Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 31.12.2015 року помер їх батько [PERSON]. Коли позивачі звернулися до нотаріальної контори для прийняття спадщини, їм стало відомо, що будинок №22 по вулиці Мічуріна в селі Одрадокамянка Бериславського району Херсонської області, в якому вони проживали разом з батьком та мачухою - [PERSON] подарований останній іншою особою - [PERSON], який був власником зазначеного будинку. [PERSON] повідомив, що будинок він не дарував, а продав за 1000 доларів США, що на той час становило 5000 гривень. Позивачі вважають договір дарування будинку удаваним правочином. Просять суд: 1) визнати недійним договір дарування житлового будинку №22 по вулиці Мічуріна в селі Одрадокамянка Бериславського району Херсонської області, укладений 29.11.2005 року між [PERSON] (обдарованою) та відповідачем [PERSON] (дарувальником), посвідчений приватним нотаріусом Бериславського нотаріального округу [PERSON], визнавши його удаваним; 2) визнати дійсним договір купівлі-продажу, який насправді відбувся між [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити на викладених у позовній заяві підставах, оскільки між відповідачами відбувся договір купівлі-продажу. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Суду пояснили, що позов не визнають, оскільки був укладений договір дарування. Іншого позивачами не доведено, належних та допустимих доказів щодо удаваності правочину суду не надано. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що будинок №22 по вулиці Мічуріна в селі Одрадокамянка Бериславського району Херсонської області йому залишився у спадок від батьків. Дійсно він продав будинок [PERSON] і [PERSON] за 900 доларів США, спочатку домовилися про 1000 доларів США, однак потім зійшлися на 900. Жодних розписок про отримання грошей він не писав. У нотаріуса вважав, що підписує договір купівлі-продажу. Текст договору він не читав. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування житлового будинку від 29.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок №22 по вулиці Мічуріна в селі Одрадокамянка Бериславського району Херсонської області (а.62). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.01.2006 року вбачається, що [PERSON] набула права власності на зазначений будинок на підставі договору дарування від 29.11.2004 року (а.63). 31.12.2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КГ №213495 від 19.04.2016 року (а.16). Після його смерті заведена спадкова справа №24/2016 від 05.05.2016 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.21). Свідок [PERSON], яка допитана судом за клопотанням позивачів, пояснила, що вона є сестрою [PERSON]. Зі слів її батьків їй було відомо, що [PERSON] з [PERSON] купили будинок в селі Одрадокамянка, гроші виплачували частинами. Свідок [PERSON], яка допитана судом за клопотанням позивачів, пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON]. Зі слів [PERSON] їй відомо, що будинок вони з [PERSON] купили, гроші виплачували частинами. Свідок [PERSON], яка допитана судом за клопотанням відповідача [PERSON], пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що будинок їм подарувала сім'я [PERSON]. Будинок був у занедбаному стані. Свідок [PERSON], яка допитана судом за клопотанням відповідача [PERSON], пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON]. У [PERSON] було п'ятеро дітей, грошей вони не мали. Їхні батьки та сім'я [PERSON] товаришували, тому останні вирішили подарувати будинок [PERSON]. Це їй відомо зі слів матері. Відповідно до ст.235 ЦК України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Позивачі не обґрунтовували удаваність вчиненого договору дарування прихованням договору купівлі-продажу житлового будинку, який на їх думку мав місце, не довели, що удавана угода прикриває реальну угоди, яку мали на меті укласти сторони, чи діяли обидві сторони умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду, не спростували наявність наміру укласти договір дарування. Згідно п.7 договору дарування жилого будинку від 29 листопада 2004 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], сторони підтвердили, що зміст й правові наслідки правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом; вони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди. Суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] не доведено обставин, на які вони посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування. Крім того, позивачі не були стороною оспорюваного договору. Згідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Договір купівлі-продажу нерухомого майна вчиняється у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачі не надали жодного письмового доказу, який би підтверджував укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а не дарування. Також позивачі не надали суду будь-якого письмового доказу, який би підтверджував передачу [PERSON], померлим [PERSON] коштів [PERSON] як плату за житловий будинок. Визнання позову відповідачем [PERSON] не є безумовною підставою для задоволення вимог без врахування думки та інтересів відповідача [PERSON], яка позов не визнала. Показання свідків щодо факту укладення удаваного правочину також не можуть бути взяті до уваги, оскільки свідки з боку позивачів не були очевидцями подій, все що вони пояснили суду їм відомо з чужих слів, тому їхні показання не є належним та допустимим доказом, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України та ст.218 ЦК України. Суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed