Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначивши, що 10 травня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000,00 грн. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим виникла заборгованість. Так, за період з 31.01.2015 по 31.01.2018 виникла заборгованість по відсоткам в розмірі 17\~260,61 грн., яку позивач, а також судові витрати, просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Зокрема зазначив, що позов подано стосовно нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту відсотків і оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом можуть бути стягнені в межах строку позовної давності. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов. Просив врахувати, що позивачу рішенням суду вже було відмовлено у задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності. Крім того, відповідно до ст.266 ЦК України якщо строк позовної давності сплив до основної вимоги, то позовна давність сплила і до додаткової вимоги, а тому просив суд у задоволенні позову відмовити, застосувавши до вимог строк позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання, відповідно до положень ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що 10 травня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000,00 грн. 09 лютого 2010 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 19\~668,96 грн. [PERSON] до суду була подана заява про скасування судового наказу від 09.02.2010, оскільки платіжна картка з кредитним лімітом у розмірі 15\~000,00 грн. у неї була викрадена не встановленою особою, про що нею була подана відповідна заява до АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області та на підставі чого порушена кримінальна справа №61071933, що підтверджується довідкою АНД РО ДГУ УМВД України в Дніпропетровській області, наявною в матеріалах справи. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2010 року скасовано судовий наказ від 09 лютого 2010 року та розяснено стягувачеві, що заявлені ним вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову. У лютому 2015 року позивачем, ПАТ КБ «Приватбанк», було подано до суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором №б/н від 10 травня 2007 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у звязку із пропуском строку позовної давності. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 12.05.2015. Під час розгляду справи, відповідач [PERSON] та її представник надали до суду заяву про застосування позовної давності. Так,\~відповідно до\~ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Як визначено ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом статті 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599\~ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Статтею 264\~ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95\~ЦПК України (в редакції яка діяла на час видачі судового наказу) є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ\~ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви про видачу судового наказу), перериває перебіг строку позовної давності. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14. У відповідності до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із матеріалів справи, договір між сторонами укладався 10 травня 2007 року, останній платіж [PERSON] здійснила 30.09.2009, після чого грошові зобовязання за договором не виконувала. Кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором пов'язувався із терміном дії картки «Універсальна», який відповідно до заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, був визначений 12 місяців. Доказів продовження цього строку або користування нею відповідачем, суду не надано. Дані обставини ніким не спростовані, а окрім зазначеного встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зазначає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі розпочався з 30.09.2009, та перервався поданням заяви про видачу судового наказу, після скасування якого перебіг позовної давності заново розпочинається починаючи з наступного дня після скасування судового наказу, тобто з 27 березня 2010 року і сплив 27 березня 2013 року. Що стосується нарахування процентів, про стягнення яких і просить позивач, подаючи позов у квітні 2018 року, то проценти сплачуються щомісячно, і позовна давність щодо місячних платежів розпочалася з 30 вересня 2009 року, а з урахуванням подання заяви про видачу судового наказу та в подальшому його скасування з 27 березня 2010 року та закінчилася 27 березня 2013 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду першої інстанції з позовом про захист свого порушеного права лише у квітні 2018 року, про що свідчить вхідний штамп на позовній заяві. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача зі сплати відсотків за кредитним договором сплинув строк позовної давності, в межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Дана позиція суду ґрунтується також і на висновках ЄСПЛ, зроблених за результатами розгляду скарг, а саме, в своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Строк позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць конвенції, виконує кілька завдань, зокрема, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть виникнути в разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011, прийнятого за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.96, прийнятого за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). З урахуванням результату розгляду справи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed