Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

У квітні 2013р. [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що на підставі договорів купівлі-продажу від 24 жовтня 2007р., укладеного між нею та [PERSON], їй на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та частина земельної ділянки, площею 174,3 кв.м., що розташована за цією ж адресою, яка складає частину земельної ділянки площею 611 кв.м. з правом проїзду через земельну ділянку [PERSON] Позивачка зазначала, що розподіл її частки у праві власності на земельну ділянку та частки [PERSON], відображений на плані розподілу земельної ділянки, підписаному сторонами, відповідно до якого право користування земельною ділянкою площею 371,21 кв.м. належить [PERSON], земельною ділянкою площею 174,3 кв.м. належить [PERSON], а земельною ділянкою площею 65,07 кв.м. - [PERSON] та [PERSON] Стверджувала, що земельна ділянка площею 65,07 кв.м. являє собою частину двору, за допомогою якого вона має можливість під'їжджати до свого будинку та залишати на ній свій автомобіль, тому за взаємною домовленістю з [PERSON], колишнім власником земельної ділянки та будинку, була досягнута умова, що вказана земельна ділянка залишається у їх спільному користуванні. Через деякий час, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу своєї частини земельної ділянки з [PERSON], згідно умов якого останньому була продана вся частина земельної ділянки, яка належала [PERSON], у тому числі і частина земельної ділянки площею 65,07 кв.м. Посилаючись на те, що після укладення вказаного договору, вона фактично втратила можливість проїзду до власного будинку, оскільки новий власник замінив замки на воротах, позивачка просила суд встановити земельний сервітут на право її проїзду через земельну ділянку площею 65,07 кв.м., що є складовою частиною земельної ділянки площею 611 кв.м., кадастровий номер 5110137300:53:011:0011 за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 19.08.2013р. за заявою позивача була проведена заміна первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (т.1 а.с.84). У судовому засідання представник позивачки, діюча за довіреністю від 28.03.2013р. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (т.1 а.с. 27). Відповідачка та її представник, діючий за довіреністю від 23.08.2013р. , в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Раніше в судових засіданнях позовні вимоги не визнавали та просили відмовити в їх задоволенні, надали до суду заперечення на позов (т.1 а.с.48-51,196). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 2 главою 33 книги третьої Цивільного Кодексу України, а також Земельним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] належав на праві власності, згідно свідоцтва про право власності від 23.10.2007р., житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 145,2 кв.м. в тому числі житловою 53,0 кв.м. Крім того, [PERSON] належала на праві власності, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №954517 від 26.01.2007р. за №993-У, земельна ділянка, площею 0,0611 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.19-20). Згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2007р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній на праві власності належить двохповерховий житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 145,2 кв.м. в тому числі житловою 53,0 кв.м. (т.1 а.с.7-8). 28 листопада 2007р. право власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» (т.1 а.с.10). Відповідно до технічного паспорту від 20.10.2007р. житловий будинок складається з: трьох житлових кімнат площею 13,9 кв.м., 21,4 кв.м., 17,7 кв.м., двох санвузлів площею 5.4 кв.м., 3,7 кв.м., двох коридорів площею 13,1 кв.м., 3,4 кв.м., кухні площею 35,4 кв.м., гаражу площею 18,4 кв.м.,сходової клітки площею12,8 кв.м, загальною площею 145,2 кв.м., в тому числі житлова 53,0 кв.м. (т.1 а.с.14-18). Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2007р. укладеного між [PERSON] та позивачкою, останній також належить земельна ділянка, площею 174,30 кв.м за адресою: [ADDRESS], яка складає частину земельної ділянки, загальною площею 0,0611га , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (т.1 а.с.11-12). Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було проведено розподіл земельної ділянки, що оформлено планом розподілу за підписом останніх (т.1 а.с. 23). З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2007р. між [PERSON] та [PERSON] була підписана угода, відповідно до умов якої сторонами була досягнута домовленість про встановлення проїзду для автомобіля відповідно до плану проїзду загального користування (т.1 а.с.24,25). 27 лютого 2008р. на ім'я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0174 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 21-22). 24 вересня 2009р. на ім'я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0437 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 21-22). Судом встановлено, що відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 09.07.2013р. на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0437 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 77). Відповідно до п.7 вказаного вище договору земельна ділянка, яка є предметом цього договору, на момент його укладення, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, обмеження, щодо використання її за цільовим призначенням та сервітути … відсутні, права третіх осіб цим договором не порушуються. З пояснень представника позивачки вбачається, що метою встановлення земельного сервітуту є використання земельної ділянки відповідачки для проїзду автомобіля позивачки до її житлового будинку та його розміщення на вказаній земельній ділянки. Матеріалами справи встановлено, що в житловому будинку позивачки на першому поверху знаходиться гараж, який використовується для розміщення її автомобіля. Доступ до гаражу здійснюється через ворота, які встановлені з [ADDRESS]. Крім того, відповідно до фото таблиць житловий будинок та земельна ділянка позивачки огороджені металевою огорожею і з двору відповідачки не має входу до території позивачки (т.1 а.с.59, 64-68, 112-113, 167-168, 230, 232). Таким чином, обставини на які посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог не найшли свого підтвердження в судовому засіданні. За заявою позивачки ухвалою суду від 26.03.2014р. по справі була призначена судова інженерно-технічна (земельно-технічна) експертиза (т.1 а.с. 241-244). Зі змісту висновку експерта №1649 від 14.11.2014р. вбачається, що існує технічна можливість встановлення земельного сервітуту для обслуговування житлового будинку, який належить [PERSON], а також для проїзду на земельну ділянку відповідачки автомобільним транспортом з метою розміщення і зберігання великогабаритного майна (будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів) (т.1 а.с.259)., Цивільний кодекс України передбачає такі види прав: право власності і речові права на чуже майно. Речовими правами на чуже майно є: право володіння; право обмеженого користування (сервітут); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Відповідно до положень ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у статтях 103-109 ЗК, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей. Визначення змісту та види права земельного сервітуту і порядок його встановлення закріплено в статтях 98, 99, 100 ЗК. Відповідно до ч.1 ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Статтею 99 ЗК України передбачено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Згідно із ч.1 ст.401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів(земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем. Відповідно до частин 1,2 ст.100 ЗК власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Згідно з частинами 2,3 ст.402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З огляду на наведене обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем. Таким чином, право земельного сервітуту по суті є можливістю обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок) в певних цілях. При вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з'ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку; на яких саме умовах (платній чи безплатній, строковий чи безстроковий) сторони бажають встановити сервітут, чим обґрунтований розмір частини земельної ділянки, обтяженої сервітутом та яка мета його встановлення; чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. Крім того, при розгляді спорів щодо встановлення земельного сервітуту суд має встановити, чи можливе нормальне господарське використання земельної ділянки, яка належить позивачеві, без обтяження сервітутом. Це має істотне значення, оскільки за наявності альтернативних варіантів використання землі без встановлення сервітуту суд повинен відмовити в задоволенні позову. При поданні позовної заяви і в процесі розгляду спору істотне значення має доведеність обставин необхідності встановлення сервітуту, а також того, що єдино можливим способом задоволення потреб позивача на використання власної земельної ділянки є саме встановлення сервітуту. Відповідно до ст. 111 ЗК України обмеження використання земельної ділянки підлягають державній реєстрації і діють протягом терміну, встановленого законом або договором. Встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації обмеження використання спірної земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталася безпосередньо до відповідачки з вимогою про встановлення земельного сервітуту і дане питання не вирішувалося в добровільному порядку. Крім того, позивачка також не зазначала у позові, який вид сервітуту відповідно до вимог ст.99 ЗК вона просить встановити і на яких саме умовах (платний чи безоплатний, строковий чи безстроковий) вона бажає його встановити, чим обґрунтований саме такий розмір частини земельної ділянки. Що стосується вимог позивачки про встановлення земельного сервітуту на право її проїзду до своєї земельної ділянки через земельну ділянку відповідачки площею 65,07 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], то суд вважає, що встановлення такого сервітуту є порушенням прав відповідачки, оскільки земельні ділянки сторін виділені в натурі, ізольовані та огороджені, з окремими ходами. Крім того, у позивачки є альтернативний спосіб потрапити до своєї земельної ділянки, який використовується останньою на даний час, а саме через гараж, який є прохідним. Також, з фото таблиць вбачається, що вихід до двору позивачки також можливий через скляні двері (т.1 а.с. 264). Оскільки позивачка не заявляла вимоги, щодо встановлення земельного сервітуту для обслуговування житлового будинку, а також для проїзду на земельну ділянку відповідачки автомобільним транспортом з метою розміщення і зберігання великогабаритного майна (будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів), то суд не розглядає ці питання, оскільки може вийти за межі позовних вимог. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю і не доведеністю. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає: 114,70грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed