Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

у квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], який по день смерті проживав і був зареєстрований в с. Аристівка Шаргородського району Вінницької області. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна по закону є вона та її сини, які від прийняття спадщини відмовились. У ході оформлення спадкових прав було виявлено відсутність відмітки про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON], в бюро технічної інвентаризації на свідоцтві про право власності на нерухоме майно. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні її спадкових прав, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] належав її чоловікові на праві власності, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок літера «А» загальною площею 63,8 м кв., житловою площею 52,0 м кв., веранду літера «а», літню кухню літера «Б», сарай літера «В», погріб літера «В1», прибудову літера «в», розташовані по [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача - Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Зайченко Г.В. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову [PERSON], зазначила, зокрема, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] дійсно належав на праві власності померлому [INFO] [PERSON] Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, проте, від начальника реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Залокоцької В.Д. надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечує (а.с.50). Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. [INFO] у с. Аристівка Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема, із житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна є позивач, оскільки вона є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], із якого вбачається, що після укладення шлюбу змінилось прізвище позивача, з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.14). Інші спадкоємці за законом [PERSON], [PERSON], [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] не прийняли і на неї не претендують, що вбачається із їхніх заяв (а.с.19-21). Згідно довідки виконкому Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 922 від 29.04.2013 року [PERSON], як спадкоємець після смерті [PERSON], прийняла спадщину шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Одразу після смерті розпорядилася домашніми та особистими речами померлого (а.с.18). Позивач звернулася до нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок, розташований в [ADDRESS], проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений вище будинок їй відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову за № 120/02-31 від 23.01.2014 року (а.с.34). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтва є відсутність на свідоцтві про право власності на нерухоме майно відмітки про реєстрацію права власності. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які з огляду на те, що спадщина відкрилась та була прийнята до 01 січня 2004 року регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР). Зазначене відповідає пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України) та узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у пункті 1 інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Так, згідно частини першої статті 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК УРСР, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем померлого [PERSON], оскільки є його дружиною. Водночас, оформити спадщину на житловий будинок, розташований в [ADDRESS], позивач не може через відсутність на правовстановлюючому документі, яким є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відмітки про реєстрацію права власності. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок, належав на праві власності [PERSON] Так, згідно даних погосподарських книг № 7 за 1961-1963 роки та № 17 за 1991-1995 роки [PERSON] зазначений головою двору (а.с.28,29). У довідці виконкому Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 29.04.2013 року за № 922 зазначено, що згідно запису у господарській книзі № 16, особовий рахунок [NUMBER] за [PERSON] рахується житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] (а.с.18). Із оглянутого у судовому засіданні оригіналу технічного паспорту, виготовленого в липні 2007 року, на житловий будинок в [ADDRESS], копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 31-33) вбачається, що будинковолодіння складається із: житлового будинку літера «А» загальною площею 63,8 м кв., житловою площею 52,0 м кв., веранди літера «а», літньої кухні літера «Б», сараю літера «В», погрібу літера «В1», прибудови літера «в». Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2009 року, виданого Деребчинською сільською радою на підставі рішення Шаргородської районної ради від 22.10.1987 року № 244, власником домоволодіння у [ADDRESS] є [PERSON] Проте, це свідоцтво не зареєстроване у встановленому законом порядку, а відтак не може вважатись правовстановлюючим документом. У той же час, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні вказує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Отже, з 1950-1960 роки, тобто в період забудови домоволодіння [PERSON] (а.с.33) в сільській місцевості, державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Відтак, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, зокрема, погосподарські книги, технічний паспорт, довідку виконкому Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] його право власності на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому домоволодіння входить до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину домоволодіння, розташоване в [ADDRESS], окрім того, на думку суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а відтак, позов слід задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved