Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до Київського міського клінічного онкологічного центру про стягнення середнього заробітку, компенсації за час затримки при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 07 червня 2013 року її прийняли на посаду молодшої медичної сестри радіологічного відділення променевої терапії Київського міського клінічного онкологічного центру. 22.01.2018 року звільнилась з посади за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. На момент її звільнення їй фактично не була виплачена заробітна плата з усіма належними нарахуваннями. Остаточним днем розрахунку вважає 28.02.2018 року, оскільки в дану дату їй надійшли кошти в компенсацію лікарняного. Відповідно до ст.ст. 221, 224, 225 КЗпП України, для попереднього вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за 37 календарних днів звернулась до комісії по трудових спорах Київського міського клінічного онкологічного центру та отримала відмову за результатами розгляду її заяви на засіданні комісії 02.03.2017 року. Таке рішення вважає незаконними та з урахуванням зменшених позовних вимог просить суд, стягнути з Київського міського клінічного онкологічного центру, середній заробіток за період з 23 січня 2018 року по 28 лютого 2018 року у розмірі 7006,32 грн. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з урахуванням зменшених позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем листок непрацездатності було надано лише в день звільнення, що унеможливлювало розрахунок в повному обсязі в день звільнення. Крім цього наголошувала, що виплати по листу не працездатності не є заробітною платою, а є соціальними виплатами та не можуть підпадати під дію КЗпП України. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 червня 2013 року позивач працювала на посаді молодшої медичної сестри радіологічного відділення променевої терапії Київського міського клінічного онкологічного центру, а 22.01.2018 року звільнилась з посади за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, що не заперечується сторонами. Рішенням комісії по трудових спорах Київського міського клінічного онкологічного центру позивачу було відмовлено у виплаті, оскільки [PERSON] вимог про виплату належних коштів після дати звільнення адміністрації не надавала. На момент її звільнення їй фактично не була виплачена заробітна плата з усіма належними нарахуваннями, а саме 792,64 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, що розрахунок з [PERSON] не було проведено, не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З відзиву на позов вбачається, що відповідач визнає наявність у підприємства перед [PERSON] затримки по виплаті, проте через складний механізм опрацювання листків непрацездатності, не було можливості провести повний розрахунок з нею. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 7006 гривень 32 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved