Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У квітні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 30 липня 2004 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 903. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, що в свою чергу призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що спільне життя з відповідачем та збереження їх сім'ї є неможливе й відповідно суперечать її особистим інтересам, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому посилаючись на вказане просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхніх дітей, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від усіх заробітків (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви і до досягнення дітьми повноліття. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Від неї через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначила, що підтримує подану заяву, просила про її задоволення. Також просила розгляд справи провести у її відсутності. Від відповідача через канцелярію суду надійшла заява, в якій вказав, що проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечує, просив розгляд справи провести у його відсутності. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із розясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Так, судом встановлено, що з 30 липня 2004 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 903 (а.с. 22). Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). Батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Таким чином, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, суд приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, то суд зазначає наступне. Так, положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України\~\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. \~ \~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Крім того, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що у сторін від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 9,10), батьками яких є [PERSON] та [PERSON] При цьому, як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, діти сторін проживають разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на їх утримання, що не заперечується також і відповідачем. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, відповідач [PERSON] щомісячно в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дітей не надає. Доказів щодо надання коштів у добровільному порядку відповідачем суду не надано. Також відповідачем не надано доказів щодо наявності у нього будь-яких кредитних чи інших зобовязань. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є працездатним та офіційно працевлаштований, працює в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення Управління ДСНС у Чернівецькій області, де регулярно отримує заробітну плату, що підтверджено відповідною довідкою, наявною в матеріалах справи. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання саме неповнолітніх дітей, суд, враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, є працездатним, згідно вимог ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати своїх дітей, суд ураховуючи розмір офіційного доходу відповідача, суд приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів на утримання його неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України\~\~з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved