Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України про зобов'язання вчинити певні дії як власника житла по усуненню перешкод по вселенню та користуванню квартирою та продовження строку дії ордеру. В обґрунтування позову зазначивши, що він 25 грудня 2014 року отримав ордер №0000 000142 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 68,2 кв.м., яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою - [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 року №760. Заселитися в дане житлове приміщення йому та його родині не виявилося можливим у зв'язку з тим, що в даній квартирі є власники які і проживають в ній. У зв'язку з викладеним позивач просив суд зобов'язати Головне управління Національної гвардії України як власника квартири за адресою - [ADDRESS] усунути перешкоди щодо вселення родини позивача згідно з ордером та продовжити строк дії ордеру №0000000142 на право зайняття жилого приміщення до часу вирішення питання щодо безперешкодного вселення в квартиру. У судовому засіданні до участі у справі залучено третіх осіб на стороні відповідача Дніпропетровська міська рада, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав» та [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної гвардії України Нішта О.В. позов не визнав, пояснивши, що спірна квартира була розподілена [PERSON] та його сім'ї. Проте, що квартира зайнята іншими особами їм стало відомо лише під час розгляду даної цивільної справи. Представник третьої особи виконкому Дніпропетровської міської ради Черненкова Г.М. у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити позивачу у його задоволенні. Третя особа ОСББ «Січеслав» належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено та визнається сторонами по справі, що 25 грудня 2014 року [PERSON] на сім'ю із п'яти осіб на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 2014 року за №760 було отримано ордер №0000 000142 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 68,2 кв.м., яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою - [ADDRESS] (а.с.8). Заселитися позивач [PERSON] не зміг у зв'язку із зайнятістю спірної квартири іншими особами, про що свідчать неодноразові звернення позивача та членів його сім'ї в правоохоронні органи та до прокуратури, а в подальшому і з даним позовом до суду. Частинами 1,2 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Розглядаючи позов, суд приходить до висновку про його безпідставність, оскільки Головне управління Національної гвардії України, як власник житла, не чинить будь-які перешкоди у вселенні [PERSON] та його сім'ї в квартиру [ADDRESS]. Що стосується зобов'язання Головного управління Національної гвардії України вчинити певні дії як власника житла по усуненню перешкод по вселенню в квартиру шляхом виселення осіб, які неправомірно займають житло, то законність вселення інших осіб повинна перевірятися і є підставою іншого позову з участю цих осіб. Крім того, з даного питання позивач до Головного управління Національної гвардії України не звертався, про що він сам не заперечував, про зайнятість квартири, та наявність декількох квартир в будинку [ADDRESS], але в різних секціях, відповідач Головне управління Національної гвардії України дізналося лише під час розгляду даної справи, про що пояснив представник відповідача в судовому засіданні та не заперечував позивач. Що стосується позовних вимог позивача щодо продовження строку дії ордеру №0000000142 на право зайняття жилого приміщення до часу вирішення питання щодо безперешкодного вселення в квартиру то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Ордер на жиле приміщення №0000000142 від 25 грудня 2014 року, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.2014 №760 не є відповідним способом захисту права, враховуючи наведене та ту обставину, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено ст.16 ЦК України, суд вважає за необхідне у задоволенні даної позовної вимоги відмовити. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та з урахуванням результату розгляду справи судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed