Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (Відповідач, Банк) про стягнення коштів за депозитних договорів, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на свою користь готівкові кошти у розмірі 164 133,46 грн., що складаються з: - 162 724,69 грн. - сума заборгованості; - 106,99 грн. - 3% річних; - 1 301,78 грн. - пеня. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 вересня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про відкриття поточного рахунку № 26207251408001. Цього ж дня між сторонами було укладено договір № 10-1383145 про розміщення банківського вкладу (депозиту), предметом якого було розміщення грошових коштів на суму 162 000,00 грн. на депозитному рахунку № [NUMBER] з терміном розміщення з 14.09.2015р. по 28.09.2015р. 28 вересня 2015 року, не бажаючи продовжувати термін розміщення банківського вкладу та з метою отримання готівкових коштів із власного рахунку, [PERSON] звернувся із заявами про відмову в автоматичній пролонгації договору та про видачу вище зазначених грошових коштів з депозитного рахунку, у зв'язку із закінченням дії договору. Проте, станом на 06 жовтня 2015 року, жодних дій щодо видачі зазначених коштів банком вчинено не було, в зв'язку з чим станом на 06 жовтня 2015 року у ПАТ «Укрінбанк» виникло грошове зобов'язання перед Позивачем на суму 162 724,69 грн., з яких 162 000,00 грн. - внесений вклад за умовами договору, та 742,69 грн. - нараховані за договором проценти, та обов'язок сплатити вказану суму з урахуванням 3% річних та пені у розмірі 0,1 відсотка від суми простроченого платежу відповідно до Закону України «Про платіжні системи». Відповідач подав суду заперечення проти позову (а.с.26-29), в яких зазначив, що правовідносини між банком та клієнтом, які виникли на підставі договору банківського вкладу, не є предметом регулювання Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2015р. № 2346-ІІІ, а тому стягнення пені, передбаченої вказаним законом є безпідставними. Щодо стягнення 3% річних, Відповідач зазначив, що три проценти річних повинні нараховуватись на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів, таким чином, три проценти річних необхідно нараховувати на основну суму вкладу, тобто 162 000,00 грн., без урахування суми нарахованих процентів. Окрім того, в період, за який Позивач просить стягнути 3% річних, - 28.09.2015р. по 05.10.2015р. на кошти ПАТ «Укрінбанк» було накладено арешт, а тому підстави для стягнення 3% річних відсутні. В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] збільшив позовні вимоги в частині стягнення процентів нарахованих по депозитному договору - 836,19 грн., підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача - Грищенко К.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та пені. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 вересня 2015 рок між ПАТ «Укрінбанк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір про розміщення банківського вкладу № 10-1383145 (далі - Договір) (а.с.7), за умовами якого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок кошти в розмірі 162 000,00 грн., процентна ставка - 16% річних, терміном з 14.09.2015р. по 28.09.2015р., з виплатою процентів в кінці терміну та можливістю автопролонгації. У відповідності до умов Заяви-договору, 14 вересня 2015 року Позивач вніс, а банк прийняв від Позивача грошові кошти у сумі 162 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 14.09.2015р. (а.с.8). 28 вересня 2015 року Позивач звернувся до Банку з заявами, в якій просив відминити автоматичну пролонгацію у зв'язку із закінченням строку дії договору № 10-1383145 від 14.09.2015р. на суму 162 000,00 грн. (а.с.10) та просив видати грошові кошти в сумі 162 000,00 грн. у зв'язку із закінченням терміну дії договору (а.с.11). Згідно виписки по особовому рахунку за період з 14.09.2015р. по 14.12.2015р. станом на 30.11.2015р. сума нарахованих процентів по депозитному договору становить 836,19 грн. (а.с.30-31). Таким чином, судом встановлено, що у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за заявою-договором про розміщення банківського вкладу № 10-1383145 від 14.09.2015р. щодо своєчасного повернення суми вкладу та суми нарахованих процентів, сума заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним договором становить щодо повернення суми вкладу - 162 000,00 грн., щодо сплати нарахованих процентів - 836,19 грн. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України). Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13: зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що Відповідач всупереч положенням чинного законодавства, в термін повернення Вкладу не повернув Позивачу в повному обсязі. Таким чином, з урахуванням правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, зокрема 3% річних в межах заявлених позовних вимог. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з умов Заяви-договору, Банк зобов'язаний був повернути Позивачу суму вкладу в розмірі 162 000,00 грн. та відповідну суму нарахованих процентів по вкладу в строк визначений договором, чого Відповідачем зроблено не було, таким чином, починаючи з 28.09.2015р. Відповідач вважається таким, що прострочив Позивачу виплату суми вкладу та нарахованих процентів по вкладу. Так, враховуючи викладене, в зв'язку з порушенням Відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної та повної виплати Позивачу суми вкладу, суд дійшов висновку, що з Відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 3% річних за порушення виконання зобов'язань по Заяві-договору № 10-1383145 від 14.09.2015р. за період з 28.09.2015р. по 05.10.2015р.в сумі 106,99 грн. Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в сумі 1 301,78 грн. відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суд виходить з наступного. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Відповідно до п.22.1. ст. 22 Закону ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (п.22.4. ст. 22 Закону). Згідно п.32.2. ст. 32 Закону у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Враховуючи зазначені положення законодавства, суд дійшов висновку, що положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між Позивачем та Відповідачем, а відтак позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Відповідача пені в сумі 1 301,78 грн. на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що термін дії заяви-договору про розміщення банківського вкладу № 10-1383145 від 14.09.2015р. закінчився 28.09.2015 року, проте Відповідач не виконав своїх зобов'язання щодо повернення суми вкладу та нарахованих процентів, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: - сума вкладу 162 000,00 грн., - сума, нарахованих процентів за період з 14.09.2015р. по 30.11.2015р. - 836,19 грн., - 3% річних за період з 28.09.2015р. по 05.10.2015р. - 106,99 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з Відповідача суму сплаченого Позивачем судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 629,43 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1058, 1060, 1061, 1167, 1074 ЦК України, з урахуванням Постанови Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, та

Outcome: partial