Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначає, що 20.12.12 року його було звільнено з роботи у СТОВ «Мусіївське» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Територіальною державною інспекцією з питань праці у Полтавській області встановлено порушення відповідачем ст. 116 КЗпП України у частині не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. 6.03.13 року його вдруге прийнято на роботу до цього ж підприємства на посаду столяра та наказом від 15.11.13 року звільнено за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, хоча відповідної заяви він не подавав. Трудову книжку отримав поштою лише 28.07.14 року після звернення у червні 2014 року до прокурора Хорольського району, хоча знову ж таки письмової згоди на пересилання її поштою не давав. Остаточно просив стягнути з відповідача 20 196,47 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою у видачі трудової книжки у розмірі з урахуванням індексу інфляції; 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; змінити дату звільнення на 24.07.14 року, визнавши недійсним попередній запис про звільнення, крім того, просив стягнути грошові кошти, що не були виплачені йому при звільненні у 2012 році. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 січня 2015 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Відмовляючи у позові, місцевий суд виходив із того, що затримка видачі трудової книжки мала місце лише з вини відповідача, про порушення свого права на отримання трудової книжки позивач дізнався 23.12.13 року у день внесення частини кредитної заборгованості перед підприємством, а тому пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства. Факт затримки трудової книжки мав триваючий характер, тому не можна погодитися із відліком строків звернення до суду із 23.12.13 року. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також не можна погодитися із висновком місцевого суду про затримку трудової книжки лише з вини відповідача. Сам [PERSON] апеляційному суду пояснив, що із кінця жовтня 2013 року просто припинив виходити на роботу, демонструючи свою незгоду із нарахуванням заробітної плати. Наведене не перешкоджало йому з'являтися на підприємство для погашення отриманої у відповідача позики. Апеляційним судом встановлено, що без застосування визначеного ст. 149 КЗпП України порядку накладення дисциплінарних стягнень, за відсутності відповідної письмової заяви [PERSON], наказом №362 від 15.11.13 року останнього звільнено із роботи за власним бажанням. Характерно, що законність та підстави розірвання трудового договору позивачем не оспорено. Свідчення [PERSON] про те, що він покинув роботу і, зокрема не працював у день звільнення підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 37-38). Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. З огляду на п. 4.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок», затвердженої спільним наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту населення України №58 від 29.07.93 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Виходячи з п. 4.2. зазначеної «Інструкції…», якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що чинне законодавство не обумовлює направлення такого поштового повідомлення рекомендованим листом або повідомленням про вручення. Із справи убачається, що повідомлення про звільнення та необхідність отримання трудової книжки адміністрацією направлено лише 20.11.13 року рекомендованим листом (а.с.35-36). Для перевірки зазначених обставин апеляційним судом витребувані та оглянуті у судовому засіданні оригінали квітанції на рекомендований лист та Книги реєстрації вихідних листів відповідача за 2013 рік. Допитана у місцевому суді свідок [PERSON] пояснила, що 23.12.13 року позивач повертав частину позики підприємству, вона повідомляла його про звільнення, трудову книжку не видала, оскільки [PERSON] сказав, що зайде за нею пізніше, коли повністю погасить позику підприємству. Дійсно, у справі наявна квитанція до прибуткового ордеру від 23.12.13 року про внесення позивачем 1000 грн. у рахунок повернення зворотньої допомоги (а.с.126). У подальшому, після письмового звернення позивача 3.06.13 року (а.с.5) трудова книжка йому направлена поштою за відсутності його на те письмової згоди. Апеляційним судом сторонам неодноразово роз'яснювалися зміст та вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Між тим, як пояснив позивач, будь-які докази, крім його слів, на підтвердження того, що він звертався до підприємства за трудовою книжкою та йому відмовили у її видачі у нього відсутні. З урахуванням надання позивачеві зворотної допомоги підприємством, гуманного поводження із ним під час розірвання трудового договору та належного письмового повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, апеляційний суд критично оцінює твердження [PERSON] про утримання трудової книжки з вини відповідача. Таким чином, у справі достовірно встановлено факт затримки трудової книжки позивача на підприємстві із 15.11.13 року до 20.11.13 року до направлення позивачеві повідомлення про необхідність отримати трудову книжку. З огляду на п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. За положеннями п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Із справи вбачається, що [PERSON] у серпні та вересні 2013 року нараховано заробітну плату у загальному розмірі 4 711,05 грн. (у серпні 2013 року - 2 722,92 грн., у вересні 2013 року - 1 983,13 грн.) (а.с. 12). Ураховуючи кількість робочих днів у зазначених місяцях, середньоденний заробіток [PERSON] становить 112,17 грн. = 4711,05 грн. / 42 днів. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за п'ять днів затримки видачі йому трудової книжки (не направлення повідомлення) складає 560,85 грн. = 112,17 грн. Х 5 днів. У справі відсутні будь-які документи, які свідчили б про наявність заборгованості по заробітної платі перед позивачем як на час звільнення у 2012 році, так і на час звільнення у 2013 році. Оскільки затримка видачі трудової книжки з вини відповідача становить лише 5 днів, суд не убачає достатньо підстав для визначення відшкодування моральної шкоди. За таких обставин рішення місцевого суду підлягає скасуванню із постановленням нового по суті заявлених вимог.

Outcome: partial