Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, просив суд ухвалити рішення, яким розірвати між ним та відповідачкою шлюб, який зареєстрований 22 вересня 2001 року у Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №1920. Ухвалою судді від 16 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 18 липня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав пред'явлені вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідачка та її представник у судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позову, направили суду відзив на позовну заяву зі змісту якого відповідач не погоджується з обґрунтуваннями позову, вважає їх надуманими та такими що побудовані виключно на формальних загальних підставах, які не мають жодного відношення до обставин подружнього проживання сторін. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вивчивши зміст поданих сторонами заяв по суті спору, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 22 вересня 2001 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про одруження (а.с. 6). За час спільного проживання у шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 7). Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, тривалий проживають окремо, про що прямо у своєму відзиві зазначає відповідачка. Також відповідачкою не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони продовжують вести спільне господарство та вчиняють дії направлені на збереження сім'ї. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. При цьому заперечуючи проти задоволення даного позову, відповідачка не зверталася до суду з будь-яким клопотанням про надання часу для примирення сторін із зазначенням обставин, які можуть вплинути на можливість збереження сім'ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 704 грн. 80 підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом задоволено позовні вимоги, судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved