Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до Національної телекомпанії України (далі по тексту - відповідач), в якому з урахуванням подальших уточнень просила визнати незаконним її відсторонення від роботи з 26.11.2013, звільнення з посади фінансового директора, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2014 та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала на посаді директора з виробництва Національної телекомпанії України. 23.11.2013 позивача було відсторонено від роботи без ознайомлення з відповідним наказом. Наказом № 186-к від 20.03.2014 [PERSON] звільнено з 31.03.2014 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, однак фактично такі зміни на підприємстві не відбулися. Зазначала, що має переважне право залишення на роботі у зв'язку з інвалідністю, (п.7 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»), утриманням батьків-інвалідів, самостійним вихованням дитини 1998 р.н. та наявністю більш високої кваліфікації порівняно з іншими працівниками, про що повідомила профспілковий орган та керівництво Національної телекомпанії України. Позивач вказувала, що їй було запропоновано звільнитись за «згодою сторін», проте вона не погодилась із пропозицією, потім з 26.11.2013 року її було відсторонено від виконання посадових обов'язків, чим позбавлено права на працю. Також зазначила, що в день звільнення відповідач не провів з нею остаточний розрахунок і станом на 29.04.2014 в облікових реєстрах Національної телекомпанії України рахується заборгованість перед [PERSON]Вказувала, що такі дії відповідача призвели до моральних, психологічних та фізичних страждань, пов'язаних із погіршенням стану здоров'я, та викликали необхідність у додаткових зусиллях для організації життя, а тому моральну шкоду позивач оцінила в розмірі 150 000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2014 позов задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді директора фінансового фінансової дирекції Національної телекомпанії України з 31.03.2014. Стягнуто з Національної телекомпанії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 129895,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.03.2015 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2014 залишено без змін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2015 частково задоволено заяву [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затриманням виконання рішення суду щодо негайного поновлення на роботі. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2015 внесено зміни до резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2015 із зазначенням «стягнути з Національної телекомпанії України у дохід держави судовий збір в сумі 334 грн. 95 коп.». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2014 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.03.2015 скасовано, питання направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2016 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Національної телекомпанії України відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києві від 13.09.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, касаційним судом було встановлено, що: «Вирішуючи спір, суди обох інстанцій, надавши оцінку доводам позивача щодо надання переважного права на залишення на роботі між двома керівниками реорганізованих структурних підрозділів, врахувавши кваліфікацію, рівень освіти, стаж роботи, продуктивність праці, показники роботи, дійшли висновку про відсутність переваг позивача за цими показниками. Разом з тим, вказуючи про відсутність переважного права позивача на залишення на роботі судами не було враховано положень абз. 1 п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», де зазначено, що особам, віднесеним до категорії 1 (п. 1 ст. 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. Із матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесена до категорії 1 (т. 1 а.с. 11). На вказані обставини позивач вказувала під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, однак суди не надали оцінки цим доводам позивача, не врахували, що вказаною нормою закону визначено переважне право працівника із особливим соціальним статусом на залишення на роботі, в зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про безпідставність позовних вимог.» Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2017 року, 07 жовтня 2017 року вказана цивільну справу передано для розгляду судді Рибаку М.А. Ухвалою від 09.10.2017 року вказану цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою суду від 29 січня 2018 року призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні на 31 травня 2018 року. 25 травня 2018 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі в порядку ст. 251 ЦПК України, яке в судовому засіданні 31 травня 2018 року представником відповідача підтримано не було. 25 травня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначав, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм діючого законодавства. У НТКУ відбулось скорочення штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Відповідно до ст. 49 КЗпП України 20.01.2014 року позивачу було надано попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонована посада начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління, а також ознайомлено з наказом НТКУ від 15.01.2014 № 7 «Щодо змін в організації виробництва і праці». Позивач вказане повідомлення підписати відмовилась, про що було складено відповідний акт від 20.01.2014 року. У зв'язку з відмовою від пропозиції відповідача щодо переведення на іншу посаду, відповідачем 06.03.2014 року до Профспілкового комітету було надіслано подання № 23-вк щодо надання погодження на звільнення позивача в зв'язку зі змінами в організації виробництва. 20.03.2014 року відповідачем отримано згоду профкому НТКУ на звільнення позивача в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за п. 1 ст. 40 КЗпП України та в подальшому наказом по НТКУ № 186-к від 20.03.2014 року позивача звільнено з посади. З приводу відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі, відповідач зазначив, що на позивача накладались дисциплінарні стягнення та були скасовані надбавки. Внаслідок неналежного виконання посадових обов'язків позивачем, за результатами проведеної перевірки з боку Головного контрольно-ревізійного управління України були висловлені зауваження які викладені у відповідному акті. Позивач часто перебувала у відпустках та на лікарняних, згідно довідки МСЕК 16.04.2009 року № 007141 потребує скороченого робочого об'єму праці. Враховуючи, що позивач [PERSON] та інша особа [PERSON] мали однакові кваліфікації, але продуктивність праці [PERSON] була набагато вищою за продуктивність праці позивача, що підтверджується актом відповідача від 23.01.2014 року про визначення переважного права на залишення роботі працівників, а тому відповідачем під час звільнення була застосована саме ч.1 ст. 42 КЗпП України, а не ч.2 вказаної статті. Окрім того, зважаючи на те, що позивач не відповідала вимогам статті 13 загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом Мінпраці від 29.12.2004 року № 336, не мала необхідної професійної освіти та необхідного досвіду роботи, відповідач не мав підстав пропонувати позивачу посаду заступника генерального директора. З приводу вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначив, що позивач не має жодних підстав для стягнення моральної шкоди з огляду на відсутність протиправних дій з боку відповідача. 08 червня 2018 року від представника позивача надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що заява є фактично заявою про зміну підстав позову. Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що станом на час подання заяву судом розпочато розгляд справи по суті, а також вимоги ч. 4 ст. 49 ЦПК України, суд не приймає до уваги додаткові обґрунтування підстав позову. В судовому засіданні 17 липня 2018 року суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, постановив ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання, про продовження розгляду справи за правилами загального позовного провадження в інтересах всіх учасників судового процесу для забезпечення сторонам права на касаційне оскарження, з огляду також на те, що справа двічі вже була предметом перегляду і касаційній інстанції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд про задоволення позову. Представник відповідача за приводу задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу від 14.04.2010 № 228 [PERSON] була прийнята на посаду начальника відділу - заступника головного продюсера відділу головного продюсера. Наказом від 30.06.2010 № 370-к позивача переведено на посаду директора з виробництва фінансової дирекції. Наказом від 31.07.2012 № 537-к позивача переведено на посаду директора фінансового фінансової дирекції (а.с. 5- 9, том І). Відповідно до наказу НТК України від 15.01.2014 № 7 «щодо змін в організації виробництва і праці» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, які були зумовлені введенням з 01.04.2014 нового штатного розпису, вирішено провести вивільнення працівників (а.с. 48, том І). Зміни кількості структурних підрозділів НТК України вбачаються з наявних в матеріалах справи копій Структури НТК України від 26.02.2014 № 103/6-2 та Структури НТК України від 13.03.2014 № 189/6-2, штатних розписів НТК України на 2014 рік (а.с. 195-199, 201-205, том І), а також Структури НТК України від 31.03.2010 № 119/6-3, від 13.07.2010 № 228/6-3, а також штатних розписів на 2010 рік (а.с. 207-223, том І). Згідно Попередження від 17.01.2014 № 4-вк [PERSON] попереджено про скорочення 01.04.2014 посади директора фінансового фінансової дирекції та запропоновано посаду начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління, а також попереджено про наслідки відмови (а.с. 49, том І). Разом з тим, як вбачається з акту, складеного 20.01.2014 працівниками Національної телекомпанії України, проставити підпис про ознайомлення у відповідній графі Попередження позивач відмовилась (а.с. 50, том І). Як вбачається з витягу Протоколу № 69 позачергового засідання профкому НТК України від 20.03.2014, профком ухвалив рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідно до п. 1 ст. 40КЗпП України (а.с. 12, том І). Наказом НТК України № 186-к від 20.03.2014 [PERSON] звільнено 30.03.2014 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10, том І). Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України). У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій ст. 42 КЗпП. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч.1 ст.42 КЗпП України). Постанова пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в пункті 19 роз'яснила, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 01.07.2012 року переведена на посаду директора фінансового фінансової дирекції НТКУ. Наказом Національної телекомпанії України №7 від 15 січня 2014 року «Щодо змін в організації виробництва і праці» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, згідно штатного розпису Національної телекомпанії України, затвердженого т.в.о. генерального директора 26 грудня 2013 року та який вступає в дію з 01.04.2014 року вирішено провести в установленому діючим законодавством України порядку вивільнення працівників НТКУ відповідно до штатного розпису Національної телекомпанії України. 17 січня 2014 року було підготовлено попередження [PERSON] про скорочення з 01.04.2014 року посади директора фінансового фінансової дирекції, яку вона обіймала, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці НТКУ. Також в попередженні зазначено, що [PERSON] запропонована посада начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління. Разом з тим, позивач відмовилась підписати попередження про що був складений акт. Вказані обставини не заперечувались представником позивача. 06.03.2014 року т.в.о. генерального директора Національної телекомпанії України Пантелеймонов О.Є. звернувся до профспілкового комітету працівників НТКУ із проханням надати згоду на звільнення [PERSON], директора фінансового фінансової дирекції, 31.03.2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно п.1 ст.40 КЗпПП України, а саме скорочення посади директора фінансового фінансової дирекції. [PERSON] для працевлаштування запропонована посада начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління. На пропозицію згоду не надала. Профком НТКУ 20.03.2014 року надав згоду на звільнення [PERSON] у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно п.1 ст.40 КЗпП України. З 31.03.2014 року [PERSON] звільнена у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 ст.40 КЗпП України. Як вбачається із структури Національної телекомпанії України станом на січень-грудень 2014 року, фінансова дирекція мала штат 14 осіб та до неї входили директор фінансовий , заступник директора фінансового, відділ оплати праці та соціально-трудових відносин та супроводу міжнародних проектів (4 особи), відділ планування, супроводу, виконання та економічного аналізу зведеного бюджету телекомпанії (5 осіб), відділ розробки кошторисів витрат на телепрограми власного виробництва (3 особи). Згідно штатного розпису Національної телекомпанії України, який було введено в дію з 01.04.2014 року на підставі наказу №70 від 14.03.2014 року, до структури Національної телекомпанії України входить фінансово-економічне управління із штатною чисельністю 22 особи. До структури управління входить: начальник управління, заступник начальника управління, заступник начальника управління - начальник відділу планування та обліку трансляцій, відділ оплати праці та супроводу міжнародної діяльності (5 осіб), планово-економічний відділ (5 осіб), відділ планування та обліку трансляцій (2 особи), відділ планування, аналітичного обліку мовлення та розробки кошторисів (4 особи), відділ нормування та оптимізації виробництва (3 особи). Як вбачається, з 01.04.2014 року було поновлено структуру, яка існувала в 2010 році (на той час було планово-економічне управління, замість фінансово-економічного управління з 01.04.2014 року). Отже, в судовому засіданні встановлено, що з двох структурних підрозділів - фінансової дирекції та Управління державних контрактів та організацій телемовлення було утворено новий - фінансово-економічне управління (про що позивач сама зазначила в позовній заяві), з однією керівною посадою, а тому суд приходить до висновку що в НТКУ відбулись зміни в організації виробництва і праці. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12.07.2017 року, скасовуючи попередні судові рішення у справі звернув увагу на наступне: «Вирішуючи спір, суди обох інстанцій, надавши оцінку доводам позивача щодо надання переважного права на залишення на роботі між двома керівниками реорганізованих структурних підрозділів, врахувавши кваліфікацію, рівень освіти, стаж роботи, продуктивність праці, показники роботи, дійшли висновку про відсутність переваг позивача за цими показниками. Разом з тим, вказуючи про відсутність переважного права позивача на залишення на роботі судами не було враховано положень абз. 1 п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», де зазначено, що особам, віднесеним до категорії 1 (п. 1 ст. 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. Із матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесена до категорії 1 (т. 1 а.с. 11). На вказані обставини позивач вказувала під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, однак суди не надали оцінки цим доводам позивача, не врахували, що вказаною нормою закону визначено переважне право працівника із особливим соціальним статусом на залишення на роботі, в зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про безпідставність позовних вимог.» З приводу надання позивачу переважного права на залишення на роботі суд приходить до наступних висновків. З копії посвідчення вбачається, що [PERSON] має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1. (т. 1, а.с. 11). Згідно абз. 1 п. 7 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 (п.1 ст. 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема: переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. Як вбачається з матеріалів справи, з 01.05.2009 року [PERSON] встановлена третя група інвалідності, також встановлено обмеження, що в своїй професії вона може працювати із скороченим об'ємом роботи. Наказами № 230-к від 01.04.2011 року та №53-к від 22.01.2014 року [PERSON] у зв'язку з погіршенням якості роботи, і порушенням трудової дисципліни скасовано в повному обсязі з 01.04.2011 року та з 22.01.2014 року надбавки за складність, напруженість в роботі та за високі досягнення у праці. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] мають вищу економічну освіту, [PERSON] працює в НТУ з 14.04.2010 року на посаді начальника відділу головного продюсера - заступника головного продюсера, потім була переведена з 01.07.2010 року на посаду директора з виробництва (фінансового директора), а [PERSON] працює з 22.02.2006 року на посаді начальника планово-економічного управління, а з 01.07.2010 року переведена на посаду начальника управління організаційного обслуговування державних контрактів та аналізу телемовлення, з 01.04.2014 року переведена на посаду начальника фінансово-економічного управління. Із службової записки директора по роботі з персоналом О.Ф. Лисенко вбачається, що за 2010 рік [PERSON] використала 29 календарних днів відпусток та мала 17 календарних днів непрацездатності, в 2011 році - 38 календарних днів відпустки та 49 календарних днів непрацездатності, в 2012 році - 63 календарних днів відпустки та 17 календарних днів непрацездатності, в 2013 році - 58 календарних днів відпустки та 22 календарних дні непрацездатності. В той же час в 2010 році [PERSON] використала 17 календарних днів відпустки, в 2011 році - 20 календарних днів, в 2012 році - 9 календарних днів, в 2013 році - 11 календарних днів. Днів непрацездатності не було. Актом №03-22/132 від 29.09.2011 року ревізії фінансово-господарської діяльності НТУ за період з 01.04.2010 по 01.07.2011, який складено Головним контрольно-ревізійним управлінням України встановлено, що за період червень-грудень 2010, січень-червень 2011, за рахунок бюджетних асигнувань НТКУ покрито витрати орендаря ТОВ «ЄС Продакшн груп» на загальну суму 228,4 тис. грн. Відповідальною за не включення у перелік комунальних та інших платежів окремих видів витрат є директор з виробництва (фінансовий директор) [PERSON] Державна фінансова інспекція України в листі від 04.11.2011 року за №03-14/85 запропонувала усунути виявлені під час ревізії порушення, зокрема, у порядку, установленому ст.ст.130-136 КЗпП України відшкодувати за рахунок винної особи - директора з виробництва (фінансовий директор) [PERSON] шкоду завдану внаслідок неврахованих у додатках до договорів з ТОВ «ЄС Продакшн груп» всіх комунальних та експлуатаційних послуг, понесених НТКУ в сумі 228,4 тис. грн. Начальник фінансово-економічного управління Л.Г.Волошина надала генеральному директору НТКУ Аласанії З.Г. інформацію про негативні наслідки (показники) керування фінансово-економічною діяльністю НТКУ з квітня 2010 року по 01.11.2013 року та зазначила про неналежне виконання посадових обов'язків [PERSON] Водночас [PERSON] була нагороджена грамотою в НТКУ в листопаді 2007 року, листопаді 2011 року та жовтні 2012 року. Указом Президента України від 20.01.2010 року №53 [PERSON] присвоєно почесне звання «Заслужений економіст України». В 2009 році [PERSON] отримала подяку від Прем'єр-міністра України. Актом від 23.01.2014 року про визначення переважного права на залишення на роботі працівників з врахуванням всіх зазначених вище показників було вирішено надати переважне право на залишення на роботі [PERSON], яка має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] та [PERSON] мали однакову кваліфікацію, проте продуктивність праці [PERSON] була набагато вищою за продуктивність праці [PERSON], що підтверджується матеріалами справи та не спростовано представниками позивача в судовому засіданні, тому судом не встановлено, що [PERSON] мала переважне право на залишення на роботі. Разом з тим, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України позивачу була запропонована інша робота та на виконання вимог п. 7 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо виплати допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати видано наказ ( т. 1а.с 10). Посилання позивача на те , що при звільненні з роботи , в порушення вимог ст.42 КЗпП, не було враховано вимог щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників, не знайшло свого підтвердження, оскільки ст. 42 КЗпП передбачає, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі працівникам, які мають додаткові переваги визначенні ч. 2 даної статті. Наказом генерального директора НТКУ №111 від 23.04.2014 року з метою зменшення витрат на утримання управлінського персоналу, підвищення оперативності в управлінні телекомпанією було наказано скоротити з 01.05.2014 року дві посади заступників генерального директора (директора дирекції технічного забезпечення телемовлення та виробництва телепрограм), з 01.08.2014 року - одну посаду заступника генерального директора. Таким чином, за змістом статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. І тільки при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається іншим категоріям осіб, передбачених законом. Таким чином, оскільки [PERSON] в даному випадку, при скороченні чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці мала більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, то саме вона мала переважне право на залишення на роботі, тоді як гарантії, передбачені для [PERSON] підлягали б застосуванню лише у випадку рівних умов продуктивності праці і кваліфікації, чого в даному випадку встановлено не було. Окрім того, судом встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивач був попереджений про наступне звільнення, їй була запропонована інша робота, оскільки вона відмовилась від неї, то власник мав всі підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Доказів на підтвердження того, що в даному випадку у відповідача не відбувалось змін в організації виробництва і праці позивачем суду не надано. Оскільки відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, то підстав для відшкодування моральної шкоди не має. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач була звільнена з дотриманням вимог положень Кодексу законів про працю України, у НТКУ відбулись зміни в організації виробництва, тому суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Наказом № 32-к від 17.01.2015 року, [PERSON] з 31.03.2014 року поновлено на роботі на посаді директора фінансового фінансової дирекції на підставі рішення суду від 18.11.2014 року. Проте, в подальшому потім вона була звільнена за власним бажанням. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так як в судовому засіданні не встановлено порушення прав позивача, суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди. Також позивач в позовних вимогах просила визнати незаконним її відсторонення від виконання посадових обов'язків, проте суду не було надано доказів, що з 26.11.2013 року позивача було відсторонено від виконання посадових обов'язків, відповідний наказ суду надано не було. Даний факт також заперечувала представник відповідача, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed