Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У зазначеній позовній заяві позивач вказує, що являється спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата [PERSON], який помер 02.12.2011 року. До складу спадкового майна, що залишилося після його смерті, входить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул. Колгоспна,2, в с. Млинок Зарічненського району Рівненської області та земельна ділянка площею 0,25 га, призначена для його обслуговування. У встановлений законом строк вона прийняла спадщину. При оформленні права на спадкове майно їй стало відомо, що рішеннями [PERSON] сільської ради Зарічненського району № 264 та № 265 від 20.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку», «Про надання земельної ділянки на забудову та виділення земельної ділянки по вул. Колгоспна,2 в с. Млинок Зарічненського району» відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність частину земельної ділянки [PERSON] площею 0,18 га та на її імя 06.02.2012 року видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 028529. Вказує, що зазначені рішення порушують її права як спадкоємця після смерті [PERSON], є незаконними, оскільки винесені з порушенням вимог ч. 6, ч. 7 ст. 118, ст. 126 Земельного кодексу України. Зокрема, [PERSON] сільська рада Зарічненського району передала [PERSON] частину земельної ділянки, яка належала на праві приватної власності [PERSON], без її вилучення у попереднього власника та відповідач набула її у власність з порушенням порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, без отримання дозволу сільської ради на розробку проекту її відведення. Оскільки, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] був виданий на підставі незаконного рішення [PERSON] сільської ради № 265 від 20.03.2008 року, то він не може створювати юридичних наслідків та посвідчувати право власності відповідача на спірну земельну ділянку. Просить рішення [PERSON] сільської ради Зарічненського району № 264 та № 265 від 20.03.2008 року, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 028529, виданий 06.02.2012 року на імя [PERSON], а також його державну реєстрацію скасувати. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Крім того, пояснила, що спірну земельну ділянку її брат [PERSON] успадкував після смерті баби [PERSON], яка до смерті проживала разом з ним. Вони вели спільне господарство, мали одне подвіря, що обєднувало їх земельні ділянки. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, покликаючись на безпідставність заявлених вимог. При цьому пояснили, що спірна земельна ділянка не являється частиною земельної ділянки, яка перебувала у власності чи користуванні брата позивача [PERSON], тому до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок його смерті вона не входить. Зазначена земельна ділянка рахувалася за його бабою [PERSON], яка померла 03.08.2007 року та була передана у власність [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 264 від 20.03.2008 року. Вважають, що права позивача на спадкування після смерті брата [PERSON] відповідачами не порушені та у вказаний нею спосіб захисту не підлягають. Крім того, належних доказів в обґрунтування заявлених вимог позивачем не надано. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що брат позивача [PERSON] з народження і до смерті постійно проживав [INFO], що підтверджується довідками [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 3392 від 14.05.2013 року та № 659 від 01.04.2013 року. Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу УРСР в редакції 1970 року право землекористування громадян, які проживали в сільській місцевості, засвідчувалося записами у реєстрових книгах виконавчих комітетів міських та селищних Рад народних депутатів. Згідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України 1990 року, ст. 126 Земельного кодексу України 2001 року право власності підтверджується Державним актом або свідоцтвом про право на спадщину. З довідок [PERSON] сільської ради від 27.07.2012 року, 04.05.2016 року № 159 вбачається, що за [PERSON] згідно погосподарської книги № 10, особовий рахунок № 826 рахувався житловий будинок з надвірними будівлями, що по вул. Колгоспна,2, в с. Млинок Зарічненського району Рівненської області, земельна ділянка для його обслуговування, площею 0,25 га та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, інші земельні ділянки площею 0,60 га. Також встановлено, що за [PERSON], яка померла 03.08.2007 року, рахувалася земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га по вул. Колгоспна, в смт. Млинок Зарічненського району та у період 2006-2007 років вона проживала у будинку внука [PERSON], що підтверджується випискою з погосподарської книги, особовий рахунок № 773, довідкою [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 159 від 04.05.2016 року, поясненнями сторін. Таким чином, у ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що за [PERSON] та [PERSON] за даними погосподарського обліку рахувалися дві різні земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею по 0,25 га кожна, які знаходилися відповідно по вул. Колгоспна,2 та по вул. Колгоспна, в с. Млинок Зарічненського району Рівненської області. З пояснень сторін вбачається, що ці земельні ділянки є суміжними. З свідоцтва про смерть, виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області, від 02.12.2011 року, вбачається, що [PERSON] помер 02 грудня 2011 року. Позивач - рідна сестра [PERSON] та відповідно до ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги за законом після його смерті. У встановлений ч. 1 ст. 1269 ЦК України строк позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], що підтверджується її заявою про прийняття спадщини, поданою до Зарічненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області 08.05.2012 року. З довідки державного нотаріуса Зарічненської ДНК № 01-16\\153 від 15.04.2016 року, інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 15.04.2016 року вбачається, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Разом з тим позивачем не доведено, що до обсягу спадкового майна [PERSON] входить земельна ділянка, надана у власність відповідача, жодних правовстановлюючих документів на право власності чи користування спірною земельною ділянкою, виданих на ім`я спадкодавця суду не надано. Згідно до п. 7 Розділу Х Перехідні Положення Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. З розяснень, що містяться у п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2002р., із внесеними змінами від 19.03.2010р. вбачається, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеною ту обставину, що до позивача, як спадкоємця другої черги за законом, перейшло право користування земельною ділянкою [PERSON] лише для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. При цьому суд вважає необгрунтованими покликання позивача на те, що саме з цієї земельної ділянки у нього було вилучено її частину площею 0,18 га, яка була передана у власність відповідача. У судовому засіданні доведено та сторонами не заперечувалося, що відповідачу було виділено земельну ділянку, яка рахувалася за [PERSON], яка померла 03.08.2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 83, п. «а» ч. 2 ст. 83 ЗК України усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності перебувають у комунальній власності та є власністю відповідної територіальної громади. Згідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст у тому числі належить розпорядження землями територіальних громад. У відповідності до ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно компетенцією селищних та міських рад є врегулювання земельних правовідносин, зокрема, до яких відноситься надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Згідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішеннями [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 264 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку» та № 265 «Про надання земельної ділянки під забудову та виділення земельної ділянки» від 20 березня 2008 року відповідачу передано (безоплатно) у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Колгоспна, в с. Млинок Зарічненського району та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 08859 від 06.02.2012 року вбачається, що відповідач є власником зазначеної земельної ділянки. Згідно до ч. 2, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, покликання позивача на те, що рішення [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 264 від 20.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку» є незаконним, оскільки, видано без дотримання вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, тобто без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є підставою для скасування цього рішення, оскільки позивачем не доведено, які саме її права чи законні інтереси при цьому порушено. Позивачем також не доведено та не підтверджено відповідними доказами те, що на спірній земельній ділянці розташоване майно [PERSON], яке перейшло до неї у порядку спадкування після його смерті, тому відсутні підстави вважати рішення [PERSON] сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 265 «Про надання земельної ділянки під забудову та виділення земельної ділянки» від 20 березня 2008 року помилковим і незаконним. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Однак, позивачем не доведено незаконність зазначених вище рішень органу місцевого самоврядування, тому підстави для його скасування відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка є складовою частиною земельної ділянки, яка була нею успадкована після смерті брата [PERSON] та перебувала в його власності чи користуванні. З наданих суду доказів вбачається, що права позивача відповідачами не порушено, тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved