Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, в якій просила: визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] , загальною площею 100,2 кв.м; зобов`язати Дніпропетровську міську раду зареєструвати за [PERSON] право власності на самочинно збудований нею одноповерховий житловий будинок. В обґрунтування позову зазначає, що 27 квітня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала будинок [ADDRESS] , загальною площею 59,3 кв. м. 1 серпня 2014 року нею була приватизована земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] . У період з 1999 року по 2003 рік вона здійснювала перебудову будинку, а саме: нею була добудована кухня, санвузол, коридор та кладова. Під час проведення будівельних робіт нею були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. Додатково зазначає, що з початку будівництва ніяких заяв, претензій та скарг щодо перебудови будинку не надходило, це свідчить про те, що нею не були порушені права інших осіб перебудовою зазначеного будинку. 1 листопада 2017 року був виготовлений новий технічний паспорт, а 8 листопада 2017 року був зроблений звіт про оцінку вищевказаного житлового будинку. У зв`язку з викладеним, посилаючись на ст. ст. 328, 331, 375, 376 ЦК України, позивачка вирішила звернутися до суду з даним позовом. 19 листопада 2018 року від представника відповідача - Пренко А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Дніпровська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] не є підтвердженням відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при добудові вказаного будинку, оскільки в паспорті надано висновок щодо технічних показників будинку, такі як: поверховість будинку, загальна площа будинку, рік будівлі, план будівлі поверхово і загальні відомості про систему і конструкції будинку. Інших доказів, що добудова будинку по [ADDRESS] велася з додержанням будівельних норм і правил позивачем не надано, а суд не може покладати на себе повноваження будівельно-архітектурних, санітарно-епідеміологічних, пожежних та інших органів, в компетенції яких робити висновки щодо відповідності будівлі встановленим вимогам. З позовної заяви вбачається, що позивач немає належного дозволу чи належно затвердженого проекту на будівництво будинку та до уповноважених органів для їх отримання не звертався. Дніпровська міська рада вважає безпідставним посилання позивача на той факт, що [PERSON] були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми та те, що з початку будівництва ніяких заяв, претензій та скарг, щодо перебудови не надходило. Вказане твердження позивача не є доказом звертання до компетентних органів про прийняття добудованого будинку до експлуатації, та не є підтвердженням про звернення позивача для отримання належного дозволу та належно затвердженого проекту. Враховуючи вищенаведене, Дніпровська міська рада не вбачає підстав для визнання права власності за [PERSON] на самочинно добудовані кімнати будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 12 лютого 2019 року від позивачки до суду надійшли письмові пояснення до позовної заяви, в яких вона зазначила, що її позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Вона є власником земельної ділянки, земельна ділянка приватизована та має кадастровий номер. Перебудова будинку була здійснена у період з 1999 року по 2003 рік, а тому судом при винесенні рішення мають бути застосовані норми Закону України «Про будівельну амністію». Про дотримання норм будівництва свідчить новий технічний паспорт, який був виготовлений 1.11.2017 року ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» і який містить новий план будівлі. Крім того, дана перебудова не заважає сусідам та побудована з додержанням норм будівництва. Згідно законодавства сторони по справі повинні довести свої доводи. Посилання відповідача на те, що дана перебудова здійсненна з порушенням норм будівництва є безпідставними, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів порушення будівельних норм та висновок експерта про наявність даних порушень. Позивачка в судове засідання не з`явилась, але надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Раніше, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1996 року, посвідченого завідуючою Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-515, позивачка [PERSON] є власником жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 кв.м. На присадибній земельній ділянці знаходиться: жилий будинок А-І шлакобетонний, жилою площею 29,6 кв.м. та такі господарчі та побутові будівлі та споруди: Б-І сарай дерев`яний, В - уборна корична, Г - душ дощатий, споруди № І-5, І (а.с. 24-25). З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 1 серпня 2014 року № НВ-1201749972014 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить також земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0999 га, розташована по [ADDRESS] , дата державної реєстрації земельної ділянки - 1 серпня 2014 року, вид використання земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 18-22). Як зазначила у своїй позовній заяві позивачка, у період з 1999 року по 2003 рік вона здійснювала перебудову будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: добудована кухня, санвузол, коридор, кладова, а 1 листопада 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська оціночна компанія» було виготовлено новий Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8-12). Зазначила також, що під час проведення будівельних робіт нею були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. З вказаного вище технічного паспорту вбачається, що житловий будинок лат. А-1 загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 42, 1 кв.м., складається з: 1 - тамбур, 2 - веранда, 3 - коридор, 4 - коридор, 5 - кухня, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - коридор, 9 - кімната, 10 - ванна, 11 - туалет, 12 - технічна. З аналізу норм частини 3 статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та статті 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» вбачається, що поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об`єктів будівництва. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов`язане з об`єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України. Частиною 1 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, у частині першій статті 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У позовній заяві та своїх письмових поясненнях позивачка визнає, що перебудова будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , здійснювалась нею без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, а отже таке будівництво є самочинним. За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас згідно з частиною 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Разом з цим, відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. У пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Однак, позивачкою суду взагалі не надано жодних доказів того, що вона зверталась до компетентних державних органів з заявами про прийняття забудови до експлуатації. Так, процедура проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, встановлена Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2018 року за № 976/32428. У пункті 1 розділу ІІІ вказаного Порядку визначено, що прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація) за формою, наведеною в додатку 3 до цього Порядку. Позивачкою також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідним компетентним органом їй було відмовлено у прийнятті забудови до експлуатації та оформленні права власності. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тобто, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У зв`язку з цим, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 523/4247/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року по справі № 526/1136/16-ц. Жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що [PERSON] , здійснивши самочинне будівництво, зверталась до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності, матеріали справи не містять, тобто позивачкою не надано доказів, які б підтверджували на теперішній час наявність порушеного, невизнаного чи оспорюваного права позивачки [PERSON] , яке підлягає судовому захисту. Отже, позивачкою не доведено перед судом, що її право було порушеним зазначеним нею відповідачем, а судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що визначений позивачем відповідач порушив ці права. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд не може замінювати собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію, за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки це буде порушенням завдань цивільного судочинства. За таких обставин, оскільки позивачкою не доведено факту порушення її прав, не доведено, що питання прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності на будинок [ADDRESS] було предметом розгляду компетентного державного органу та що позивачці було відмовлено у вирішенні вказаного питання, суд приходить до переконливого висновку про відсутність на теперішній час законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на самочинне будівництво. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed