Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У квітні 2015 року ТЗДВ «Полтавтрансбуд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], що діє від свого імені та від імені та інтересах неповнолітнього [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної у м.Полтаві ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням гуртожитку по [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник третьої особи при прийнятті рішення у справі поклалася на розсуд суду. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, не повідомивши суд про причини своєї неявки, хоча була повідомлена про дату та час судового засідання належним чином. Суд, заслухавши представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (далі за текстом - гуртожиток). Колишня адреса гуртожитку: [ADDRESS], була змінена 08 вересня 2010 року відповідно до рішення №323 Полтавської міської ради 15.07.2008 року на прохання відповідачки позивач здійснив реєстрацію її постійного місця проживання у гуртожитку та її сина - [PERSON], [INFO] Крім того, 26.02.2010 року на прохання відповідачки позивач здійснив реєстрацію постійного місця проживання у гуртожитку доньки відповідача - [PERSON], [INFO] Але ні відповідачка ні її діти фактично ніколи не проживали за вказаною адресою та на даний час не проживають і їхні особисті речі в гуртожитку відсутні. Факт непроживання відповідача та його дітей у спірному гуртожитку підтверджується актами обстеження від 01.09.2014 р., 06.10.2014 р., 23.11.2014 р.,18.12.2014 р., 17.01.2015 р., 11.02.2015 р., складених представниками адміністрації позивача про те, що відповідачка та її діти не проживають у спірному гуртожитку з моменту реєстрації та їхні особисті речі за місцем реєстрації відсутні. Відповідно до ст.127 Житлового кодексу РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно ч.1 ст.71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Статтею 163 Житлового кодексу УРСР передбачено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Відповідачка та її діти відсутні в будинку понад строки, встановлені ст. 71 Житлового кодексу УРСР з неповажних причин, витрати, повязані з триманням кімнати у гуртожитку відповідач не несе. Таким чином, оскільки відповідачка та її діти у спірному гуртожитку не проживають більше шести місяців, то суд вважає, що відповідачка та її діти втратили право користування вищевказаним жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved