Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою про визнання права на спадкування за законом. Зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстрована в [ADDRESS]. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна по закону є вона, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. У ході оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу, яким є свідоцтво про право власності на житловий будинок. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні її спадкових прав, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], належав її матері на праві власності, позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача - Джуринської сільської радиШаргородського району Вінницької області у судове засідання не з'явився, проте від в.о. сільського голови Яковишеної В.І. до суду надійшла заява, у якій вона проти задоволення позову не заперечує, справу просить розглянути у відсутність представника сільської ради. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, проте, від начальника реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Залокоцької В.Д. надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечує. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [INFO] року у с. Джурин Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, у тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна є позивач, оскільки є дочкою спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 8, 9). З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до Шаргородської державної нотаріальної контори, що підтверджується її заявою, яка є в матеріалах спадкової справи, копія якої міститься в матеріалах цієї справи (а.с. 37). У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову за № 405/02-31 від 12.03.2015 року (а.с. 7). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок з господарськими будівлями. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України (далі -ЦК України). Так, згідно з статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем по закону після смерті матері [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, позивач подала відповідну заяву в нотаріальну контору. Водночас, оформити спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями належав на праві власності [PERSON] Так, згідно даних погосподарських книг за 1986-2015 роки [PERSON] зазначена головою двору (а.с. 22-27). Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2486 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 16). Згідно довідки виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 25.02.2015 № 483, житловий будинок по [ADDRESS]належить [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки КП «Могилів-Подільське міжрайонне БТІ» від 12.03.2015 № 56, згідно архівних даних БТІ право власності на домоволодіння по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не зареєстровано (а.с. 14). Із технічного паспорту, виготовленого 17 березня 2015 року, на житловий будинок по [ADDRESS]вбачається, що будинковолодіння складається із: житлового будинку літера «А» загальною площею 42,6 м кв., у тому числі житловою площею 33,5 м кв., веранди літера «а», веранди літера «а1» та погрібу літера «Б» (а.с. 17, 18). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Отже, у період з 1917 по 1980 рік, тобто в період забудови домоволодіння [PERSON] (а.с. 18, 19) в сільській місцевості державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташовані по [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому це будинковолодіння входить до складу спадщини. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину житловий будинок з господарськими спорудами, розташовані по [ADDRESS], окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому, позов слід задовольнити. Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 415,33 грн відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved