Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом до Ізюмської міської ради Харківської області, із залученням третіх осіб Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство 1, в якому з урахуванням уточнення до позову просить визнати за ним право користування неприватизованою квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та знаходилася в постійному користуванні його батька [PERSON], померлого 10 серпня 2015 року (а.с. 2-7). Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримує уточнений позов і просить суд позов задовольнити (а.с. 44). Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без участі відповідача, заперечень на позов не мають (а.с. 40, 42). Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, заперечень на позов не надали (а.с. 36-37). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON] народився 23 квітня 1994 року, батьками є [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження І-СР № 256543, виданого виконкомом Цвітківської селищної ради Городищенського району Черкаської області 25.05.1994 року (а.с. 9). 30 січня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СР № 245797, виданого Цвітківською селищною радою Городищенського району Черкаської області 03.02.2015 року (а.с. 10). 10 серпня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ВЛ № 504942, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 11.08.2015 року (а.с. 11). Позивач є єдиним спадкоємцем. Книгою 6 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За замістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII (Із наступними змінами), цей Закон визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Згідно ст. 1 цього Закону приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих [PERSON] народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом (в редакції Закону N 3716-VI від 08.09.2011). Відповідно до ч.1 ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. Частиною 1 статті 7 цього Закону передбачено, за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Отже, положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» розповсюджується і на приватизацію майна, що перебуває у комунальній власності. Як встановлено по справі, [PERSON] перебував на повному державному забезпеченні у Дитячому будинку змішаного типу для дітей дошкільного та шкільного віку Ізюмського міського відділу освіти з 12.08.2009 року до 29.03.2010 року, що підтверджується довідкою даної установи № 65 від 29.03.2010 року (а.с. 12). Після вибуття з Дитячого будинку позивач прибув на постійне проживання до свого батька - [PERSON], і разом з батьком мешкав у квартирі за адресою: [ADDRESS], який у 2000 році отримав ордер на вказане житлове приміщення та постійно користувався нею (а.с. 13). Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], знаходиться в комунальній власності Ізюмської міської ради Харківської області на підставі рішення Ізюмської міської ради Харківської області № 0248 від 28 січня 2011 року, яким дано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Ізюм в особі Ізюмської міської ради Харківської області, гуртожиток, який розташований за адресою: Харківська область м. Ізюм вул. Київська, 6, та доручила виконавчому комітету Ізюмської міської ради Харківської області створити комісію з прийняття вищевказаного обєкту до комунальної власності територіальної громади м. Ізюм в особі Ізюмської міської ради Харківської області (а.с. 15). Батько позивача у 2011 році переніс ішемічний інсульт, в наслідок цього сильно хворів, заробітну плату не отримував, а потім раптово помер, у зв'язку з чим він не встиг приватизувати жиле приміщення (а.с. 16-24). В зв'язку з тим, що останні пять років позивач мешкав разом зі своїм батьком, та іншого житла не має, позивач усно звертався до Ізюмської державної нотаріальної контори, де йому повідомили про те, що у разі відсутності правовстановлюючого документу на зазначену квартиру Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості видати йому свідоцтво на право на спадщину і порекомендували звернутися до Ізюмського міськрайонного суду для захисту своїх прав. Пленум Верховного Суду України в ч.5 п.13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до комунальної власності, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. Враховуючи, що батько позивача [PERSON] постійно проживав у спірній квартирі, то він є таким, що за життя набув право користування спірною квартирою. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних доказів про те, що батько позивача [PERSON] в період з 2011 року звертався до приватизаційного органу з метою приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], позивач суду не надав. Оскільки [PERSON] до дня смерті не звернувся до органу приватизації для отримання права власності на спірне житлове приміщення, тобто не висловив волю на приватизацію займаної ним квартири та помер, до позивача, як до спадкоємця, не перейшло право вимагати визнання права власності на квартиру, а перейшло право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. За змістом ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X, із наступними змінами (далі ЖК УРСР) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Позивач протягом тривалого часу й дотепер виконує обов'язки щодо утримання спадкового майна в належному стані, здійснює поточний ремонт квартири, сплачує за комунальні послуги, що підтверджує факт прийняття спадщини після смерті батька (довідка КЖРЕП-1 № 844 від 28.09.2015 року а.с. 13). У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував. Судові витрати, від сплати яких позивача було звільнено, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.32).

Outcome: approved