Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що 22.04.1995 року нею було отримано ордер №7 на право зайняття житлової площі в гуртожитку, що знаходиться в будинку ЖЕК 1316 за адресою: [ADDRESS] В зазначеній кімнаті крім неї та її дітей, також зареєстровані відповідачі по справі. Відповідач [PERSON] після реєстрації в кімнаті проживала в ній, однак з 1997 року вийшла заміж і добровільно покинула разом з дітьми спірну житлову площу та почала проживати за іншою адресою. З цього часу відповідач з дітьми не проживає в кімнаті [ADDRESS] та проживає за іншою адресою, тобто відповідачі по справі є лише зареєстрованими у ній, комунальні послуги не сплачують. Посилаючись на вищезазначене та враховуючи те, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі, не користуються нею, не оплачують житлово-комунальні послуги, позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що у спірній кімнаті вона проживала до 1994 року, потім в період декретної відпустки тимчасово мешкала у своєї матері, після чого повернулася до своєї кімнати, однак позивач на той час вже мешкала в її кімнаті разом із своїм чоловіком та дитиною. Її життя та життя її дитини разом з ними стало нестерпним, оскільки відповідачка та її чоловік постійно її ображали, виганяли з кімнати, навіть чоловік позивачки фактично викинув її з кімнати, застосувавши до неї фізичну силу з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів та знімала побої. Крім того, замки у квартирі були змінені позивачем, а тому вона з дітьми не мають можливості потрапити до квартири. Вказала, що хоча вони і не можуть проживати у квартирі, однак інтересу до неї не втратили та оплачували у свій час частину комунальних послуг. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала пояснення своєї довірительки в повному обсязі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності до вимог позову. Зазначила, що в провадженні Деснянського районного суду знаходиться позовна заява її довірительки про усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою та про вселення, а тому є всі підстави вважати, що у учасників судового процессу існує спір щодо користування спірною кімнатою. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду лист, в якому просить розглядати справу у відсутність представника та з урахуванням інтересів дітей. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, допитавши свідків, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.04.1995 року позивачем було отримано ордер №7 на право зайняття житлової площі в гуртожитку, що знаходиться в будинку ЖЕК 1316 за адресою: [ADDRESS] В зазначеній кімнаті зареєстровані позивач та два її сини, а також сусіди - відповідачі по справі, відповідно до довідки форми 3 виданої ПАТ «Київський маргариновий завод» (а.с. 8). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, а лише формально зареєстровані в ній та фактично проживають в іншому жилому приміщенні, даною квартирою не цікавляться. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивачів, у судовому засіданні пояснювали, що відповідача по справі та її дітей вони знають, однак не бачили їх за адресою [ADDRESS] з 1997 року. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачів та відповідачів по справі пояснила, що відповідач [PERSON] мешкала у спірній кімнаті, проте позивачі постійно всіляко чинять їй в цьому перешкоди. Вона була свідком того, як в березні 2016 року чоловік позивачки виштовхнув відповідачку [PERSON] з спірної кімнати і вона головою вдарилася об двері. Крім того, позивачем було надано суду акти, які були складені мешканцями квартир №№114,108, підписи яких було завірено та підтверджено в.о. начальника ЖЕК 316 [PERSON]. Проте дані акти по перше були складені самими сусідами та по ініціативі позивача [PERSON] про що зазначено в самих актах, по друге не в усіх актах зазначено рік їх складання, також в.о. начальника ЖЕК було завірено лише підписи сусідів, які склали вказані акти. Вказані акти про непроживання відповідачів в спірній кімнаті судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони складені не в належний спосіб, а тому не можуть бути прийняті як доказ не проживання відповідачів в спірній кімнаті. Також в матеріалах справи містяться письмові докази про те, що відповідач [PERSON] разом з дітьми намагалися вселитися до спірної кімнати, з приводу чого у неї виникали конфлікти з позивачем, а саме: зверталася із відповідними заявами до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві (а.с. 64, 123), до директора маргаринового заводу де вона працює і якому належить гуртожиток з заявою про надання їй як матері одиначці окремої кімнати, оскільки досить тяжко проживати разом з сім»єю позивача, що складається з 4-х осіб (а.с. 62), з позовною заявою до суду з вимогами до [PERSON] про вселення, усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою, на підставі якої судом було відкрито провадження по справі і справа перебуває на даний час на розгляді (а.с. 76). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом також було встановлено, що в спірній кімнаті вона з дітьми не проживає на даний час, оскільки дана кімната має невелику площу, там проживає позивач з сім»єю і не надає можливості проживати там їй з дітьми, з приводу чого постійно виникають конфлікти, позивач виганяє її, а чоловік позивачки навіть застосовує до неї фізичну силу, ключі від дверей в кімнаті замінені, що унеможливлює належне проживання у ній двох сімей разом. Остання вимушена проживати з двома дітьми у своїх родичів. Також, позивач перешкоджає відповідачам у проживанні та користуванні квартирою, оскільки змінила вхідні замки до квартири, позивач в судовому засіданні пояснила, що вона поставила ще одні вхідні двері у кімнаті. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed