Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області, у якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, [ADDRESS] стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 6 тис. грн та понесені у справі судові витрати. 15 квітня 2015 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області позов задоволено частково та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 500 грн. Рішенням колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 11.06.2015 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Між тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015 року вказані рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 11.06.2015 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 13.11.2015 року справу прийнято до провадження суддею Осауловою Н.А. та призначено до судового розгляду за участю сторін. 25.11.2015 року та 05.12.2016 року позивачем було збільшено розмір позовних вимог, а саме шляхом пред»явлення позовних вимог до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1), Бортниківської сільської ради (надалі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 3), Управління Держземагенства у Фастівському районі Київської області (надалі по тексту - відповідач 4), Відділ з питань державної реєстрації Фастівської районної державної адміністрації Київської області (надалі по тексту - відповідач 5), третя особа: ФОП [PERSON], в яких остання просила суд: - визнати недійсним рішення 29 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 25 грудня 2012 року в частині підписання акту про встановлення в натурі (на місцевості) про погодження зовнішньої межі земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,2667 га [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладеного 21.08.2001 року між нею та [PERSON]; - визнати недійсним рішення № 06/1-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині вилучення у [PERSON] частини земельної ділянки площею 0,0554 га, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в [ADDRESS] та повернення 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради; - визнати недійсним рішення № 07-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в [ADDRESS] в межах земель Бортниківської сільської ради та в частині затвердження зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП [PERSON], із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. кадастровий номер земельної ділянки після внесення змін для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1946 га [NUMBER] - визнати недійсним рішення №7-3 виконавчого комітету Борниківської сільської ради від 17 липня 2014 року, про присвоєння поштової адреси земельній ділянці, яка належить гр. [PERSON] [ADDRESS] -скасувати присвоєння кадастрового номеру [NUMBER] - земельній ділянці по [ADDRESS] з подальшою зміною поштової адреси з [ADDRESS] на [ADDRESS], цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1946 га; -виключити дані про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,1946, розташовану по [ADDRESS], із подальшою зміною поштової адреси з [ADDRESS] на [ADDRESS] із державного земельного кадастру; -скасувати рішення Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, прийняте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, здійснену державною Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області та виключити запис про реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] частину належної позивачу земельної ділянки по [ADDRESS]), площею 0,1946 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,2500 га цільовим призначенням для обслуговування належного мені на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] -визнати за [PERSON], право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] -стягнути з [PERSON] на користь позивачки моральну шкоду в розмірі - 60 000 грн. та з Бортниківської сільської ради - в розмірі - 10 000 грн., всього в сумі - 70 000 грн. (т.3 а.с.131-137) Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 серпня 2001 року відповідач [PERSON] придбала за договорами купівлі-продажу у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2667 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] Земельна ділянка з цільовим призначенням: 0,2500 га - для обслуговування житлового будинку; 0,0167 га - для ведення особистого підсобного господарства, належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю від 06 вересня 1999 року. За договором купівлі-продажу житлового будинку від 01 жовтня 2005 року [PERSON] продала вказаний вище належний їй житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме кожному по ? його частині. Договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку між сторонами не укладався. Оскільки згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 серпня 2001 року [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,2667 га, а в державному акті на ім'я останнього площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку становить 0,2500 га, то при продажу 01 жовтня 2005 року [PERSON] будинку на користь [PERSON] та [PERSON] до них разом із будинком перейшло і право власності на земельну ділянку необхідну для його обслуговування в розмірі 0,2500 га відповідно до вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. У 2007 році власником вказаного житлового будинку [ADDRESS] став [PERSON], який 11 вересня 2007 року продав його позивачці [PERSON] за відповідним договором купівлі-продажу. Незважаючи на те, що окремий договір про купівлю-продаж [PERSON] земельної ділянки для обслуговування купленого нею житлового будинку не укладався, в силу вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до неї як до нового власника будинку, разом із будинком перейшло і право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування площею - 0,2500 га. Як з'ясувалось в подальшому, то за адресою знаходження належного позивачці будинку рахується земельна ділянка площею - 0,054 га для обслуговування житлового будинку і будівництва та саме ця ділянка з невідомих причини перебуває в комунальній власності Бортницької сільської ради згідно рішення сільської ради від 12.06.2014 року про вилучення вказаної частини та повернення її до земель сільської ради, хоча фактично входить, на раніше отриманих у власність попередніми власниками, цілої ділянки за вказаною адресою. Вказане рішення сільської ради про вилучення вказаної частини земельної ділянки не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам у справі, оскільки чинним законодавством не передбачено вилучення земельних ділянок. Більше того, ця ділянка автоматично перейшла у власність позивачки при придбанні нею будинку за договором купівлі-продажу в 2007 році, оскільки на той час у відповідача [PERSON] право власності у встановленому законом порядку оформлено не було. Також, на момент винесення вказаного рішення сільською радою на підставі заяви [PERSON], вилучена частина ділянки вже їй не належала у зв'язку з не затвердженням на її ім'я технічної документації та не проведення нею державної реєстрації права власності на землю у подальшому. Більше того, чинним законодавством рішення про вилучення земельної ділянки за відсутності згоди її власника, якою на момент винесення такого рішення була позивач, не передбачено. В ході інших судових процесів було з'ясовано, що вказана ділянка в цілому протиправно перейшла від [PERSON] у власність [PERSON], за апеляційною скаргою якого було скасоване та відмовлено позивачу у цій справі у визнанні права власності на вказану ділянку, в тому числі і на ту, де розташований належний їй житловий будинок. Відтак, позивачка звернулась за захистом своїх порушених прав до суду із вказаною заявою про збільшення позовних вимог, яку просила задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] та [PERSON] заяву про збільшення позовних вимог від 05.12.2016 року підтримали з викладених в ній підстав, просили її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, підтримавши письмові заперечення відповідачів з викладених у них обставин, де фактично не оспорювались обставини та хронологічність подій щодо придбання будинку та земельних ділянок за викладених у позові обставин, але підстави набуття позивачем права власності на них в силу закону у відсутність укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок є невірними з огляду на наступне. Зокрема, відповідач зазначила про те, що перехід права власності за землю вимагає укладення окремого договору купівлі-продажу земельної ділянки та окремо договору відповідно купівлі-продажу будинку. Так, з часу купівлі [PERSON] у [PERSON] з 21.08.2001 року будинку та земельних ділянок загальною площею - 0,2500 га, остання стала їх власником. В подальшому було продано нею [PERSON] та [PERSON] лише житловий будинок, а земельні ділянки залишились у власності відповідачки, оскільки за умовами чинного на той час законодавства вже вимагалось укладення окремого договору їх купівлі-продажу. Посилання позивачки на можливість витребування земельної ділянки у добросовісного власника є невірним, оскільки позивач не є і не була раніше власником спірних ділянок, а тому право на їх витребування у нинішніх власників немає. Представник відповідача, Бортниківської сільської ради, [PERSON] проти позову заперечувала, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, де вказано, що всі оскаржувані рішення приймались згідно чинного законодавства. Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] не передбачав передачі прав на земельну ділянку, придбану [PERSON] у [PERSON] У зв»язку з цим, посилання позивача на вимоги ст..377 ЦК України як на підставу твердження того, що у зв»язку з відчуженням будинку право власності [PERSON] на земельну ділянку, де він розташований також припинилось, є безпідставним. Пред»являти вимоги про витребування земельних ділянок можуть лише попередні їх власники, до числа яких позивач не входить. Саме власник земельної ділянки на власний розсуд має право розпоряджатися своїм майном, тому жодних запитань не виникло при зверненні [PERSON] до сільської ради з заявою про відмову від частини земельної ділянки, про зміну конфігурації земельної ділянки. Між тим зазначила, що всі оскаржувані рішення за підсудності відносяться до адміністративних правовідносин, тому просила в позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача, Управління Держземагенства у Фастівському районі, [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала. В судовому засіданні представник відповідача відділу з питань державної реєстрації Фастівської РДА, [PERSON] суду пояснила, що реєстрація спірної земельної ділянки відбувалась на підставі поданих до служби документів та щодо вирішення позову покладалась на розсуд суду. Представник третьої особи ФОП [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як встановлено судом і не заперечується сторонами у справі, за договором купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2667 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] Земельна ділянка з цільовим призначенням 0,2500 га для обслуговування житлового будинку та 0,0167 га для ведення особистого підсобного господарства належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 06 вересня 1999 року. Згідно договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2005 року [PERSON] продала належний їй житловий будинок за вказаною адресою із прилеглими службовими будівлями та спорудами [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, а саме по ? його частині. У 2007 році власником житлового будинку [ADDRESS] став [PERSON], який 11 вересня 2007 року продав позивачеві [PERSON] зазначений житловий будинок за вказаною адресою із господарськими будівлями та спорудами за відповідним договором купівлі-продажу. Вказана нерухомість була зареєстрована за позивачкою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Фастівського міського БТІ від 03.10.2007 року. Також, судом встановлено, що внаслідок укладення вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року [PERSON] стала власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею - 0,0167 га в [ADDRESS] що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку від 31.07.2008 року (т.1 а.с.14, 15). В той же час, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2010 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.55-61). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Вказаним судовим рішеннями встановлено, що під час продажу будинку [PERSON] позивачці присадибна земельна ділянка за даними Фастівського відділу державного земельного кадастру не була приватизована, а тому не належала [PERSON] на праві приватної власності у зв'язку з переоформленням документів на ім'я попереднього власника [PERSON] ще до продажу нею будинку [PERSON] та [PERSON], від яких право власності на будинок перейшло до [PERSON], а потім до [PERSON] При цьому, остання протягом цього ланцюгового переходу права власності на будинок від одного власника до іншого безпідставно не передала права продовження цього процесу наступним власникам цього будинку, що в свою чергу потягло за собою протизаконне збереження за [PERSON] правомочності власника щодо всієї земельної ділянки. У зв'язку з цим, у вказаних судових рішеннях із посиланням на вимоги ст..377 ЦК України та ст.120 ЗК України було встановлено, що оскільки на момент переоформлення державного акту на спірну земельну ділянку з [PERSON] на [PERSON] (договір купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року житлового будинку і земельної ділянки), а в подальшому остання продала будинок [PERSON] та [PERSON], тому розмір земельної ділянки повинен би був бути зменшений на відповідну площу земельної ділянки, яка зайнята вказаним будинком та господарськими спорудами і на площу земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, тому було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га за адресою: [ADDRESS]. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, з 01 січня 2004 року (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ). За змістом ст..381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. За умовами ст..392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вимогами ст..67 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року) був визначений розмір земельної ділянки в сільській місцевості, необхідний для обслуговування будинку, а саме не менше 0,2500 га, яку саме у такому розмірі отримано у зв'язку з придбанням будинку. За відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно застосовувати положення ч.4 ст.120 ЗК України, оскільки за вказаними нормами закону визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Відтак особа, що набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником і земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року у справі за №6-2цс15, що у відповідності до вимог ст..360-7 КПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України. Із врахуванням встановлених у рішенні Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2010 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, обставин необхідності зменшення розміру земельної ділянки при подальшому продажу будинку і споруд автоматично без укладення відповідних договорів її купівлі-продажу з врахуванням вимог чинного на час вчинення такої дії законодавства (як станом на час укладення від відповідача 1 до [PERSON], [PERSON], так і вказана ділянка передавалась в подальшому до позивачки автоматично у зв'язку з придбанням нею будинку у 2007 році), а також враховуючи відсутність у відповідача 1 належним чином оформленого права власності на спірні земельні ділянки на час укладення першого від імені [PERSON] та подальших правочинів, суд приходить до висновку про те, що у разі продажу будинку та споруд до наступного власника переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відтак, за [PERSON] як за наступним покупцем житлового будинку необхідно визнати право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] Судом також встановлено, що наприкінці 2012 року-початку 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року, між [PERSON] та [PERSON], та державного акту на ім'я останнього, [PERSON] було вдруге виготовлено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею - 0,2667 га, а саме із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою - 0,0167 га (т.1 а.с.69). Рішенням сесії Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в с.Бортники, вул. Незалежності (Леніна), 31 в межах земель Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області. Даним рішенням також затверджено зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП [PERSON], із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. Дана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого за номером 2020 (бланк АЕБ 693134) 21 серпня 2001 року. Кадастровий номер земельної ділянки згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (після внесення змін): для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею - 0,1946 га [NUMBER]; для ведення особистого селянського господарства площею 0,0167 га [NUMBER] (а.с. 155). Вказані обставини підтверджено матеріалами реєстраційної справи №4035935322249 від 03.07.2014 року. Рішенням 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради №06/1-49-УІ від 12.06.2014 року на підставі заяви [PERSON] про відмову від частини земельної ділянки було вилучено частину земельної ділянки площею 0,0554 га, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2001 року, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в [ADDRESS] та повернуто - 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради. Добровільна відмова від права власності земельної ділянки врегульована правовою нормою за ст.142 ЗК України. За умовами диспозиції вказаної статті - для відмови від частини земельної ділянки власник землі повинен звернутись із заявою до сільської ради і отримати від органу місцевого самоврядування згоду на одержання права власності на земельну ділянку. Якщо сільська рада ухвалює рішення про погодження на отримання від власника частини земельної ділянки, то власник замовляє дві технічні документації на дві земельні ділянки, а саме: на ту частину землі, що залишається в його власності, і на ту частину землі від якої буде добровільно відмовлятись. Виготовлені дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) затверджуються окремим рішенням сільської ради, після чого новостворені земельні ділянки реєструються в державному земельному кадастрі із різними кадастровими номерами. Після державної реєстрації частини земельної ділянки, від якої власник добровільно відмовляється, як самостійної земельної ділянки, власник укладає із сільською радою договір про передачу цієї земельної ділянки у власність сільської ради. Договір про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, право власності власника на частину земельної ділянки припиняється з моменту державної реєстрації права власності на цю землю за сільською радою. Оскаржуване рішення Бортниківської сільської ради №06/1 про «вилучення» частини земельної ділянки площею 0,0554 га за адресою [ADDRESS], на якій розташований належний позивачу житловий будинок, не відповідає жодному із передбачених законом вимог і не є підставою для «повернення 0,0554 га землі», разом із належним [PERSON] будинком «до земель запасу Бортниківської сільської ради», оскільки таке вилучення можливе лише за заявою власника такої земельної ділянки, якою відповідач 1 на час винесення оскаржуваного рішення не була у зв'язку з встановленими судом обставинами існування з часу придбання будинку права власності на неї за позивачем. Більше того, чинним законодавством прийняття рішення про «вилучення» земельної ділянки не передбачено, а в повноваження відповідача 2 може входити лише прийняття рішення про згоду на прийняття від власника земельної ділянки та про затвердження технічної документації. Більше того, в порушення вимог законодавства такий перехід права власності на землю здійснений у відсутність відповідного договору, його нотаріального посвідчення та здійснення державної реєстрації. Також, судом встановлено з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2014 року, то [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1946 га, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER]. Земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки від 09 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, вилучення, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Крім того, вирішуючи спір про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: - чому це питання не було вирішено в договорі; - можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; - чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Зазначена правова позиція узгоджується з роз'ясненнями викладеними в п. 181 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (з наступними змінами), та не врахована судами при вирішенні даного спору. При розгляді справи № 6-107цс12 Верховний Суд України у постанові від 07 листопада 2012 року зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст. ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Також, у відповідності до вимог постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому) це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Таким чином, з врахуванням того, що судом у цій справі вже було визнано за позивачем [PERSON] як за наступним покупцем житлового будинку право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] а оскаржувані у п.п.2,3 позовної заяви від 05.12.2016 року рішення сесії сільської ради стосуються саме вказаної земельної ділянки та виділених (вилучених) саме із неї частин без згоди власника (позивача у справі) та у порушення законодавства, тому такі рішення відповідача 2 підлягають визнанню недійсними. Також, у зв'язку з цим, підлягаю задоволенню позовні вимоги в частині п.8 позовної заяви щодо скасування державної реєстрації права власності за відповідачем 1 на виділену в розмірі - 0,1946 га із загального масиву земельної ділянки в розмірі - 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] із вилученням такого запису про реєстрацію права власності з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки належна по закону земельна ділянка вибула із його власності без його волі та з порушенням вимог закону , тому рішення відповідача 2 про вилучення земельної ділянки, затвердження технічної документації, її скасування та витребуванню від добросовісного набувача - Відповідача-3 [PERSON] підлягають задоволенню, а саме слід : -визнати недійсним рішення № 06/1-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині вилучення у [PERSON] частини земельної ділянки площею 0,0554 га, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в [ADDRESS] та повернення 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради; -визнати недійсним рішення № 07-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в [ADDRESS] в межах земель Бортниківської сільської ради та в частині затвердження зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП [PERSON], із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. кадастровий номер земельної ділянки після внесення змін для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1946 га [NUMBER] Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, здійснену державною Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області та виключити запис про реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. -витребувати з незаконного володіння [PERSON] частину належної позивачу земельної ділянки по [ADDRESS]), площею 0,1946 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,2500 га цільовим призначенням для обслуговування належного [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] Частиною 1 ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п.3 ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Згідно п.9 вказаної постанови пленуму Верховного суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. За викладених обставин, з відповідача 2, як юридичної особи, внаслідок неправомірних дій службових осіб яких було, на думку суду, завдано моральної шкоди позивачу внаслідок заволодіння належної їй земельною ділянкою, що безумовно завдало останньому моральних страждань і переживань у зв'язку з втратою нормального і звичного життєвого ритму та обмеження у задоволенні відповідних потреб пов'язаних із необхідність вжиття додаткових заходів з метою захисту порушеного права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що позивачу протиправними діями вказаного відповідача заподіяно моральну шкоду в розмірі - 5000, 00 грн. Підстав для задоволення позовних вимог за п.п.1, 4, 5, 6, 7 згідно позовної заяви про збільшення позовних вимог від 05.12.2016 року суд не вбачає з огляду на наступне. Так, за умовами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відтак, за умовами ст..ст.3, 15, 16 ЦК України суд може захисти лише порушене право особи та у визначений ЦК спосіб, а вимогами ст..16 ЦК не передбачено способи захисту як то запропоновані позивачем у п.п.5,6 позовних вимог - скасування присвоєння кадастрового номеру [NUMBER] спірної земельної ділянки за вказаною адресою з подальшою зміною поштової адреси з [ADDRESS] на [ADDRESS] цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1946 га, в частині виключення даних про вказану земельну ділянку із державного земельного кадастру та скасування рішення Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] на вказану земельну ділянку за цією ж адресою. Обраний спосіб захисту порушеного права позивачем у спосіб, що не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, не є ефективним засобом захисту порушеного права позивача. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Не підлягають задоволенню вимоги згідно п.п. 1,4,7 позовних вимог в частині визнання недійсним рішення 29 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 25 грудня 2012 року в частині підписання акту про встановлення в натурі (на місцевості) про погодження зовнішньої межі земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,2667 га [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладеного 21.08.2001 року між нею та [PERSON] та про визнаня недійсним рішення №7-3 виконавчого комітету Борниківської сільської ради від 17 липня 2014 року, про присвоєння поштової адреси земельній ділянці, яка належить гр.[PERSON] [ADDRESS] та скасування рішення Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], оскільки інше рішення відповідача 2, що прийняте після цього щодо вказаної земельної ділянки вже було визнано судом недійсним та право власності на неї було визнано за позивачем, наслідком чого є звернення до органу реєстрації із заявою про реєстрацію вказаної ділянки за позивачем. Більше того, вказані вимоги є передчасними в розумінні норм ст..3 ЦПК України, оскільки судом було прийнято рішення про задоволення позовних вимог в частині п.п. 2, 3, 8, 9, що належним захистом порушених прав позивача та їх поновлення на спірну земельну ділянку, а наявність вказаного рішення суду є підставою для реєстрації спірної земельної ділянки за позивачем, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, а відтак з відповідачів 1 і 2 на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при подачі вказаного позову до суду судовий збір в сумі - 2256,40 грн. в рівних долях. Враховуючи викладене,

Outcome: partial