Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» (далі - ТОВ «ПБП «Азовінтекс» або підприємство), в обґрунтування якого вказав, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 15 січня 2008 року, з 01 квітня 2014 року по час звільнення на посаді начальника будівельно-монтажного управління. Згідно наказу №43-к від 16.05.2016 року був звільнений від виконання обов'язків з 01.06.2016 року, на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Між тим, за неодноразовими його усними зверненнями до відповідача, трудова книжка повернута йому не була. Тільки після письмового звернення на підприємство з вимогою повернути трудову книжку та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, в зв'язку з несвоєчасним поверненням трудової книжки, остання йому була надіслана поштою 27 лютого 2017 року. Вважає, що у зв'язку із затриманням підприємством повернення йому трудової книжки, дата звільнення є незаконною. На підставі викладеного просить суд поновити його на посаді начальника будівельно-монтажного управління Товариства з обмеженою відповідальності «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» з 01 червня 2016 року по 27 лютого 2017 року, внести зміни до трудової книжки відповідно чинного законодавства, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 01 червня 2016 року по день видачі трудової книжки 27.02.2017 року, з урахуванням індексації інфляції, а також всі затрати, пов'язані із судовим розглядом справи, стягнути з відповідача на його користь залишок невиплачених йому сум, що належать йому при звільненні з урахуванням індексації інфляції. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, давши пояснення, які є аналогічні його позовній заяві. Просив суд задовольнити його позовні вимоги. Разом з тим зазначив, що на теперішній час підприємство виплатило йому усі борги по заробітній платі. Представники відповідача, що діють на підставі довіреності, Тимошенко О.І. та Курібло В.А. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що на підставі заяви позивача від 04.05.2016 року останнього було звільнено з підприємства 31 травня 2016 року. В день звільнення позивачу трудова книжка не була видана, як це вимагає ст.47 КЗпП України, оскільки останній був відсутній в цей день на роботі. Закон забороняє надсилати поштою без згоди працівника трудову книжку. Після того, як до підприємства надійшло письмове звернення від [PERSON], трудова книжка відразу була йому надіслана поштою за місцем його реєстрації. Також вказують на те, що чинне законодавство не передбачає такого виду судового захисту прав працівника, як відновлення на роботі, у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки. С приводу вищевикладеного просять суд відмовити позивачу у задоволені його позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач працював у ТОВ «ПБП «Азовінтекс» з 15 січня 2008 року, починаючи з 01 квітня 2014 року на посаді начальника будівельно-монтажного управління. Згідно наказу №43-к від 16 травня 2016 року, [PERSON] був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану щомісячну відпустку 24 календарних дня. (а.с.16-19) Відповідно довідки, виданої 06 червня 2017 ТОВ «ПБП «Азовінтекс», [PERSON] не знаходився на території підприємства 31 травня 2016 року. Даний факт також підтверджується витягом з автоматизованої контрольно-пропускної системи ТОВ «ПБВ «Азовінтекс» (а.с.31-32) Відсутність позивача в день звільнення на роботі, тобто 31 травня 2017 року, підтверджується табелем обліку робочого часу за травень 2017 року (а.с.65-66) Згідно положень ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За положеннями п.4.1., п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв'язку із затримкою трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Як встановлено судом, 01 червня 2016 року ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на адресу [PERSON] надіслано поштою лист з пропозицією отримати у відділі кадрів підприємства свою трудову книжку. Даний лист, згідно журналу вихідної кореспонденції підприємства, був зареєстрований за № 76. (а.с.70-71). 21 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до ТОВ «ПБП «Азовінтекс» з письмовою вимогою про повернення йому трудової книжки рекомендованим листом на відповідну адресу, також просив провести з ним розрахунок за вимушений прогул. (а.с.3). Відповідно поштового повідомлення та опису до нього, вказаний лист був надісланий позивачем на адресу ТОВ «ПБП «Азовінтекс» 21 лютого 2017 року, з відміткою отримання листа відповідачем 27 лютого 2017 року. (а.с.6) Згідно супровідного листа ТОВ «ПБП «Азовінтекс» за №5 22/21 від 27 лютого 2017 року, [PERSON] в цей же день поштою надіслано його трудову книжку. (а.с.7) З огляду на вищезазначені докази, судом достеменно встановлено, що в день звільнення позивач не був на роботі. Наступного дня після звільнення, відповідач, відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, надіслав позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки та після отримання письмової згоди, переслав на адресу зазначену позивачем його трудову книжку. При таких обставинах, суд дійшов переконливого висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини підприємства. Окрім того, як встановлено судом та не заперечувалось позивачем, після звільнення [PERSON] з ТОВ «ПБП «Азовінтекс», останній в подальшому не мав будь-яких перешкод у працевлаштуванні з приводу відсутності у нього трудової книжки. Отже, з огляду на наведене, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вимушений прогул, в зв'язку з затримкою видачі йому трудової книжки відсутні. Окрім того, суд зазначає, що ст. 235 КЗпП України визначено чіткий перелік підстав для поновлення працівника на роботі. Тобто чинне законодавство не передбачає поновлення на роботі працівника у разі затримки видачі йому трудової книжки. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача виплат, що належать йому при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені на пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідач визнає, що дійсно мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі, обумовлену форс-мажорними обставинами, що вже неодноразово встановлювалося рішеннями судів та підтверджується відповідними сертифікатами Донецької Торгово-промислової палати України. (а.с.24-30, (а.с.35-39) Між тим, станом на 31 липня 2017 року жодних заборгованостей по заробітній платі та інших обов'язкових платежів перед [PERSON] підприємство не має, про що свідчить відповідна довідка ТОВ «ПБП «Азовінтекс» (а.с.56). Аналізуючи надані відповідачем вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що затримка виплати [PERSON] належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України відбулася не з вини ТОВ «ПБП «Азовінтекс», а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасно виплату заробітної плати позивачу. Окрім того, на задоволенні позовних вимог в частинні стягнення з відповідача усіх сум належних йому при звільненні, позивач, під час розгляду справи, не наполягав, підтвердивши відсутність у підприємства перед ним заборгованості. Отже, аналізуючи вищевикладені норми права та обставини справи, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось у відповідності з нормами трудового законодавства, а тому відмовляє у задоволенні позову в частині поновлення його на роботі, внесення змін в трудову книжку, і як наслідок, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за даною категорією справи, та те, що позовні вимоги позивача не були задоволені судом, суд не покладає на сторону відповідача сплату судового збору, а компенсує зазначені судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed