Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У жовтні 2014 року до суду із позовом звернувся [PERSON] Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням 11 сесії 21 скликання Березанської міської ради від 29 грудня 1992 року йому була надана у власність земельна ділянка площею 3,13 га ріллі на території відповідача. На підставі цього рішення позивачеві був виданий Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 284. Згодом позивач вирішив провести державну реєстрацію вказаної земельної ділянки на підставі технічної документації, у зв'язку із чим замовив технічну документацію та звернувся до державного кадастрового реєстратора, від якого йому стало відомо, що у 1993 році видача державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею не передбачалася. У червні 2014 року позивач звернувся до Березанської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак 04 липня 2014 року отримав відповідь про те, що рішенням постійної комісії міської ради з питань земельних відносин, будівництва, архітектури та інфраструктури міста від 19 червня 2014 року у наданні дозволу було відмовлено. У зв'язку із наведеним просив визнати недійсним державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, виданий [PERSON], зареєстрований у Книзі державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 284 на земельну ділянку площею 3,13 га на території м. Березань Київської області в межах згідно з планом землеволодіння; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 3,1252 га, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована по [ADDRESS] у м. Березань та визнати незаконним та скасувати рішення постійної комісії міської ради з питань земельних відносин, будівництва, архітектури та інфраструктури міста від 19 травня 2014 року та лист виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 04 липня 2014 року № 14-14-1067. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. Представник відповідача до суду не з'явився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Врахувавши думку позивача судом було прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується зі ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено, що 29 грудня 1992 року одинадцятою сесією Березанської міської ради двадцять першого скликання було прийнято рішення про надання у ВЛАСНІСТЬ [PERSON] земельної ділянки площею 3,1 га ріллі (а.с. 7). За підписом голови Березанської ради народних депутатів [PERSON] на підставі рішення сесії Березанської міської ради 21 скликання було видано державний акт на ПРАВО ДОВІЧНОГО УСПАДКОВУВАНОГО ВОЛОДІННЯ ЗЕМЛЕЮ на земельну ділянку 3,13 га (а.с. 8-9). Окрім цього судом встановлено, що такої форми володіння землею, як довічне успадковувань володіння, у грудні 1992 року відповідно до чинного на той час земельного законодавства уже не було. Разом з тим, у самому акті заповнені не всі поля, а також містяться підтертості та виправлення, зокрема, не зазначено дати рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано вказаний Державний акт (а.с. 8-9). Аналізуючи у сукупності наведені обставини суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про визнання деравжного акту на право довічного успадковуваного володіння, виданого [PERSON], недійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що лише власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Положеннями ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України в редакції 1993 року затверджено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Оскільки позивачем не було надано доказів того, що він є власником зазначеної земельної ділянки, і він на них не посилається ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні, тому вимога про визнання за ним права власності не підлягає задоволенню. Вимога про визнання незаконним та скасування листа виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 04 липня 2014 року № 14-14-1067 не підлягає до задоволення, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений чинним законодавством. Вимога про визнання незаконним та скасування рішення постійної комісії міської ради з питань земельних відносин, будівництва, архітектури та інфраструктури міста від 19 травня 2014 року не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається із відповіді на запит суду рішення щодо відмови [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по [ADDRESS] не приймалося. Разом з тим суд зауважує, що статтею 118 ЗК України розроблена чітка процедура набуття права власності на земельну ділянку, підстави та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що гарантує кожному громадянину, зацікавленому в набутті у власність земельної ділянки, захист його права у сфері земельних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 23, 118, 125, 152, 155 ЗК України, ст. 15, 16, 21, 392 ЦК України,

Outcome: partial