Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просила витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] і повернути на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; зобов'язати [PERSON] та [PERSON] протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили звільнити вищезазначену квартиру. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 червня 2014 року було розпочато оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] Укладення вказаного договору не було завершено, оскільки сторони не підписалися в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, а, отже, договір купівлі-продажу вважається неукладеним. Враховуючи зазначене, відповідачі набули майно без достатньої правової підстави. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі та їх представники проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Свідки [PERSON] та [PERSON], яка була брокером з боку [PERSON], пояснили суду, що були присутні при укладенні договору купівлі-продажу та бачили як позивач особисто підписувала договір та отримала кошти до підписання договору. Свідок [PERSON] також пояснила, що позивач бажала продати квартиру і до цього її ніхто не змушував, ціна була узгоджена і зауважень до договору у позивача не було. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій був заповнений нотаріусом. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що державні реєстрації укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення. З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу містить усі істотні умови, підписаний сторонами, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі, а, отже, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та змісту і, у зв'язку з цим, договір є укладеним. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі мають заявлятися вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України (Набуття, збереження, майна без достатньої правової підстави). Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Вищезазначена стаття регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Заявляючи вимогу про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] не звернула увагу на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, а, отже, законного заволоділи нею і тому підстави для витребування квартири у відповідачів на підставі ст. 1212 ЦК України відсутні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує на те, що нотаріальне посвідчення договору не відбулося в силу ч. 3 ст. 640 ЦК України, а, отже, договір є неукладеним. Позивач також посилається на ст. ст. 34, 52 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Частиною 3 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що тексти договорів, заповітів, довіреностей та ряду інших документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Згідно глави 11 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. З наданої до суду копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. було внесено до реєстру запис про вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу. Крім того, 18 червня 2014 року було складено акт про відмову продавця [PERSON] поставити підпис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу від 18 червня 2014 року є неукладеним і при його посвідченні були порушені вимоги чинного законодавства, а, отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для витребування з незаконного володіння квартири, скасування державної реєстрації та звільнення квартири. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed