Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 24 вересня 2007 року його було прийнято на роботу у ВАТ «Родовід Банк» на посаду інспектора відділу охорони та режиму Управління безпеки банку, що підтверджується наказом № 1270о/с від 24 вересня 2007 року. Наказом № 32-03-01о/с від 03 вересня 2014 року він звільнений з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю його на роботі протягом робочого дня 03 лютого 2014 року в період часу з 11 год. 05 хв. до 12 год. 50 хв. та з 15 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без поважних причин. З таким формулюванням свого звільнення він не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Вважає, що виходячи із положень вказаної статті власник чи уповноважений ним орган повинен встановити причину відсутності працівника на роботі, оскільки відсутність поважної причини не надає права власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір з працівником та звільнити його з роботи. З цього приводу зазначав, що існують інші обставини пов'язані із його звільненням із займаної посади. Також зазначав, що з 01 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року він працював за графіком роботи відділу охорони банку, що складалися на відповідний місяць змінами, тривалістю 24 години з 08 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв. наступної доби з режимом роботи доба через три, а інколи доба через дві. Після скорочення штату працівників у відділі охорони банку графік роботи змінився, з дев'яти інспекторів один став працювати в денну зміну. У 2012 році начальник відділу охорони та режиму Управління безпеки банку Герасименко М.О. почав вимагати від нього приходити на роботу на 07 год. 00 хв. ранку, на що він відмовився, оскільки його зміна починалася о 08 год. 00 хв. У листопаді 2013 року Герасеменко М.О. звернувся до нього з вимогою терміново написати заяву на щорічну відпустку за 2013 рік терміном на 16 днів, при цьому зазначивши, що він одержить відпускні, але буде продовжувати працювати у звичайному режимі, тільки без нарахування заробітної плати за цей період, а невикористана відпустка буде надана по одному-два дні протягом березня-квітня 2014 року. Він відмовився від такої пропозиції, після чого Герасименко М.О. став погрожувати неприємностями на роботі та тим, що створить умови для його звільнення. Як інвалід другої групи та відповідно до ч. 7 ст. 25 Закону України «Про відпустки» 26 грудня 2013 року він звернувся до ПАТ «Родовід Банк» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати терміном на 10 днів з 06 по 15 січня 2014 року. Постійне нервове напруження внаслідок неприємностей на роботі привело до погіршення стану його здоров'я, тому він вимушений був звернутися в лікарню і в період з 27 грудня по 04 січня 2014 року перебував на лікарняному. На підставі його заяви та згідно із наказом № 02-09-04 від 09 січня 2014 року йому було надану додаткову оплачувану відпустку як особі, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС строком 16 календарних днів з 16 по 31 січня 2014 року. Щоб дізнатися про графік роботи на лютий місяць 2014 року, ще під-час перебування у відпустці він зателефонував заступнику начальника відділу охорони Акулічу О.І. Останній повідомив, про те, що його режим роботи змінений на денні зміни тривалістю з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. У зв'язку із невиконанням відповідачем умов трудового договору та на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, 27 січня 2014 року він звернуся до голови правління ПАТ «Родовід Банк» із заявою про звільнення за власним бажанням з 03 лютого 2014 року. Вказана заява зареєстрована ПАТ «Родовід Банк» 27 січня 2014 року за реєстраційним № 695. Для отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні 03 лютого 2014 року він прийшов до відділу кадрів ПАТ «Родовід Банк», але трудову книжку йому не видали, а видали лише обхідний лист. Такими діями відповідач порушив вимоги трудового законодавства, яке передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки передбачені статтею 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 18 лютого 2014 року [PERSON] повторно звернувся із заявою про звільнення його за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ім'я голови правління АТ «Родовід Банк», яку надіслав відповідачу поштою. 03 березня 2014 року на його адресу надійшла телеграма від ПАТ «Родовід Банк» з повідомленням про те, що його звільнено за прогул без поважних причин. 04 березня 2014 року він отримав копію наказу про звільнення № 32-03-01о/с від 03 березня 2014 року, розрахунковий лист про нараховані суми та трудову книжку. Таким чином, звільнивши його без законних підстав, відповідач порушив його право на працю, а саме неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для його працевлаштування на іншій роботі, тому на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України, він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому за період з 03 лютого по 03 квітня 2014 року (по день звернення з позовом до суду) відповідач зобов'язаний виплатити на його користь заробітну плату у розмірі 5803 грн. 28 коп. Також, відповідач повинен виплати на його користь недораховану додаткову заробітну плату за вересень, листопад і грудень місяці 2012 року у розмірі - 1943 грн. 43 коп. та за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у розмірі - 7682 грн. 32 коп. Відповідно до ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, яка за його підрахунками складає 8907 грн. 36 коп. Крім того, своїм незаконним звільненням відповідач завдав йому моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків та змусило докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір нанесеної йому моральної шкоди він оцінює у 15000 грн. З огляду на викладене, просив: - визнати незаконним його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та недійсним наказ № 32-03-01 о/с від 03 березня 2014 року; - змінити формулювання причин його звільнення з роботи у ПАТ «Родовід Банк» із «звільнений за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення з 03 лютого 2014 року на дату вирішення справи у суді; - стягнути з ПАТ «Родовід Банк» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі - 5803 грн. 28 коп., недораховану заробітну плату за вересень, листопад і грудень місяці 2012 року у розмірі - 1943 грн. 43 коп., недораховану заробітну плату за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у розмірі - 7682 грн. 32 коп. та вихідну допомогу у розмірі - 8907 грн. 36 коп. - стягнути з ПАТ «Родовід Банк» на його користь моральну шкоду у розмірі 15000 грн. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача, ПАТ «Родовід Банк», - Кур’ята І.В. у суді проти позову заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову. Зокрема, пояснила, що [PERSON] було звільнено за прогул, оскільки протягом робочого дня 03 лютого 2014 року останній був відсутній на роботі в період часу з 11 год. 05 хв. до 12 год. 50 хв. та з 15 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без поважних причин, будь-яких виправдовуючих документів не надав і надати письмові пояснення з приводу порушення трудової дисципліни відмовився. Відсутність на роботі позивача у вказаний період підтверджується наступними доказами: - доповідною запискою начальника Управління безпеки банку та фінансового моніторингу Хардикайнена О.В. від 03 лютого 2014 року на ім'я голови правління АТ «Родовід Банк»; - актом про відсутність працівника на роботі від 03 лютого 2014 року із додатками. [PERSON], також, був відсутній на роботі і у період з 04 лютого по 03 березня 2014 року, що підтверджується актами про відсутність працівника на роботі. 24 лютого 2014 року позивачу відправлена телеграма із проханням надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі 03 лютого 2014 року більше трьох годин та відсутності на роботі з 04 лютого 2014 року. Вказану телеграму 25 лютого 2014 року отримала дочка позивача. 25 лютого 2014 року [PERSON] відправлено повторну телеграму аналогічного змісту, яку він отримав особисто 26 лютого 2014 року. У зв'язку з тим, що позивач так і не з'явився до ПАТ «Родовід Банк» для надання пояснень про причини відсутності на роботі, 27 лютого 2014 року представники банку виїхали за адресою його проживання та запропонували надати письмове пояснення щодо його відсутності на роботі 03 лютого 2014 року більше трьох годин та відсутності на роботі з 04 лютого 2014 року, однак надати такі пояснення [PERSON] відмовився, про що було складено акт. Таким чином, спростовуються доводи позивача, що підставою його звільнення був не прогул без поважних причин, а інші причини та обставини. Оскільки, 03 березня 2014 року [PERSON] знову був відсутній на роботі, тому копію наказу про його звільнення та розрахунковий лист було направлено позивачу поштовим листом № 06-11-б.б/1104 від 03 березня 2014 року, який також містив прохання з'явитися на роботу та отримати трудову книжку. При звільненні [PERSON] було враховано те, що наказом № 178-23-03 о/с від 23 грудня 2013 року позивачу оголошена догана за порушення трудової дисципліни у листопаді-грудні 2013 року, з якою він був ознайомлений 25 грудня 2013 року, надавати пояснення щодо фактів порушення ним трудової дисципліни, останній відмовився. Вказана догана позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалася та у даній позовній заяві [PERSON] не спростовувалася. Після оголошення позивачу догани з 27 грудня 2013 року до 03 лютого 2014 року [PERSON] був відсутній на роботі, а саме: - з 27 грудня 2013 року по 04 січня 2014 року перебував на лікарняному; - з 06 по 15 січня 2014 року перебував у відпустці як інвалід ІІ групи; - з 16 по 31 січня 2014 року перебував у додатковій відпустці як особа, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС; - 03 лютого 2014 року позивач вчинив прогул і до 03 березня 2014 року на роботі не з'являвся. Отже, [PERSON] було звільнено у повній відповідності до діючого трудового законодавства, зокрема, із додержанням вимог ст. ст. 148-149 КЗпП України. Доводи позивача про порушення відповідачем трудового законодавства стосовно нього не відповідають дійсності, що підтверджується актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-07-08/137 від 06 лютого 2014 року за результатами позапланової перевірки за зверненням позивача, проведеною Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві Державної інспекції України з питань праці. Вказаним актом жодних порушень трудового законодавства зі сторони відповідача щодо позивача не встановлено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 вересня 2007 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду інспектора відділу охорони та режиму Управління безпеки ВАТ «Родовід Банк», що підтверджується наказом № 1270о/с від 24 вересня 2007 року. Із заяви [PERSON] від 26 грудня 2013 на ім'я голови правління АТ «Родовід Банк» вбачається, що він як інвалід другої групи та відповідно до ч.7 ст. 25 Закону України «Про відпустки» звернувся про надання йому відпустки без збереження заробітної плати терміном на 10 днів з 06 по 15 січня 2014 року. Статус [PERSON] як інваліда другої групи підтверджується посвідченням категорії 1 серії [NUMBER], виданого на його ім'я 06 квітня 2001 року Київською облдержадміністрацією та довідкою МСЕК серії КИО 01 № 146582 від 20 березня 2001 року про те, що [PERSON] встановлена друга група інвалідності з 16 лютого 2001 року і довічно. Згідно із наказом № 236-30-02 від 30 грудня 2013 року [PERSON], інспектору відділу охорони та режиму Управління безпеки та фінансового моніторингу, інваліду ІІ групи надано відпустку без збереження заробітної плати строком на 10 календарних днів з 06 січня 2014 року по 15 січня 2014 року включно. Листком непрацездатності серії АГМ № 082043, виданого поліклінікою Броварської центральної районної лікарні підтверджується, що у період з 27 грудня по 04 січня 2014 року, [PERSON] перебував на лікарняному. 25 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до голови правління АТ «Родовід Банк» із заявою про надання оплачуваної відпустки як постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС за 2014 рік терміном на 16 календарних днів з 16 січня 2014 року. На підставі його заяви та згідно із наказом № 02-09-04 від 09 січня 2014 року [PERSON] було надану додаткову оплачувану відпустку як особі, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС строком 16 календарних днів з 16 по 31 січня 2014 року. Матеріали справи містять графіки роботи відділу охорони та режиму, погоджені начальником відділу охорони та режиму Управління безпеки та фінансового моніторингу АТ «Родовід Банк», з яких видно, що у період з листопада 2007 року по 15 грудня 2013 року [PERSON] був встановлений графік роботи тривалістю 24 години з 08.00 год. до 08.00 год. наступної доби з режимом роботи доба через три, з 16 грудня 2013 року - тривалістю 24 години з 08 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв. наступної доби з режимом роботи доба через дві, а з лютого 2014 року - його переведено на денні зміни тривалістю з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. Із заяви від 27 січня 2014 року вбачається, що [PERSON] звернуся до голови правління ПАТ «Родовід Банк» із заявою про звільнення за власним бажанням з 03 лютого 2014 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням відповідачем умов трудового договору чи колективного договору. Також в заяві просив провести остаточний розрахунок в строки встановлені ст. 116 КЗпП України, в тому числі виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та просив видати копію наказу про звільнення. Вказана заява зареєстрована АТ «Родовід Банк» 27 січня 2014 року за реєстраційним № 695. 18 лютого 2014 року [PERSON] повторно звернувся із заявою про звільнення його за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ім'я голови правління АТ «Родовід Банк», яку надіслав відповідачу поштою. Вказану заяву відповідач отримав 21 лютого 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У даній заяві позивач уточнив причини, які на його думку, могли бути підставою для розірвання трудового договору за його ініціативою, а саме: - у порушення ч. 3 ст. 32 КЗпП без попередження за два місяці в грудні місяці йому були змінені істотні умови праці - режим роботи з доба/три на доба/дві, а в лютому 2014 року йому змінено режим роботи з доба/три на денний - зміни з 08 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. Згоди на зміну істотних умов праці він не давав; - у порушення ст. 50 КЗпП не додержується установлена тривалість робочого часу; - у порушення ст. 52 КЗпП не додержується установлена тривалість робочого тижня; - у порушення ст. 61 КЗпП тривалість робочого часу за обліковий період перевищує нормальне число робочих годин; - у порушення ст. 62 КЗпП щодо обмеження надурочних робіт, - проводиться робота понад встановлену тривалість робочого дня; - у порушення ст. 65 КЗпП не додержуються граничні норми застосування надурочних робіт; - у порушення ст. 66 КЗпП начальником охорони Герасименко М.О. не надаються перерви для відпочинку під час змін тривалістю 24 години; - у порушення ч. ч. 4, 5 ст. 79 КЗпП, ст. 10 ЗУ «Про відпустки» в 2013 році щорічна відпустка не була надана відповідно до графіка; - у порушення ч. 5 ст. 95 КЗпП, ст. 33 ЗУ «Про оплату праці» не проводиться індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку; - у порушення ст. 106 КЗпП не проводилася оплата роботи в надурочний час за період з 01 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року; - у порушення ст. 107 КЗпП не проводилася оплата роботи у святкові і неробочі дні за період з 01 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року; - у порушення ст. 108 КЗпП не оплачувалася робота у нічний час за період з 01 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року; - у порушення ст. 30 ЗУ «Про оплату праці» роботодавцем не повідомлявся розмір оплати праці; не забезпечувався достовірний облік виконуваної роботи; - у порушення ч. 7 ст. 6 ЗУ «Про відпустки» з 2007 року не надається щорічна основна відпустка, як інваліду ІІ групи, тривалістю 30 календарних днів. 03 березня 2014 року ПАТ «Родовід Банк» надіслало [PERSON] телеграму, зі змісту якої вбачається, що його звільнено за прогул без поважних причин та запропоновано до 18 год. 00 хв. 03 березня 2014 року з'явитися до ПАТ «Родовід Банк» для онайомлення з наказом, розміром нарахованих сум і отримання трудової книжки. Відповідно до наказу по особовому складу ПАТ «Родовід Банк» № 32-03-01 від 03 березня 2014 року про звільнення за прогул без поважних причин, [PERSON] інспектора відділу охорони та режиму Управління безпеки банку та фінансового моніторингу, було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 УЗпП України у зв'язку з тим, що протягом робочого дня 03 лютого 2014 року він був відсутній на роботі в період з 11 год. 05 хв. до 12 год. 50 хв. та з 15 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без поважних причин, будь-яких виправдовуючих документів не надав і надати письмові пояснення з приводу порушення трудової дисципліни відмовився. З наказом про звільнення позивач [PERSON] ознайомився 04 березня 2014 року. Відповідний запис про причини звільнення містить і трудова книжка видана на ім'я [PERSON] У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Винятком є трудові спори обов'язок доказування, в яких про відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін. Згідно із положеннями ст. 38 КЗпП України працівник має право за власним бажанням розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженний ним орган письмово за два тижні. Працівник має право на у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не підтверджується, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Листом № 06-11-б.б/513 від 31 січня 2014 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у відповідності до його заяви від 27 січня 2014 року та про можливість розірвання трудового договору у строк який просив позивач за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач від цієї пропозиції відмовився, відповідної заяви не подав. За таких обставин, 03 лютого 2014 року трудовий договір із [PERSON] розірвано не було, а тому він мав дотримуватися умов трудового договору та бути присутнім на роботі 03 лютого 2014 року і в подальші робочі дні. Разом з тим, трудове законодавство передбачає можливість розірвання трудового договору й припинення трудових відносин між сторонами і з ініціативи роботодавця, однак лише за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення у власника права на розірвання трудового договору Однією з таких підстав відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України є здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин робочого дня) без поважних причин. З положень вказаної статті випливає, що звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Поважними причинами можливо визнати такі причини, що виключають вину працівника. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків. При цьому звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, з урахуванням положень ст. 148 цього ж Кодексу, про те, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Крім того, згідно із ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як доказ неналежного виконання своїх трудових обов'язків, а саме здійснення [PERSON] прогулу без поважних причин відповідачем надано наступні докази: - доповідну записку начальника Управління безпеки банку та фінансового моніторингу Хардикайнена О.В. від 03 лютого 2014 року, якою було доведено до відома голови правління АТ «Родовід Банк», що [PERSON] 03 лютого 2014 року був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня; - акт про відсутність працівника на роботі від 03 лютого 2014 року, в якому зазначено, що згідно запису системи відеоспостереження [PERSON] 03 лютого 2014 року о 09 год. 03 хв. прибув у приміщення АТ «Родовід Банк» за адресою: м. Київ, вул. Сагайдачного, 17, але в корпоративний одяг інспектора відділу охорони та режиму не переодягнувся, до виконання своїх функціональних обов'язків в зазначений час не приступив. Протягом робочого дня 03 лютого 2014 року [PERSON] неодноразово самовільно, без відповідного дозволу керівника, залишав роботу і був відсутній на ній, в приміщенні банку в період з 11 год. 05 хв. до 12 год.50 хв. та з 15 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. [PERSON] також був відсутній на роботі і у період з 04 лютого по 03 березня 2014 року, що підтверджується актами про проведення перевірки дотримання трудової дисципліни та про відсутність працівника на роботі, складеними фахівцями та спеціалістами ПАТ «Родовід Банк». Судом встановлено, що 24 лютого 2014 року позивачу відправлена телеграма із проханням надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі 03 лютого 2014 року більше трьох годин та відсутності на роботі з 04 лютого 2014 року. Вказану телеграму 25 лютого 2014 року отримала дочка позивача. 25 лютого 2014 року [PERSON] відправлено повторну телеграму аналогічного змісту, яку він отримав особисто 26 лютого 2014 року. Із акту від 27 лютого 2014 року про відмову працівника надати письмове пояснення щодо його відсутності на роботі, складеного представниками ПАТ «Родовід Банк» за адресою проживання [PERSON], видно, що останній відмовився від надання письмового пояснення з приводу його відсутності на роботі 03 лютого 2014 року більше трьох годин та відсутності на роботі з 04 лютого 2014 року, про що було складено акт. Телеграмою № 06-11-б.б/1080 від 03 березня 2014 року [PERSON] повідомлено про його звільнення за прогул без поважних причин та про необхідність з'явитися йому до 18 год. 00 хв. 03 квітня 2014 року в ПАТ «Родовід Банк» для ознайомлення з наказом, розміром нарахованих сум і отримання трудової книжки. У листі № 06-11-б.б/1104 від 03 березня 2014 року [PERSON] повідомлено, що на його адресу направлено копію наказу про його звільнення та розрахунковий лист, а також викладене прохання з'явитися на роботу для отримання трудової книжки, або направити у Відділ роботи з персоналом письмову заяву із зазначенням адреси, на яку можливо направити його трудову книжку. Зазначеним вище, підтверджується, що відповідачем дотримано строків накладення дисциплінарного стягнення, а доводи позивача про недотримання строків його накладення є необґрунтованими, оскільки позивач вчинив прогул 03 лютого 2014 року, а був звільнений наказом від 03 березня 2014 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Надіславши на адресу [PERSON] письмове повідомлення про отримання трудової книжки за місцем роботи, відповідач діяв у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якими передбачено, що якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній, власник або уповноважений ним орган надсилає йому поштове повідомлення про необхідність одержати трудову книжку. Пересилання трудової книжки поштою допускається тільки за наявності письмової згоди працівника. Із копії журналу обліку видачі та оформлення трудових книжок ПАТ «Родовід Банк» видно, що [PERSON] особисто отримав трудову книжку 04 березня 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в судах розглядаються спори за заявами працівників про зміну формулювання причин звільнення. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд може змінити формулювання причин звільнення лише з урахуванням обставин, які стали підставою і поводом для розірвання трудового договору. В обгрунтування свого позову про зміну формулювання причин звільнення [PERSON] не було надано суду та під час розгляду справи не здобуто доказів невиконання відповідачем умов трудового договору чи колективного договору. Судом встановлено, що позивач був ознайомлений із колективним договором та йому було відомо про режим роботи ПАТ «Родовід Банк», що підтверджується листком інструктажів [PERSON] від 24 вересня 2007 року. Працівники банку працюють згідно режиму роботи і тривалості робочого часу, визначених п.п. 4.2-4.5 колективного договору. Згідно п. 4.6 колективного договору змінний графік роботи затверджується наказом Голови Правління банку. Змінний графік роботи для інспекторів відділу охорони та режиму Управління безпеки наказами Голови Правління банку не затверджувався, в надурочний час, вихідні, святкові та неробочі дні позивач роботодавцем не залучався. Надані [PERSON] копії графіків роботи відділу охорони та режиму, а також журнали «Здачі і зняття касового вузла на пульт охорони» та «Здачі чергувань поста охорони «Каса» вул. Сагайдачного, 17» є недопустимими доказами, оскільки належним чином не завірені, а їх ведення в банку не передбачене. Як вбачається із витягів табелів використання робочого часу співробітниками, з вересня 2012 року по грудень 2013 року (період за який позивач просить стягнути кошти за роботу у святкові, неробочі дні, у нічний час), [PERSON] працював по вісім годин у робочі дні. Доводи позивача про те, що йому у 2013 році не надавалася щорічна відпустка, спростовуються матеріалами справи, які містять затверджені наказом № 232-28-04 о/с від 28 грудня 2012 року графіки відпусток працівникам ПАТ «Родовід Банк» у 2013 році, з якими [PERSON] був ознайомлений під підпис (а.с. 118-119). Конкретний період відпустки узгоджується між працівником та роботодавцем на підставі заяви кожного працівника підприємства. Оскільки, позивач [PERSON] не надавав такої заяви, тому, відповідно, щорічна основна відпустка ним використана не була. Вказане підтверджується актами від 19 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року про невикористання [PERSON], інспектором відділу охорони та режиму Управління безпеки банку та фінансового моніторингу, щорічної відпустки (а.с. 120, 121). За невикористані дні щорічної відпустки [PERSON] була нарахована та виплачена компенсація при звільненні, що ним не заперечувалося. Натомість актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-07-08/137 від 06 лютого 2014 року за результатами позапланової перевірки за зверненням позивача [PERSON], проведеною Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві Державної інспекції України з питань праці порушень вимог трудового законодавства не виявлено. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про зміну формулювання причин його звільнення з роботи у ПАТ «Родовід Банк» із «звільнений за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на «звільнений за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення з 03 лютого 2014 року на дату вирішення справи у суді не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цiєї статті. Відповідно до п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Трудовим законодавством, а саме ст. 237-1 КЗпП України, передбачено, що вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач ПАТ «Родовід Банк» довів, що при звільненні [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не порушував трудового законодавства та не порушував його законних прав, а тому суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed