Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року, визнано незаконним наказ відділу освіти Фастівської РДА від 02 вересня 2015 року № 460-к про звільнення її з посади провідного фахівця з охорони праці та поновлено її з 02 вересня 2015 року на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи відділу освіти Фастівської РДА, стягнуто з відділу освіти Фастівської РДА на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 вересня 2015 року по 15 березня 2017 року у розмірі 37295,19 грн. Позивач зазначає, що Наказом відділу освіти Фастівської РДА за № 93-к від 03 квітня 2017 року, окрім іншого, її було поновлено з 02 вересня 2015 року на рівнозначній посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів, а не на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи відділу освіти Фастівської РДА. Позивач зазначає, що видаючи оскаржуваний наказ відповідач порушив її права, всупереч рішенню Апеляційного суду Київської області, тому що фактично перевів її на іншу посаду, яка є нижчою рангом тій посаді на якій її було поновлено за рішення суду. Разом з тим, позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що її було безпідставно позбавлено права на отримання заробітку, внаслідок чого вона була змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сімї. Також, у неї були постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім»ї, це тримало її в постійній нервовій та психологічній напрузі. Тому, вона змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати незаконним наказ відділу освіти Фастівської РДА від 03 квітня 2017 року № 93-к та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. У судовому засіданні, позивач та її представник підтримали заявлений позов з підстав наведених у позовній заяві та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, суду пояснила, що виконуючи рішення суду, було направлено лист до Фастівської РДА про надання розяснень, щодо введення нової штатної одиниці, а саме посади провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи відділу освіти Фастівської РДА. Однак, 04 квітня 2017 року було надано відповідь, в якій зазначено, що введення даної штатної одиниці є неможливим та таким, що суперечить Постанові Кабінету міністрів України від 11 жовтня 2016 року № 710 «Про ефективне використання державних коштів» та Розпорядження Фастівської районної державної адміністрації від 21 березня 2017 року № 131-од «Про затвердження районних заходів щодо збільшення надходжень до місцевих бюджетів та ефективного використання коштів у 2017 році». Зазначила, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки рішення Апеляційного суду Київської області відділом освіти виконано. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно дослідивши всі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року, позов [PERSON] задоволено частково, а саме: визнано незаконним наказ відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації від 02 вересня 2015 року № 460-к про звільнення провідного фахівця з охорони праці [PERSON]; поновлено [PERSON] з 02 вересня 2015 року на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації; стягнуто з відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.09.2015 р. по 15.03.2017 р. у розмірі 37295,19 грн. В статті 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Апеляційного суду Київської області Наказом відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації за № 93-к від 03 квітня 2017 року «Про поновлення на посаді провідного фахівця з хорони праці та енергозбереження [PERSON]А.» було : -1. Скасовано наказ № 460-к від 02 вересня 2015 року про звільнення провідного фахівця з охорони праці [PERSON]; -2 згідно рішення Апеляційного суду Київської області № 38184239/15 від 15 березня 2016 року, поновлено [PERSON] з 02 вересня 2015 року на рівнозначній посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів; -3. виплачено [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 02 вересня 2015 року по 15 березня 2017 року в розмірі 37295,19 грн. відповідно до рішення апеляційного суду Київської області та середньомісячний заробіток з 16 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року згідно п. 6 ст. 113 КЗпП та частини 6 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII. Враховуючи те, що відповідачем прийнято оспорюваний наказ з порушенням норм чинного законодавства та всупереч рішенню Апеляційного суду Київської області від 13.03.2017, відповідачем не надано суду доказів, що посада провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів є рівнозначною тій посаді, яку обіймала позивач та на якій, за рішенням суду, її було поновлено, а саме - на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи відділу освіти Фастівської РДА, за таких обставин, зважаючи вимоги чинного законодавства України, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у цій частині. Крім того, позивачем була заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. 00 коп. Позивач та її представник зазначають, що діями відповідача, [PERSON] було спричинено моральної шкоди, яка полягала в тому, що її безпідставно було позбавлено права на отримання заробітку, що призвело до постійних нервових та психологічних хвилювань, які в результаті стали причиною погіршення її самопочуття та звернення за медичною допомогою. Між тим, винесення оскаржуваного наказу значного погіршило умови праці та призвело до значних витрат, що погіршує матеріальне становище позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, крім іншого полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставною для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно рекомендацій, наданих в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.95 р. № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зважаючи на викладене та з урахуванням обставин справи, пояснень сторін та наданих доказів, а також враховуючи обєм моральних страждань позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1280,00 грн.

Outcome: partial