Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON], шляхом вільного доступу, з метою викрадення чужого майна, усвідомлюючи, що її злочинні дії не будуть помічені, заволоділа орденом «Трудової Слави» III ступеня, вартістю 1000 грн., орденом «Трудової Слави» II ступеня, вартістю 7700 грн., орденом «Трудової Слави» І ступеня, вартістю 10000 грн., а також орденською книжкою «Нагородженого орденами [PERSON] трьох ступенів». В результаті крадіжки [PERSON] завдано майнову шкоду на загальну суму 18700 гривень. Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2016 року у кримінальній справі № 566/797/16-к [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України за вищевказаних обставин, та засуджено до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт. Вирок сторонами кримінального провадження не оскаржувався та набрав законної сили. Цивільний позов у ході досудового розслідування та судового розгляду не заявляла, у добровільному порядку майнову шкоду, заподіяну злочином, не відшкодовано. Позивач вказує, що їй була також завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях. Моральну шкоду оцінює в розмірі 20000 гривень. Просить суд ухвалити рішення на підставі якого стягнути з відповідача 18700 гривень майнової шкоди заподіяної злочином і 20000 гривень моральної шкоди. В судове засідання позивач не зявилася, суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.19). В судове засідання відповідач повторно не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через засоби масової інформації. (а.с.18). Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 2 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Положеннями статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В підтвердження заявлених у позовній заяві вимог, позивач надала копію вироку Млинівського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2016 року, яким встановлено, що відповідач [PERSON] наприкінці травня 2016 року, більш точної дати досудовим слідством не встановлено, перебуваючи в будинку [PERSON], [INFO], жительки с.Маслянка вул.Млинівська,4 Млинівського району Рівненської області, скориставшись тим, що потерпіла відволіклась на пошуки фотознімків та грамот, шляхом вільного доступу, таємно викрала належні потерпілій державні нагороди : орден «Трудової Слави» III ступеня, вартістю 1000 гривень, орден «Трудової Слави» II ступеня, вартістю 7700 гривень, орден «Трудової Слави» І ступеня, вартістю 10000 гривень та орденську книжку «Нагородженого орденами [PERSON] трьох ступенів», які в подальшому реалізувала невстановленій слідством особі. В результаті крадіжки потерпілій [PERSON] завдано майнову шкоду на загальну суму 18700 гривень. Цивільний позов у ході досудового розслідування та судового розгляду не заявлявся, у добровільному порядку майнову шкоду, заподіяну злочином, не відшкодовано. (а.с.5-6). Дані обставини не потребують доказуванню у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки встановлені вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2016 року, справа № 566/797/16-к. Відповідно до ч.ч.3-4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, суд враховує розяснення п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача [PERSON], наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина [PERSON] в її заподіянні підтверджується вироком Млинівського районного суду від 24.10.2016 року, яким [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено їй покарання у виді 120 годин громадських робіт. Зважаючи на похилий вік потерпілої особи, глибокий та тривалий стрес, який вона пережила, страждання та переживання, які позивач зазнала внаслідок протиправних дій відповідача, суд вважає, що позивач довів наявність моральної шкоди в заявленому обсязі 20000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в розмірі 640,00 гривень.

Outcome: approved