі 1320 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 30 листопада 2010 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надав, а відповідач [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у розмірі 120 000 гривень, з кінцевим терміном повернення до 30 листопада 2011 року, без нарахування відсотків, проте взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконав та отримані грошові кошти у встановлений умовами договору позики строк, позивачу не повернув. У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність та згоду на постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 30 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами п. 1 якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у розмірі 120 000 гривень з терміном повернення боргу до 30 листопада 2011 року. Однак, позичальник [PERSON] взяті на себе зобов'язання за вказаним договором позики щодо повернення грошових коштів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики, позивачем 30 вересня 2014 року на адресу відповідача направлено претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак остання залишилась без виконання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики від 30 листопада 2010 року щодо повернення грошових коштів у розмірі 120 000 гривень у строк до 30 листопада 2011 року, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 30.11.2010 року у розмірі 120 000 гривень підлягають задоволенню, як обґрунтовані. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] процентів у сумі 7200 гривень за користування позикою, суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з п. 1 договору позики від 30.11.2010 року, грошові кошти були передані [PERSON] у власність [PERSON] без нарахування процентів. Тобто, умовами договору позики, укладеного 30.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON], передбачено, що проценти за користування позикою не нараховуються та не сплачуються, а тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача [PERSON] 7200 гривень процентів за користування позикою, є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 3000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особі, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральними стражданнями слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вимоги позивача щодо стягнення 3 000 гривень моральної шкоди не є обґрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди суду не надано, як і не надано доказів, які б доводили наявність обставин завдання моральної шкоди, а тому задоволенню в цій частині не підлягають. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 1200 гривень судового збору.

Outcome: approved