Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 06.12.2010 між позивачем та ПАТ «Банк Національний кредит» було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 24Ф/2010/05-588/2-1 (далі - кредитний договір). 06.12.2012 позивачу було вручено вимогу ПАТ «Банк Національний кредит» про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із невиконання зазначеної вимоги ПАТ «Банк Національний кредит» звернувся із позовом до суду про стягнення заборгованості. 25.07.2013 Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/256/13-ц винесено рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 058 693, 68 грн. 19.07.2019 між ПАТ «Банк Національний кредит» та відповідачем 1 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (далі - договір про відступлення права вимоги), відповідно до якого первісний кредитор (ПАТ «Банк Національний кредит») відступив новому кредитору ( [PERSON] ) право вимоги до позивача за кредитним договором. Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги є недійсним внаслідок недодержання в момент його укладення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 Цивільного кодексу України. Предметом оспорюваного договору відступлення права вимоги є заборгованість позивача перед ПАТ «Банк Національний кредит» В підтвердження своїх вимог позивач вказує на те, що відповідно до оспорюваного договору позивач набув усі права кредитора за кредитним договором. Посилаючись на положення ст.1054 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивач зазначає про те, що кредитний договір укладався з фінансовою установою, яка має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, проте, відступаючи права вимоги за кредитним договором фізичній особі, відбулась зміна кредитодавця на особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, тобто не має відповідного обсягу дієздатності згідно із ч. 2 ст. 203 ЦК України. Також за твердженням позивача між відповідачем та ПАТ «Банк Національний кредит» фактично було укладено договір факторингу, а не цесії. Обгрунтовуючи свою позицію позивач посилається, зокрема, на те, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги, відповідач отримав плату за надання грошових коштів, яка склала 103 358 465,41 грн. та виразилась у тому, що відповідач отримав від ПАТ «Банк Національний кредит» такі права до позивача: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно кредитного договору. У зв`язку з цим, позивач вказує на те, що при укладені оспорюваного договору не було дотримано вимог закону щодо суб`єктного складу правочину, характерного для договору факторингу, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову в позові. З матеріалів справи вбачаться, що оспорюваний позивачем договір укладено за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом UA-EA-2019-06-11-000047-b від 04.07.2019. Тобто відчуження права вимоги за кредитним договором було здійснено ПАТ «Банк Національний кредит» (як банком, що перебуває у процедурі ліквідації) у порядку, передбаченому Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Згідно із ч. 3 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; Згідно з п.п. 2, 4, 9 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд гарантування приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку (частина 1). До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл (частина 2) Відповідно до ч. 2 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. За приписами ч. 6. ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Положеннями ч. 7 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 05.07.2012 року № 2 (далі - Положення № 2-2012 року ), зокрема визначено, що порядок організації передпродажної підготовки, реалізації майна банку, у тому числі консолідованого продажу майна банку (кількох банків), затверджується виконавчою дирекцією Фонду (пункт 5.1 Розділу V). Відповідно до пункту 5.11 Розділу V зазначеного Положення (у редакції, яка діяла на момент проведення відкритих торгів (04.07.2019) реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу. Порядок організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, регулюється Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року № 388 (надалі - Положення № 388-2016 року). Відповідно до пункту 2 Положення № 388-2016 року його метою є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів. (пункт 2 Розділу І). Згідно із пунктом 1 розділу VI Положення № 388-2016 року на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги. Інші види активів (майна) можуть продаватися у спосіб, визначений законодавством. Положеннями пункту 2 розділу VI Положення № 388-2016 року передбачається, що продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС. Відповідно до пункту 3 розділу VIІ Положення № 388-2016 у разі якщо відкриті торги (аукціон) відбулися, Фонд отримує від організатора відкритих торгів (аукціону) протокол відкритих торгів (аукціону) із зазначенням ціни продажу лота. Банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна) не раніше трьох робочих днів та не пізніше 20 робочих днів з дати завершення відкритих торгів (аукціону) з можливістю продовження такого строку за рішенням Фонду у разі отримання Фондом обґрунтованого подання від банку та здійснення переможцем таких відкритих торгів (аукціону) повної оплати коштів за лот (загальний строк не може перевищувати 132 робочих дня та не може закінчуватись пізніше завершення строку ліквідації банку), забезпечує проведення розрахунків відповідно до нього та протягом наступного робочого дня після дня проведення розрахунків інформує про завершення розрахунків уповноважений структурний підрозділ Фонду ( у редакції, яка діяла на момент проведення відкритих торгів (04.07.2019) Таким чином, нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення № 2-2012 року та Положення № 388-2016 року встановлено окремий порядок відчуження майна банків, які перебувають у процедурі ліквідації, а також встановлено мету такого відчуження, а саме - захист прав і законних інтересів вкладників банків. При цьому, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та виданих на його виконання нормативно-правових актів, на момент проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги за кредитним договором не містили обмежень щодо суб`єктного складу учасників відкритих торгів (аукціону) з продажу майна банків, що ліквідовуються та обмежень щодо осіб, які можуть бути визнанні переможцями торгів (за умови дотримання встановленого порядку) і які, відповідно, мають право за результатами аукціону укласти договір відступлення права вимоги, що належали банку. Який перебуває у процедурі ліквідації. Також вбачається, що при реалізації майна (майнових прав) банка у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», укладення договору про відступлення права вимоги є завершальним етапом процедури відкритих торгів (аукціону) з відчуження майна банку, що перебуває у ліквідаційній процедурі, а не самостійним правочином, який сторони вчиняють на власний розсуд. Підставою для укладення договору про відступлення права вимоги є результати відкритих торгів (аукціону), на підставі яких визначено переможця. За наведених обставин суд вважає, що до спірних правовідносин, необхідно застосовувати норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як спеціального закону, а не положення ст.ст. 1054, 1077 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 19.05.2020 № 607/13888/16-ц, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України). Проте, суду не надано доказів оскарження позивачем відкритих торгів (аукціону), за результатами яких було відчужено право вимоги за кредитним договором та було укладено оспорюваний договір. Щодо посилання позивача на недійсність вимоги, яка була предметом оспорюваного договору, з огляду на невідповідність її обсягу розміру грошового зобов`язання позивача за кредитним договором, встановленого рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 25.07.2013 у справі № 369/256/13-ц , суд зазначає наступне. Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 19 лютого 2020 року справа № 639/4836/17, «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18». Також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2020 року справа № 639/4836/17 зазначив, що визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання). Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. Наведене не стосується конкретного розміру та грошового вираження вимог за усіма складовими такого зобов`язання, оскільки в силу такого відступлення права вимоги відбувається перенесення на нового кредитора усіх прав, що випливають із договору, укладеного первісним кредитором з боржником, окрім тих, що нерозривно не пов`язані з особою первісного кредитора.» Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачами у справі, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Водночас, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14 (3-449гс16). Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. На підставі викладеного суд дійшов висновків, що позивачем не доведено у порядку, передбаченому ЦПК України, факту порушення його суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу внаслідок укладення оспорюваного позивачем договору. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed