Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 23 березня 2001 року по червень 2015 року, визнання права власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, смт. Ладан, вулиця Удайська, 4, транспортних засобів: VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER] та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер [NUMBER]. Посилалась на те, що з 30.01.1993 року по 23.03.2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і хоча формально шлюб було розірвано, колишнє подружжя продовжувало проживати однією сім`єю без реєстрацією шлюбу. Стверджувала, що період перебування у шлюбі, 28.12.2000 року сторонами у справі було придбано житловий будинок за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, смт. Ладан, вулиця Удайська, 4, а в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - транспортні засоби, у зв`язку з чим позивач просила визнати зазначене майно спільною сумісною власністю та її право на ? частку у праві власності на майно. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, смт. Ладан, вулиця Удайська, 4, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 801 грн. 15 коп. судовий збір, на користь [PERSON] 2 546 грн. 54 коп. - витрати за надання правової допомоги. В апеляційній скарзі [PERSON] просила частково скасувати рішення суду, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги численні докази, що містяться у справі, на підтвердження проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 23.03.2001 року по червень 2015 року та в порушення вимог закону відмовив у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на транспортні засоби. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовити в наведеній частині вимог, посилаючись на те, що рішення суду не є законним через неповне з`ясування судом обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Крім того, відповідач наполягав на застосуванні до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності та вважав, що позивач не вправі ставити питання про визнання права власності на будинок поза межам строку позовної давності. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги [PERSON] та задоволення апеляційної скарги [PERSON], виходячи з такого. Ухваливши судове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину вказаного майна, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене нерухоме майно було придбано подружжям у період шлюбу без визначення часток у спільну сумісну власність незалежно від ступеню участі кожного із них у надбанні цього майна і незалежно від того, що правова реєстрація цієї садиби здійснена лише на одного із них відповідача [PERSON] Такий висновок суду в повній мірі відповідає приписам ст. 9-11, 28, 29 КпШС України, з урахуванням того, що в період з 30.01.1993 року по 23.03.2001 року сторони перебували у шлюбі , а тому у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Що стосується іншого спірного майна, а саме, автомобілів: 1)марки ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], 2)марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], придбаних на імя відповідача [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на частину транспортних засобів задоволенню не підлягають, оскільки їх придбання мало місце поза межами шлюбу, відповідно 06.06.2006 року та 17.08.2013 року (а.с. 5-6, 12-13, 50, 62-64). Вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 23 березня 2001 року по червень 2015 року судом першої інстанції було залишено без задоволення виходячи з того, що згідно паспортних даних (а.с.2-зворот) позивач [PERSON] зареєстрована [INFO], а місцем реєстрації відповідача є вул.Удайська,4 у смт. Ладан (а.с.51-52), в той час, коли інших доказів, зокрема, пояснень свідків, довідки органу місцевого самоврядування на підтвердження місця та часу спільного проживання сторін однією сімєю за певною адресою суду не було надано. Крім зазначеного, судом першої інстанції було взято до уваги, що в судовому рішенні про розірвання шлюбу від 31 січня 2001 року було встановлено, що сімейні стосунки сторони припинили (а.с.49), а тому згідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі.... не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому судом першої інстанції було критично оцінено надані позивачем фотографії про спільний відпочинок сторін після розірвання шлюбу(а.с34-43,60-61), листування з родичами (а.с.44), переписку позивача в мережі інтернет з депутатом облради з питання облаштування дороги за місцем розташування спірного будинку (а.с.26-33), оскільки, ці дані не спростовують доводів сторони відповідача та не свідчать про те, що після розлучення у 2001 році колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] складали єдину сімю, спільно проживали та були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. З наведеними вище висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки вказаних висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права. Положеннями ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин , що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пославшись на те, що позивачем не було надано інших доказів, окрім даних про реєстрацію, зокрема, пояснень свідків, довідки органу місцевого самоврядування на підтвердження місця та часу спільного проживання сторін однією сімєю за певною адресою, суд першої інстанції без належного обґрунтування не взяв до уваги докази, подані позивачем на підтвердження того, що після розірвання шлюбу у 2001 році, [PERSON] та [PERSON] складали єдину сімю, займались спільно вихованням дочки. На підтвердження вказаних обставин позивачем було долучено до матеріалів справи численні фотографії на підтвердження спільного проведення сторонами разом з дитиною дозвілля в зазначений період часу, листівки зі святковими привітаннями дочкою сторін родичів, з яких вбачається відчуття дитини про проживання батьків однією сімєю, переписку позивача в мережі інтернет з депутатом облради [PERSON] з питання облаштування дороги за місцем розташування спірного будинку в смт. Ладан за квітень серпень 2014 року, за змістом якої позивач зверталась за допомогою, як мешканка вул. Удайської у смт. Ладан. Допитані у справі свідки зі сторони позивача засвідчили, що як сторони у справі допомагали матері позивача обробляти земельну ділянку, так і мати [PERSON] допомагала в обробці земельної ділянки, допитаний свідок дільничий інспектор Маслік С.В. пояснив, що ним за заявами сторін у справі було проведено перевірку у 2016 році, в ході якої було встановлено, що звернення мали місце з приводу намагання позивача забрати у спірному будинку особисті речі, предмети побуту, консервацію. Наведені вище докази свідчать про те, що після розірвання шлюбу у 2001 році сторони продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу по червень 2015 року, однак судом, всупереч приписів ст. 212, 213 ЦПК України, зазначеним доказам було невірно надано критичну оцінку, без урахування правила ЦПК України про те, що жоден доказ не має для суду наперед встановлено значення, а належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів має оцінюватись у їх сукупності. За таких обставин, виходячи з того, що можливість встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлена Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004 року і не має зворотної сили в часі, зазначена вимога позивача підлягає задоволенню в частині, за період з 01.01.2004 року по червень 2015 року. Положеннями ч.1 ст. 74 Ск України передбачено, що майно, набуте чоловіком і жінкою за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Зважаючи на те. що автомобілі: VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER] та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер [NUMBER], було придбано в указаний період часу, вони є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому, відповідно до ст. 70 СК України, ст. 356, 357 ЦК України вимоги позивача про визнання за нею права власності на половину вказаного майна підлягають задоволенню. Відповідно, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на транспортні засоби VOLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER] та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер [NUMBER] підлягає скасуванню через порушення судом вищенаведених норм права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зазначених вимог. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності відносно вимог [PERSON] про визнання права власності на будинок, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи встановлено, що позивач по червень 2015 року фактично проживала у спірному будинку, а відтак, її право на це майно до червня 2015 року порушено не було. За правилом ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, який належить обраховувати з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 11 КпШС України). Оскільки право позивача є порушеним з червня 2015 року, позовну давність для звернення з указаною вимогою вона не пропустила. В указані частині рішення суду законне, а тому підстав для його скасування в цій частині апеляційний суд не знаходить.

Outcome: approved