Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON], яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в якості частки у спільному сумісному майні подружжя та на 1/3 частину цієї квартири в порядку спадкування після смерті чоловіка, а також визнати за її сином право власності на 1/6 частину вказаної квартири в порядку спадкування після смерті його батька. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони у справі є спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] (чоловіка та батька). За час шлюбу позивачем та її померлим чоловіком було придбано кооперативну квартиру [ADDRESS], за яку ними повністю сплачено пайові внески. Після смерті чоловіка позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. У судове засідання представник позивача не з'явилась, подала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач, представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. На адресу суду надійшла заява від представника Херсонської міської ради про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи положення ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників процесу, на підставі наявних письмових доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 27.06.1987 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Від шлюбу у них народилися спільні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] помер. Оскільки заповіт ним складався, його дружина та діти є спадкоємцями першої черги за законом, які на час смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом з ним в спірній квартирі. 14.02.2014 року у першій Херсонській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Після чого 17.02.2014 року позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини. Син спадкоємця - [PERSON] у встановленому законом порядку відмовився від належної йому частини спадку на користь матері [PERSON], подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS], яку [PERSON], як член кооперативу ЖБК № 137, отримав на сім'ю із трьох чоловік за ордером, виданим на підставі рішення виконкому Херсонської міської ради № 55 від 18.02.1993 року. Відповідно до матеріалів справи вказана кооперативна квартира було набута подружжям за час шлюбу за рахунок спільних коштів, пайові внески подружжям сплачені повністю у 1993 році. За життя [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру не отримав, право власності не зареєстрував. Відповідно до чинного на момент існування правовідносин Закону України «Про власність» (ст. 15) член житлового-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Таким чином, згідно вимог законодавства, діючого на момент існування спірних правовідносин, право власності на кооперативну квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало державної реєстрації. Аналогічні норми містяться в ч. 3 ст. 384 ЦК України, де зазначено, що у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 146 ЖК України, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС України (статті 22, 24, 28, 29), а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним сумісним майном. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на момент виплати паю) майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, проживаючи однією сім'єю, маючи спільний побут, подружжя отримали спірну кооперативну квартиру, а також те, що пайові внески за спірну квартиру були повністю сплачені, суд вважає, що подружжя у встановленому законом порядку набуло право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Отже, вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на ? частину квартири в якості частки у спільному сумісному майні подружжя є обґрунтованими. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ч. 3 цієї стаття спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно вимог ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Статтею 1275 ЦК України визначено правові наслідки відмови від прийняття спадщини, зокрема, в частині 2 зазначено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положеннями ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене, суд вважає, що належними та доспутими доказами було доведено те, що позивачі, прийнявши спадщину після свого батька та чоловіка, з урахуванням відмови старшого сина спадкодавця від частини у спадковому майні на користь матері, позбавлені можливості належним чином оформити своє право власності на спадкове майно. За таких обставин позовні вимоги в части ні визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved