Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У жовтні 2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання зобов`язання припиненими та зобов`язання вчинити дії, в якій позивач просить суд: - визнати зобов`язання щодо сплати коштів між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк», припиненими; - визнати факт відсутності заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк»; - зобов`язати Акціонерне товариства Комерційний Банк «Приватбанк» видати [PERSON] довідку про відсутність заборгованості. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказує, що відповідачем в примусовоому порядку було стягнуто заборгованість з позивача за кредитним договором, однак після виконання рішення суду, відповідачем було нараховано заборгованість після виконання рішення суду. Таким чином, позивач вважає, що таке нарахування заборгованості є протиправним, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судду від 26.10.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків. 15.03.2021 позивачем було усунуто недоліки зазначені в позовній заяві. Ухвалою суду від 18.03.2021 р. було відкрито провадження за правилами спрощеного провадження. 28.04.2021 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що, оскільки у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2019 р. у справі № 752/15547/18 розмір заборгованості був визначений станом на 16.07.2018 р., а фактичне виконання рішення відбулося 21.06.2019 р., банком було здійснено донарахування заборгованості за кредитним договором № б/н від 28 лютого 2015 року за період з 17.07.2018 р. по 30.07.2020 р. Окрім цього, представник відповідача вказує, що станом на дату подання відзиву на позов кредитний договір є дійсним. Встановлений Голосіївським районним судом міста Києва розмір заборгованості по кредитному договору,є сумою, що була нарахована на час звернення до суду з позовом (станом на 16.07.2018 року), всі наступні нарахування проводяться відповідно до укладеного договору до повного виконання зобов`язання. З врахуванням зазначеного, відповідач ввважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки порушенні умови кредитного договору, який є обов`язковим для виконання. Також, представник відповідача вважає, що витрати на правову допомогу не підтвердженні належними документами, а тому не підлягають стягненню. 10.06.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» було реалізовано вимогу щодо сплати заборгованості за Кредитним договором, в розумінні статті 1048 ЦК України, а тому з даного моменту припиняється право АТ КБ «Приватбанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойки. Окрім цього, представник зазначив, що в разі задоволення позовних вимог, позивач звернеться до суду з заявою про стягнення витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позвича підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими. Дослідивши надані документи та думку учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судовим розглядом встановлено, що відповідно до Кредитного договору № б/н від 28 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), останній було видано кредит у розмірі 6000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 %, на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту були порушені, у зв`язку з чим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2019 р., у справі № 752/15547/18 позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості було задоволено частково, судом було вирішено, стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 48 791,69 грн. На виконання судового рішення, позивач сплатила визначену заборгованість в сумі 48 791,69 грн., про що свідчить квитанція АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.1389078684.1 від 21.06.2019 р. на суму 48 791,69 грн. Позивач стверджує, що 30.07.2020 р. позивач проводила аудит своїх карткових рахунків, в результаті чого було встановлено, що за нею обліковується заборгованість в розмірі 102 621,63 грн. З метою з`ясування ситуації по нарахуванню заборгованості, позивач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з листом від 03.08.2020 р. щодо надання інформації, однак, станом на дату подання позовної заяви, позивач відповіді так і не отримала. Так, [PERSON] заперечує існування заборгованості перед відповідачем, оскільки вважає дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості, неправомірними. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В силу частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦКУкраїни). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Позика. Кредит. Банківський вклад ЦК України , якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, комісії, штрафів та пені належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, за порушення умов договору, звернувшись у липні 2018 року до суду із позовом про стягнення цих коштів у судовому порядку із [PERSON] . Такими діями, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З врахуванням зазначеного, у відповідача, з моменту примусового стягнення заборгованості за кредитним договором припинилось право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойки. Таким чином, сума яка нарахована за період виконання рішення суду за умовами кредитного договору, є безпідставною. Разом з цим, суд звертає увагу, що в охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (касаційне провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16-ц (касаційне провадження № 14-318цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 317/1005/15-ц (касаційне провадження № 61-16469ск18). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 871 грн. 60 коп. відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved