Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (а. с. 138), просила вселити її у належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (до перейменування - [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначала, що з 19 травня 2016 року вона є єдиним законним власником вказаної вище квартири, відповідачі у справі протиправно чинять їй перешкоди у вселенні до належної їй на праві власності квартири, чим порушують її права як власника нерухомого майна. Вона неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, намагалася порозумітися з відповідачами, однак жодного разу вони вхідні двері квартири їй не відчинили. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності до суду не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання усіх відповідачів, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їхньої відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] з 19 травня 2016 року. Підставою виникнення права власності на дану квартиру зазначено іпотечний договір від 13 березня 2013 року. За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. ст. 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з наведених норм, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Під час розгляду справи суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача відповідачем, та залежно від встановлених обставин вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Однією з обов'язкових умов застосування судового захисту прав позивача є порушення відповідачем цивільних прав позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення судом не встановлено, правові підстави для задоволення позову відсутні. Із позовної заяви [PERSON], враховуючи уточнення позовних вимог, видно, що позивач у справі звернулася до суду з вимогами про вселення її як власника до квартири [ADDRESS] посилаючись на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] протиправно чинять їй перешкоди у вселенні до належної на праві власності квартири, вказуючи на те, що вона неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, намагалася порозумітися з відповідачами, щоб вони надали їй доступ до квартири та не чинили перешкод у реалізації нею права на проживання у квартирі. Проте відповідачі жодного разу до квартири її не впустили, дверей квартири не відчинили, доступу до квартири їй не надали. Будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивач [PERSON], яка згідно із вказаною у позовній заяві адресою проживає у місті Харкові, суду не надала, обставин щодо перешкоджання відповідачами у проживанні позивача в квартирі у суді не підтвердила. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що вчинення відповідачами перешкод у вселенні позивача у належну їй квартиру не встановлено, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю, через недоведеність позивачем у суді заявлених позовних вимог. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed