Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати удаваним правочином нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 26 серпня 2003 року між дружиною відповідача [PERSON] [PERSON] та колишньою дружиною позивача [PERSON], під яким сторони приховували договір купівлі-продажу. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказує на те, що в період шлюбу з [PERSON] ними було придбано ряд нерухомості, в тому числі у 2003 році придбано спірну квартиру, а також квартиру по [ADDRESS]. Обидві квартири придбавались на підставі договорів купівлі-продажу, однак перехід права власності на спірну квартиру оформлений договором дарування. Нерухоме майно придбано за спільні кошти, а також кошти отримані ним від відчуження його власної квартири по [ADDRESS], яку він продав у 2001 році, хоча також оформляв договір дарування. На даний час вирішується в судовому порядку спір про поділ спільного майна подружжя, а тому існування таких удаваних правочинів порушує його право на включення спірної квартири до складу майна, яке підлягає розподілу. Просить визнати оспорюваний договір удаваним та таким, що приховує договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та, будучи допитаним в якості свідка показав, що у 1999 році його дружина [PERSON] виїхала в Італію на заробітки, вперше приїхала в Україну у 2003 році, тоді вони за один місяць придали три квартири в місті Ковелі. Однак, придбання лише однієї квартири оформили договором купівлі-продажу, а дві інших, в тому числі спірну квартиру, оформили договором дарування. В такий спосіб уникали зайвого оподаткування. Квартира у [PERSON] була придбана за 15000 дол. США, через місяць він особисто доплатив [PERSON] ще 1500 дол. США та допоміг вивезти речі з квартири. Придбану нерухомість вони з дружиною використовували для здачі в найм та отримували від цього прибутки. У 2014 році шлюб з [PERSON] було розірвано, згоди щодо поділу майна не досягнуто, у зв'язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. Існування нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири порушує його право на поділ спільного майна подружжя, а тому він просить позов задовольнити і визнати оспорюваний договір удаваним правочином. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги також підтримала та пояснила, що [PERSON] та [PERSON] були чужими людьми, а тому очевидним є факт придбання сім'єю [PERSON] спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, який приховано під договором дарування. Окрім того, чоловік [PERSON] у приватній бесіді повідомив позивачу, що вважав, ніби квартира продана за 7000 дол. США та не знав про укладення договору дарування. Розпорядження [PERSON] спільною квартирою подружжя без належної згоди [PERSON], який не був присутній при укладенні оспорюваного правочину, свідчить про удаваність угоди дарування та нікчемність правочину в цілому. Просить врахувати також те, що у 2003 році [PERSON] мала намір придбати житло в м.Луцьк, а тому не могла дарувати житло в м.Ковелі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Під час попереднього судового засідання проти позову заперечив та пояснив, що з 1973 року перебував в шлюбі з [PERSON], хоча з 1997 р. по 2003 рік вони проживали в різних населених пунктах. До спірної квартири він ставився як до приватної власності дружини, оскільки саме вона отримала це житло, а тому вона на власний розсуд і розпоряджалась цією квартирою, для нього це не мало значення і він не знає обставин відчуження спірної квартири. Думав, що квартира продана, але побачивши договір дарування погодився із волею дружини. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечила, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки її довірителька, будучи допитаною як свідок в справі про поділ майна подружжя пояснювала, що спірна квартира отримана саме в дар від [PERSON], не оспорювався цей договір і поружжям [PERSON] протягом 11 років. Крім того, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачу у позові, адже він ще у 2003 році був обізнаний з умовами оспорюваного договору та знав про набуття його дружиною спірної квартири у особисту власність. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Як вбачається з матеріалів справи 26 серпня 2003 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 52,2 кв.м. При укладенні договору нотаріусом роз'яснено сторонам законодавство щодо визнання угод недійсними (п.6 Договору) та отримано згоду [PERSON] на укладення його дружиною договору дарування квартири, оскільки [PERSON] право власності на дану квартиру було набуто в період шлюбу внаслідок викупу із державного житлового фонду в порядку встановленому Постановою Ради міністрів УРСР від 19 травня 1989 року № 142 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.1990 року укладеного з представником виконкому Ковельської міськради. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року. У зв'язку з чим позивачем заявлено позов до чоловіка померлої [PERSON] Відповідно до ст..58 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Як встановлено судом, позивач не був стороною договору дарування, і лише своїми свідченнями як свідка може довести приховування під договором дарування квартири договору купівлі-продажу за ціною 16500 дол. США. Однак, безпосередня сторона договору -[PERSON], згідно звукозапису судового засідання у цивільній справі про поділ майна подружжя, будучи допитана як свідок показала, що воля сторін була направлена на укладення саме договору дарування. Інша сторона договірних відносин [PERSON] померла. Як пояснив відповідач [PERSON] дійсна воля його дружини йому не відома. За вказаних обставин, суду не надано доказів, які б без сумніву доводили удаваність оспорюваного правочину. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] не могла подарувати квартири, оскільки мала потребу придбати житло в м.Луцьку, є припущенням і не може бути прийнято судом до уваги як доказ. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. Не впливають на висновки суду посилання представника позивача [PERSON] на ту обставину, що [PERSON] не подавав особисто заяви нотаріусу про згоду на дарування його дружиною квартири [PERSON], оскільки така заява наявна в матеріалах нотаріальної справи, а сам [PERSON] не оспорював вчиненого його дружиною правочину. Крім того, стороною відповідачів зроблено заяву про застосування строків позовної давності. За правилами ст..257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. В силу ст..261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні позивач визнав ту обставину, що ще у 2003 році знав про набуття його дружиною [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування. Знав, що у такий спосіб порушується його право на визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Тому перебіг строку позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору удаваним розпочався 26.08.2003 року. З того часу позивач не оспорював даного договору, а тому строк звернення до суду сплив. Поважних причин пропуску строку позивач не навів. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що перебіг строку позовної давності розпочався з 07 квітня 2014 року після набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, є невірним тлумаченням законодавства. Таким чином, відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України , сплив позовної давності є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. В силу ст..88 ЦПК України судові витрати по справі у разі відмови у задоволенні позову залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed