Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

У жовтні 2017 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в якому вказував, що відповідачка є матір'ю [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Відомості про батька дітей записані до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за заявою матері. В той же час [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей, а саме: не створила належних житлово-побутових умов для мешкання малолітніх, не піклується про стан їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, матеріально дітей не утримує. Профілактична робота компетентних органів, що проводилася з [PERSON] з метою зміни відношення до дітей, позитивних результатів не принесла. Відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків (ст. 184 КУпАП). В зв'язку з тим, що діти опинилися в складних життєвих умовах (без догляду на тривалий час), [PERSON] та [PERSON] (у березні 2017 року), а також [PERSON] (в травні 2017 року) були тимчасово влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей, однак, враховуючи поведінку відповідачки на час звернення до суду, підстави для повернення дітей матері відсутні. Враховуючи вказані обставини орган опіки та піклування просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дітей позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх, передавши останніх позивачу для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розмірі 1/2 частини її заробітку (доходу). В судовому засіданні представники позивача Власова А.В., Тичинська Ж.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на відсутність достатніх підстав для позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши пояснення представників позивача Власової А.В., Тичинської Ж.П., відповідачки [PERSON], представника третьої особи [PERSON], показання свідка [PERSON], думку малолітньої [PERSON] в присутності педагога-психолога [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачка є матір'ю [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Відомості про батька дітей записані до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за заявою матері. [PERSON] є дієздатною та працездатною особою, має задовільний стан здоров'я, працює, отримує щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати, інших доходів не отримує, аліменти на користь інших осіб не сплачує, інших осіб на утриманні не має. Відповідачка забезпечена житлом, за місцем мешкання характеризується негативно. В минулому отримувала щомісячну державну допомогу на утримання дітей в значному розмірі, якої була позбавлена. Разом з тим, як вбачається з пояснень осіб, що беруть участь в справі, показань свідка [PERSON], письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 12-34, 38-43, 63-69, 79-80, 87-89) [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей, а саме: не створила належних житлово-побутових умов для мешкання малолітніх, не піклується про стан їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, матеріально дітей не утримує. Профілактична робота компетентних органів, що проводилася з [PERSON] з метою зміни відношення до дітей, позитивних результатів не принесла. Відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків (ст. 184 КУпАП). В зв'язку з тим, що діти опинилися в складних життєвих умовах (без догляду на тривалий час), [PERSON] та [PERSON] (у березні 2017 року), а також [PERSON] (в травні 2017 року) були тимчасово влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей, де перебувають по цей час. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов'язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов'язки в майбутньому. Суд з врахуванням положень ч. 3 ст. 171 СК України критично ставиться до висловленої в судовому засіданні думки малолітньої [PERSON] щодо недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки, як вбачається з пояснень психолога [PERSON], дитина, при її висловленні, керувалася виключно емоціями та почуттями до матері, яку дуже любить, а тому її думка не може вважатися об'єктивною, свідомою, грунтуватися на об'єктивних подіях та повідінці, вчинках відповідачки. Водночас суд, враховуючи пояснення психолога [PERSON] про те, що інші діти - [PERSON], [PERSON] за віком, рівнем розвитку, емоційним станом не можуть висловити свою думку по справі, вважав недоцільним її заслуховування. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Водночас згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішенні Європейського Суду з прав людини «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: під час розгляду судом справ, що стосуються дитини та визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Тому ретельно зваживши доводи, заперечення, докази, надані кожною зі сторін, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її дітей, оскільки це буде відповідати інтересам останніх. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Тому, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні дані щодо близьких родичів дитини, які б за віком, станом здоров'я, матеріальним становищем, моральними якостями мали право на передання їм дітей, а також виявили на це бажання, а тому малолітні підлягають передачі органу опіки та піклування для подальшого влаштування. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч. 3 ст. 181 та ст. 183 СК України передбачають, що за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджується в частині від доходу її батька, матері або у твердій грошовій сумі. В разі присудження аліментів в частині від доходу розмір частки заробітку (доходу) батька, матері, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров'я дітей та відповідачки, їх матеріальне становище, відсутність на утриманні відповідачки інших осіб, суд прийшов до висновку, що [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на утримання малолітніх в розмірі 1/2 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дітьми повноліття. При цьому згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 280 грн. (640 грн. - за вимогу про позбавлення батьківських прав + 640 грн. - за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved