Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у загальному розмірі 577915,62 грн. В обґрунтування позову вказав, що позивач перебуваючи в трудових відносинах з Глобинським районним вузлом електрозв`язку «Глобинетелеком» ВАТ «Укртелеком», правонаступником якого є ПАТ «Укртелеком» знаходячись на робочому місці, виконуючи свої трудові обов`язки 23.07.2002 року, в ході нещасного випадку, з часткової вини відповідача, отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток основи черепа, відкриту черепно - мозкову травму з переломом лобної кістки зліва з переходом на орбіту, забій головного мозку, забійну рану надбрівної області, забійну рану нижньої губи. Зазначив, що внаслідок вказаних травм проходив тривале лікування, роботодавцю було відомо про нещасний випадок на виробництві, оскільки з роботи приїжджали і забирали листки непрацездатності натомість видавали грошові кошти. В подальшому відповідно до листка непрацездатності від 03.09.2002 по 02.10.2002 року був звільнений від роботи з діагнозом відкрита чепурно - мозкова травма. Перелом кісток основи черепа, причиною звільнення від роботи зазначено - нещасний випадок на виробництві. Розслідування випадку не проводилось, документи не оформлювались. З 30.04.2017=2 року Градизька районна лікарня видала направлення на МСЕК, за результатами огляду була встановлена 3-а група інвалідності, в подальшому здоров`я погіршувалось, однак ніхто не проводив розслідування. Лише в 2017 році було проведено розслідування нещасного випадку, що відбувся 23.07.2002 року, та складено Акт № 1 про нещасний випадок від 24.04.2017 року. Після нових медичних обстежень 18.07.2017 року позивачу знову встановлено 3-ю групу інвалідності, ступінь втрати працездатності у відсотках складав 60% з 01.06.2017 року, причиною втрати працездатності зазначено трудове каліцтво від 23.07.2002 року, але Н-1 від 24.04.2017 року, дата переогляду - 01.08.2018 рік. Оскільки, розслідування було проведено невчасно, то позивач вважає, що має право та ті виплати, які існували у Фонді соціального страхування з 2012 року, з того періоду коли в нього почало погіршуватись здоров`я, а не з того моменту як він їх отримав у 2018 році, тому порахував свої недоотримані виплати і моральну шкоду, надав розрахунок і вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 377915,62 грн., а саме кошти недоотриманої одноразової допомоги в розмірі 66 952,80, інфляційні витрати за період з 01.06.2012 по 30.06.2019 - 90122,88 грн. 3% річних за період з 01.06.2012 року по 01.09.2019 року - 13746,92; кошти недоотриманих щомісячних страхових виплат в розмірі 97090,05 грн., інфляційні витрати - 94352,63 та 3% річних - 13344,31 за період з червня 2012 по травень 2017 року, 2306,03 витрати на лікування. Та відшкодування моральної шкоди 200000 грн. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач відчув сильний фізичний біль, неодноразово проходив курси лікування, тривалий час був обмежений в можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, перебував в статусі інваліда, не міг забезпечувати себе матеріально на гідному рівні чим позивачу завдано моральну шкоду. Зазначив, що вказані негативні явища істотно на тривалий час знизили якість його життя та зменшили блага, які позивач мав до моменту травмування та втрати працездатності. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в сумі 20000,00 грн., вважаючи, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок роботодавця, який не виконав покладений на нього законодавством обов`язок по створенню нешкідливих умов праці. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. З підстав, що роботодавцю взагалі до 2017 року не було відомо про даний нещасний випадок, а тому позов є безпідставним. Відповідь на відзив позивачем та його представником надавалась. Наголошувалось на всіх описаних у позові обґрунтуваннях, і також, те що представникам позивача, хто працював в той час в кількості мінімум 3-х осіб, які є безпосередніми працівниками ПАТ «Укртелеком», було достаменно відомо про всю ситуацію. В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили всі заявлені раніше позовні вимоги та підтримали позов в повному обсязі, з підстав вказаних раніше, просили позов задовольнити в повному обсязі (вступне слово позивача долучене до матеріалів справи). Представник відповідача в судовому засіданні підтримала свій відзив в повному обсязі, Крім того окремо просили визнати частину доказів ( а саме виписок з медичної картки) неналежними, бо в направленій відповіді на відзив відповідач їх не отримував, хоча в опису відповіді на відзив вони зазначені. Також заявила усне клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки роботодавцю офіційно стало відомо про ситуацію з позивачем лише, тоді коли він самостійно звернувся із письмовою заявою у 2017 році, і раніше ПАТ «Укртелеком» ніхто про цей випадок не повідомляв. До того ж позивач постійно працював на відповідача, та також були роки, коли позивач не працював на відповідача, але знов таки самостійно письмово не повідомляв про свої проблеми із здоров`я в внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався у 2002 році. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , дружина позивача, підтвердила, що коли стався нещасний випадок 23.07.2002 року, її чоловік декілька днів був непритомний,спочатку був доставлений в Градизьку лікарню, потім потрібні були спеціалісти і його в той же день перевезли до лікарні в м. Кременчук. Його роботодавцям на той момент, де він працював, всім його начальникам у смт. Градизьк, м. Глобино та іншим було відомо, про нещасний випадок, оскільки вони приходили в лікарню, її правда виштовхували з палати, але оскільки чоловік був у поганому стані, потім довго лікувався, він не підписував документи, які ті представники роботодавця прохали підписати, від чоловіка вона дізнавалась як їх звати, спілкувалась із Гнатенко начальником Глобинського цеху електрозв`язку, він казав, що все всім відомо, і щоб вона не піднімала бучу, бо чоловіку, ще працювати. 24.07.2002 року в лікарню прибули 5 чоловік з «Укртелекому», із Полтави, був інженер з охорони праці з Полтави, з Хорола та з Глобино, Начальник Глобинського відділу і Начальник Градизького відділення - [PERSON] . Вони цікавились станом здоров`я чоловіка, оплатили обстеження, МРТ, вони не могли спілкуватися із чоловіком, потім приїжджали ще, потім чоловік розповів, що ті особи хотіли, щоб він підписав заяву, що нещасний випадок з ним стався не на роботі, і отримана травма також не на роботі. Після лікарні Кременчука чоловіка перевели до лікарні в Градизьк, де він перебував з 05.08.2002 року, з 24.08.2002 перебував вдома на лікуванні. Їй відомо, що листки непрацездатності видавались з 23.07.2002 року на 1 місяць, [PERSON] приїжджав додому привозив кошти за лікарняні і забирав листки непрацездатності. Дослідивши матеріали справи, опитавши сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , 23.07.2002 року працював на посаді електромонтера лінійних споруд електрозв`язку та проводового мовлення 3 разряду на дільниці №3 цеху електрозв`язку №16 Центру електрозв`язку № 8 Полтавської дирекції ВАТ «Укртелеком». В той день [PERSON] отримавши наряд допуск на виконання робіт в смт. Градизьк разом з іншим електромонтером [PERSON] прибули до місця виконання робіт за адресою: смт. Градизьк Глобинського району, вул.. Ломоносова, біля будинку №10, виконував роботи по зняттю кабеля з опори та опущення його на землю, коли перебував на опорі на висоті приблизно 5 метрів, ця опора впала разом із позивачем, травмувавши його. Згідно висновків викладених в акті № 1 розслідування нещасного випадку, що стався 23.07.2002 року о 10 годині 37 хвилин, компетентною комісією встановлено, що даний нещасний випадок пов`язаний з виробництвом (п. 9, (S 06.2)). Комісія дійшла висновку, що під час виконання робіт не застосовано засоби колективного захисту (в разі їх наявності), невиконання Начальником дільниці електрозв`язку [PERSON] , як керівником робіт та електромонтером лінійний споруд [PERSON] , як виконавцем робіт вимог попередження падіння працівником разом із опорою до тримання проводів опору слід укріпити з трьох - чотирьох боків рогачами або баграми. Так само необхідно укріпити дві суміжні опори. Також було констатоване порушення позивачем [PERSON] розв`язування проводів одночасно на двох і більше суміжних опорах, а також обрізання всіх проводів на опорі з одного боку (п.7). Встановлені особи які допустили нещасний випадок: це [PERSON] , начальник дільниці та [PERSON] електромонтер (позивач) (п.10). Внаслідок вказаного трудового каліцтва позивач вперше з 02.10.2012 по 11.02.2012 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, відповідно до виписки № 361 із медичної картки амбулаторного стаціонарного хворого (денна форма) МСЕК, в м. Полтава встановлено 3 групу інвалідності загального захворювання. В подальшому позивач неодноразово проходив МСЕК в м. Полтава, про що містяться копії виписок стаціонарного хворого № 1548 від 26.03.2013 року, № 154 від 16.10.2013 року, № 108 від 28.03.2014 року, № 56 від 27.02.2015 року, № 236 від 07.10.2015, № 1432 від 12.03.2016 року, №190 від 14.09.2016, № 122 від 25.02.2017 року, № 132 від 01.03.2018 року, № 491 від 07.10.2018 року, № 5451 від 20.03.2019 року. Згідно медичної документації виданої на ім`я позивача, останній неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв'язку з отриманими під час нещасного випадку тяжкими травмами, переніс хірургічні операції, пересувався в просторі за допомогою милиць, переніс больові відчуття. Згідно КОНСТИТУЦІЯ УКРАЇНИ; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У відповідності зі ст.ст. 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, спричинене позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, заподіяло йому моральні та фізичні страждання, які полягають в обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, суттєвому зниженні життєвої активності, у відсутності можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, відчутті болю, у необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, проходження лікування. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мали місце в житті позивача у зв`язку із виробничою політравмою, яка призвела до довготривалої втрати позивачем професійної працездатності, погіршенні функцій організму, тому суд приходить до висновку про те, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав тілесні ушкодження під час виконання трудових відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності відповідно, довготривалу потребу позивача в медикаментозному лікуванні, часткову вину відповідача в заподіянні позивачу шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 70 000 (сімдесят тис.) грн. Також, представник відповідача ПАТ «Укртелеком» звернулася до суду з усним клопотанням про застосування строків позовної давності до всіх правовідносин, що існували між сторонами. Відповідно до приписів статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України), Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України) За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня., коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації (OAO Neftyanaya kompaniya YUKOS v. Russia); пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Case of Stubbings and others v. The United Kingdom)). Тому враховуючи все вище викладене стосовно позовних вимог на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 377915,62 грн., а саме кошти недоотриманої одноразової допомоги в розмірі 66 952,80, інфляційні витрати за період з 01.06.2012 по 30.06.2019 - 90122,88 грн. 3% річних за період з 01.06.2012 року по 01.09.2019 року - 13746,92; кошти недоотриманих щомісячних страхових виплат в розмірі 97090,05 грн., інфляційні витрати - 94352,63 та 3% річних - 13344,31 за період з червня 2012 по травень 2017 року, 2306,03 витрати на лікування - слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 900,00 грн.

Outcome: partial