Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 22 липня 2016 року він уклав договір завдатку з [PERSON], остання отримала в рахунок придбання ним будинку [ADDRESS] завдаток у розмірі 10000 грн., відповідач зобов'язалась у строк до 15 вересня 2016 року продати позивачу вказаний вище будинок. [PERSON] були виконані зобов'язання за договором у повному обсязі, а саме сплачена сума завдатку у сумі 10000 грн., однак, [PERSON] свої зобов'язання за договором завдатку належним чином не виконала, відмовившись від укладання договору купівлі-продажу будинку. Позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про повернення йому суми завдатку, яка виконана не була. За таких підстав, позивач був вимушений звернутися до суду та просив стягнути з [PERSON] на його користь суму завдатку у розмірі 10000 грн., а також судовий збір у сумі 551,20 грн. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача за договором про надання юридичних послуг [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 22 липня 2016 року [PERSON] було видано розписку, за умовами якої остання прийняла в рахунок придбання позивачем будинку [ADDRESS] завдаток у розмірі 10000 грн., та зобов'язалась у строк до 15 вересня 2016 року продати [PERSON] вказаний вище будинок. Як встановлено судом, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було. Згідно з претензією від 19 вересня 2016 року та поштовим чеком від цієї ж дати позивач звертався до відповідача з вимогою повернути сплачені ним грошові кошти в сумі 10000,00 гривень. Проте відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Зазначені обставини відповідачем спростовані не були та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Встановлюючи обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд надає оцінку доказам та виходить з наступних положень законодавства. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до приписів ст. 181 ЦК України житловий будинок належить до нерухомого майна. Отже за наведеними положеннями законодавства на час досягнення між сторонами попередніх домовленостей про продаж домоволодіння та видачі розписки про отримання задатку договір купівлі-продажу вказаного майна підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. А тому відповідно у такій же формі сторони мали укласти попередній договір та договір задатку, в якому визначити суму завдатку, однак вони не додержались вимог закону щодо форми договору. Так як момент вчинення такого правочину згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з нотаріальним посвідченням, тому він не є укладеним. Сторони на порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору. Отже за правилом ч. 3 ст. 640 ЦК недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору робить такий договір неукладеним, а неукладений договір не створює прав та обов'язків для сторін. При визначені правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 10 000,00 гривень, які у виданому договору завдатку - розписці передбачалися як задаток за продаж будинку, суд керується наступним. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ч. 1ст. 571 ЦК України). За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, із положень ст. ст. 546, 548 ЦК України вбачається, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу будинку та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі 10 000 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа N 6-176цс12) та від 25.09.2013р. (справа №6-82ц13), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання . Особа, яка отримала аванс, повинна його повернути. Із урахуванням вказаних положень закону грошові кошти в сумі 10 000,00 гривень, які були передані позивачем, за своєю правовою природою є авансом та підлягають поверненню в тому ж розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви до суду в розмірі 551,20 гривень. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved