Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

У квітні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 29 грудня 2011 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин у Київському районі м. Донецька на перехресті вул. Щорса з пр. Панфілова водій [PERSON] керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER] в порушення вимог п.п. 16.5, 10.1 Правил дорожнього руху України, при подачі дозвільного сигналу світлофору не пропустив автомобіль «Peugeot 107», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], в наслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем , який належить їй на праві приватної власності. Працівниками ДАІ у відношенні [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження від 06 лютого 2012 року розмір матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля «Peugeot 107», державний реєстраційний номер [NUMBER] складає 59 277 грн. 99 коп. Постановою Київського районного суду м. Донецька від 17 лютого 2012 року справу про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] закрито за відсутністю у його діях складу правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою судді апеляційного суду Донецької області від 19 березня 2012 року провадження по справі закрито у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Завдана її матеріальна шкода у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу [PERSON] не відшкодовано, як і завдана моральна шкода, яку оцінує у 2 000 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 9 787 грн. 99 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. У серпні 2012 року до суду з зустрічним позовом звернувся відповідач [PERSON] в обґрунтування якого послався на те, що він 29 грудня 2011 року приблизно о 16 годині 00 хвилин керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві приватної власності [PERSON], рухаючись по вул. Щорса у Київському районі м. Донецька при переїзді регульованого перехрестя з пр. Панфілова на дозвільний сигнал світлофору відбулось зіткнення з автомобілем «Peugeot 107», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], який допустив порушення п. 8.7.3 Правил дорожнього руху, проїхав перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору в наслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до висновків авто товарознавчого дослідження від 14 червня 2012 року матеріальні збитки завдані його автомобілю складають 33 614 грн. 95 коп., також ним було сплачено за проведення експертного дослідження 400 грн. та витрати на правому допомогу склали 1 500 грн., в наслідок даної дорожньо-транспортної пригоди йому також завдано моральну шкоду яку він оцінує у 10 000 грн. Просить суд стягнути у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 33 614 грн. 95 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 400 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат. У жовтні 2012 року ПрАТ «УАСК АСКА» звернулось до суду з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON] та [PERSON], про стягнення сплаченого страхового відшкодування, посилаючись на те, що між ПрАТ «УАСК АСКА» та [PERSON] , 04 лютого 2011 року було укладено Договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким було забезпечено автомобіль «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER]. У зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що відбулась 29 грудня 2011 року на перехресті вул. Щорса з пр. Панфілова у Київському районі м. Донецька за участю забезпеченого транспортного засобу потерпіла [PERSON] звернулась до страхової компанії з заявою про збиток заподіяний її автомобілю. Відповідно до наданого до страхової компанії пакету документів та проведеного розслідування дана дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком та проведена виплата страхового відшкодування у розмірі 49 490 грн. власнику автомобіля «Peugeot 107», державний реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] В подальшому було встановлено, що вина водія забезпеченого транспортного засобу [PERSON] у дорожньо-транспортні пригоді відсутня, а тому і не настала його цивільно-правова відповідальність за Договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що в свою чергу виключає і виплату страхового відшкодування. Просить суд стягнути з [PERSON] суму безпідставно перерахованого страхового відшкодування у розмірі 49 490 грн. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 05 листопада 2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] ПрАТ «УАСК АСКА», третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON], про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в наслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 33 614 грн. 95 коп., витрати пов'язані з визначенням вартості матеріального збитку, завдану автомобілю у розмірі 400 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн., в іншій частині позову відмовлено. Позов ПрАТ «УАСК АСКА» до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], про стягнення сплаченого страхового відшкодування задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «УАСК АСКА» перераховане страхове відшкодування у сумі 49 490 грн. Додатковим рішення Київського районного суду м. Донецька від 06 листопада 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 455 грн. 14 коп. та стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «УАСК АСКА» судовий збір у розмірі 494 грн. 90 коп. З зазначеними рішеннями не погодились [PERSON] та [PERSON] принесли апеляційну скаргу в якій просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та ПрАТ «УАСК АСКА» у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] та [PERSON] зазначили, що висновки викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають матеріалам справи і суперечать положенням ст.1166 ЦК України та ч.4 ст.61 ЦПК України. В рішенні суду відсутні висновки про порушення, які саме вимоги Правил дорожнього руху були порушенні [PERSON] та на підстав яких доказів зроблено висновок про те, що дії [PERSON] заходяться у причинному зв'язку з зазначеною дорожньо-транспортною пригодою. Також суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам по справі, що вказують на вину [PERSON] і відсутність вини [PERSON] у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та звернулись до суду з заяву про розгляд справи за її відсутності та за участю її представника (а.с. 197). Представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити. Представник відповідача ПрАТ «УАСК АСКА» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення (а.с. 211). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 29 грудня 2011 року приблизно о 16 годині 00 хвилину на перехресті вул. Щорса та пр. Панфілова у Київському районі м. Донецька сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER] та «Peugeot 107» державний реєстраційний номер [NUMBER] , в наслідок чого одибва автомобіля отримали механічні пошкодження. Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «Peugeot 107» державний реєстраційний номер [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 36), а автомобіль «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 37). Постановою інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП ВДАІ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області від 06 січня 2012 року у порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] та [PERSON] відмовлено у зв'язку з відсутністю в їх діях складу злочину передбаченого ст.286 КК України та складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП у відношенні [PERSON] (а.с. 5-6). Постановою Київського районного суду м. Донецька від 17 лютого 2012 року адміністративне провадження у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП у відношенні [PERSON] закрито за відсутністю у його діях складу правопорушення, передбаченого цією статтею (а.с. 7). Постановою апеляційного суду Донецької області від 19 березня 2012 року постанова Київського районного суду м. Донецька від 17 лютого 2012 року у відношенні [PERSON] скасована, провадження по справі завершено у зв'язку з спливом строків притягнення до адміністративного стягнення (а.с. 8-9). Відповідно до висновку № 61/1/2 автотоварознавчого дослідження по факту завдання пошкоджень автомобілю «Peugeot 107» державний реєстраційний номер [NUMBER] від 06 лютого 2012 року визначено що вартість матеріального збитку завданого власнику пошкоджень автомобілю «Peugeot 107» в результаті дорожньо-транспортної пригоди, на час проведення даного дослідження складає 59 277 грн. 99 коп. (а.с.11-14). За висновком автотоварочнавчого дослідження № 126/12-06 «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER] від 14 червня 2012 року вартість матеріального збитку, завдано власнику складає 33 614 грн. 95 коп. (а.с. 39-49). Сторонами не оспорюються розмірі матеріальних збитків завданих обом транспортним засобам. 04 лютого 2011 року між [PERSON] та ЗАТ «УАСК АСКА» (правонаступником якого є ПрАТ «УАСК АСКА») укладено договір (поліс № АА/0345890) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого до 03 лютого 2012 року включно, забезпечений транспортний засіб автомобіль «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер [NUMBER] з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю та здоров'ю (на одного потерпілого) - 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) - 50 000 грн. та франшиза - 510 грн. (а.с. 10). Страховиком на звернення потерпілої [PERSON] у розмірі ліміту відповідальності було перераховано на її рахунок страхове відшкодування на загальну суму у розмірі 49 490 грн. (за період з 25 квітня 2012 року по 04 травня 2012 року (а.с. 80-84), що сторонам і не заперечується. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «УАСК АСКА», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою та одночасно частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, витрат пов'язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження та витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що допущенні водієм [PERSON] порушення Правил дорожнього руху знаходяться у причинному зв'язку з виниклими обставинами дорожньо-транспортної пригоди, а тому [PERSON] будучи особою яка завдала шкоду майну [PERSON] повинна відшкодувати таку шкоду у повному обсязі, а за таких обставин позовні вимоги ПрАТ «УАСК АСКА» до [PERSON], про стягнення сплаченого страхового відшкодування підлягає задоволенню у повному обсязі. Проте повність погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Суд першої інстанції вірно встановив, що правовідносини, які виникли між учасниками дорожньо-транспортної пригоди регулюються Главою 82 ЦК України «Відшкодування шкоди» та положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистими немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, противоправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. За положеннями ст.1187 ЦК України вина особи, володільця засобу підвищеної небезпеки, презюмується. Якщо ДТП сталось в результаті взаємодії двох джерел небезпеки, такі правовідносини мають регулюватись відповідно до ст.1188 ЦК України. Відповідно до ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємної кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У порушенні кримінальної справи у відношенні водіїв [PERSON] та [PERSON] відмовлено у зв'язку з відсутністю в їх діях складу злочину передбаченого ст.286 КК України та до адміністративної відповідальності жоден із водіїв не був притягнутий у зв'язку зі закінченням строків притягнення до адміністративного стягнення та не встановлена ступень їх вина у дорожньо-транспортній пригоді. За таких, обставин суд першої інстанції при встановлені фактичних обставин справи повинен був оцінити дії кожного з водіїв з точки зору дотримання Правил дорожнього руху та відповідно до встановленого зробити висновки щодо ступеня вини дії кожного з водіїв у даній дорожньо-транспортній пригоді та у спричиненій шкоди. Вина може бути підтверджена чи спростована іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ст.57 ЦПК України, зокрема висновками автотехнічної експертизи, письмовими доказами тощо. Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потрібують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 ст.143 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Але не однією із сторін у справі ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не було заявлено клопотання про проведення по справі судової транспортно-трасологічної чи автотехнічної експертизи, хоча процесуальне право щодо призначення таких експертиз судами роз'яснювалось, але сторони таким процесуальним правом не скористались та від проведення експертизи відмовились. . Частиною 6 ст.147 ЦПК України висновок експертизи для суду не є обов'язковим і оцінується судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. З огляду на зазначені норми процесуального права колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги наданий в суду апеляційної інстанції представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] висновок № 14/48 автотехнічного експертного дослідження проведеного ТОВ «Експерт Ассістанс» (а.с. 212-217) зроблений на його ж замовлення, оскільки даний висновок не був предметом розгляду в суду першої інстанції і відсутні передбачені ч.2 ст. 303 ЦПК України підстави для його дослідження апеляційним судом. При визначенні наявності та ступеня вини кожного з водіїв суд першої інстанції не врахував, що кожен з них допустив певні порушення та не дотримався Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі - Правила) та відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Так, водій [PERSON] знаходячись у даній дорожній обстановці перед початком руху на сигнал світлофору, що дозволяє рух, зобов'язаний був дати дорогу транспортному засобу, що завершує рух через перехрестя та повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, отже дії водія [PERSON] не в повні мірі відповідають вимогам п.п. 10.1., 16.5. Правил дорожнього руху, в свою чергу водієм [PERSON] у даній дорожній обстановці не були в повній мірі виконані приписи п.п. 8.7.3. (ґ, е), 8.10., 16.8., 15.9 (ґ) та перебувають у певному співвідношенні з причино-наслідковим зв'язком з дорожньо-транспортною пригодою, що свідчить про те, що висновок суду першої інстанції про наявність доказів, які повністю підтверджують вину тільки водія [PERSON] та відсутність певного ступеня вини іншого водія [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є помилковим, тому доводи апеляційної скарги в частині не встановлення цих обставин судом першої інстанції є слушними та обґрунтованим. У відповідності до пунктів 1.3. та 1.4. зазначених Правил, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Відповідно до п.8.7.3. (ґ, е) Правил, жовтий сигнал світлофору забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів, а червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух. Так, у пунктах 8.10. та 8.11. Правил, визначено, що у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів. Водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, про чітко закріплено у п.10.1. Правил. Пункт 15.9. (ґ) Правил, забороняє зупинку на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга. У разі подання сигналу регулювальником або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє рух, водій зобов'язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід, такі дії водія регламентовані п. 16.5. Правил. В свою чергу у п. 16.8. Правил, зазначено, що водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Проте, якщо на перехрестях перед світлофорами на шляху руху водія є дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) або дорожній знак 5.62, він повинен керуватися сигналами кожного світлофора. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про ступень вини кожного із водіїв у даній дорожньо-транспортній пригоді у наступному співвідношенні: [PERSON] - 40 %, [PERSON] - 60 %, а тому кожний із учасників даної дорожньо-транспортної пригоди (чи власник) має право вимагати відшкодування шкоди, завданої його майну, що узгоджується з роз'ясненнями які містяться у п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, де зазначено, що суд повинен врахувати, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обв'язки щодо однієї зі сторін. Також, відповідно до роз'яснень, що містяться у п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, зазначено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 9 787 грн. 99 коп. та відмовляючи у їх задоволенні суд першої інстанції виходив з того, що вина [PERSON] який на відповідній правовій підставі керувала транспортним засобом у скоєні даної дорожньо-транспортної пригоди є доведеною у зв'язку з чим саме він є винною особою. Але до такого висновку суду першої інстанції дійшов без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи та без врахування роз'яснень викладених у пунктах 6, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», де зазначено, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Вимогами ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом. Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції враховуючи визначену ступень вини кожного із водіїв приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою підлягають частковому задоволенню та стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 3 915 грн. 20 коп. (9 787,99*40%) на підставі 40 % ступені вини у даній дорожньо-транспортні пригоді водія [PERSON] Розглядаючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, витрат пов'язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження та задовольняючи їх частково суд першої інстанції виходив тільки з встановленої вини у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди водія [PERSON], що є помилковим висновком, а тому колегія суддів апеляційної інстанції з урахуванням степені вини кожного із водіїв приходить до висновку, що з [PERSON], як винної особи у даній дорожньо-транспортній пригоді зі ступенем вини у 60 % на користь [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 20 408 грн. 97 коп. (34 614,95*60%), яка складається з: 33 614 грн. 95 коп. матеріальні збитки внаслідок пошкодження автомобіля та 400 грн. витрат пов'язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження). Пунктом 22.3. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. У ч.2 ст.23 ЦК України, зазначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізичних особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди потерпілому, передбаченої п.п.3, 4 ч.2 ст.23 ЦК України, здійснюється в розмірі, визначеному судом та особою, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимог [PERSON] щодо завданої їй моральної шкоди полягають у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із знищенням та позбавленням права користування належним їй майном у вигляді транспортного засобу в наслідок винних дій [PERSON], а тому колегія судді апеляційної інстанції визначає з урахуванням характеру правопорушення, глибині душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду та інших фактичних обставин справи на принципах розумності і справедливості приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 800 грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Зустрічні позовні вимог [PERSON] щодо завданої йому моральної шкоди полягають у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із знищенням та позбавленням права користування належного його дружині [PERSON] майна, яким також користується він, у вигляді транспортного засобу в наслідок винних дій [PERSON], а тому колегія судді апеляційної інстанції визначає з урахуванням характеру правопорушення, глибині душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду та інших фактичних обставин справи на принципах розумності і справедливості приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Висновок суду першої інстанції про задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу та стягнення таких витрат з [PERSON] є помилковим та таким, що не відповідає вимогам процесуального права у силу недоведеності, а тому колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку що такі вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За частиною 3 цієї статті до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язанні з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витратна правову допомогу встановляється законом. Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі, в свою чергу у матеріали справи не містять документальних доказів про понесення витрат на правому допомогу [PERSON], а тому відсутні підстави для вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу з відповідачів. До такого саме висновку колегія суддів апеляційної інстанції приходить відносно і вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь судового збору у розмірі 700 грн. 08 коп. за подачу позовної заяви, через те, що матеріали справи не містять документального підтвердження сплати [PERSON] такої суми судового збору при зверненні з позовною заявою до суду першої інстанції. Поряд з цим колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ПрАТ «УАСК АСКА» до [PERSON], про стягнення страхового відшкодування . Згідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 32.2. ст.32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення позову про стягнення з [PERSON] страхового відшкодування. Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та роз'яснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін. Доводи апеляційної скарги відносно додаткового рішення від 06 листопада 2013 року є неспроможними, з огляду на відповідність висновків суду про розподіл судових витрат між сторонами вимогам ст.88 ЦПК України та положенням Закону України «Про судовий збір». Згідно ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «УАСК АСКА», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та часткового задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, витрат пов'язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження та витрат на правому допомогу підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Outcome: partial