Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить будинок, розташований за адресою:[ADDRESS]. У вказаному будинку окрім неї зареєстровані і відповідачі по справі, донька - [PERSON] та зять - [PERSON], які після створення сім'ї починаючи з 2003 року виїхали з України до Литви, де прийняли громадянство та мешкають на теперішній час. Оскільки відповідачі не мешкають за адресою реєстрації, позивачка вимушена сплачувати надмірні комунальні послуги, а крім того, із-за реєстрації [PERSON] та [PERSON] позивачка не може скористатись своїм правом на оформлення державної житлової субсидії. З врахуванням зазначеного, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], а також стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, у зв'язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім'ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2003 року (справа №2-2950/03), зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.12.2003 року за № 2406130 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Наталією Володимирівною та зареєстрованого 05.04.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № [NUMBER], [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Місце реєстрації позивачки за вищевказаною адресою підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 03.10.2018 року та паспортом громадянина України позивачки. Згідно Довідки голови квартального комітету №36 м. Запоріжжя №101 від 05.10.2018 року, окрім [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані також [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується копією паспорта громадянина України останнього. Згідно Акту, складеного головою квартального комітету №36 м. Запоріжжя № 108 від 05.10.2018 року, відповідачі з 2003 року не мешкають за адресою своєї реєстрації [ADDRESS]. Таким чином, відповідачі фактично більше року не проживають у належному позивачці будинку, житловим приміщенням якого не користуються, не сплачують комунальні послуги, в будинку відсутні їх с особисті речі, предмети побуту, одяг, взуття, тощо, а в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, тому в силу статті 405 ЦК України втратили право користування цим приміщенням, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення останніх права користування житловим приміщенням. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наведених вище підстав. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнення з відповідачів на користь позивачки судового збору у розмірі 704,80 грн. в рівних частках по 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved