Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому із урахуванням уточнення позовних вимог просила встановити факт належності [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] та визнання за нею як спадкоємицею померлої [PERSON] права власності на це домоволодіння. В обґрунтування позивач зазначила, що [INFO] померла [PERSON], про що в книзі реєстрації смерті 24 жовтня 2001 року було зроблено відповідний запис за № 7965. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке складається з домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] 22 квітня 1999 року склала заповіт, який був посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, яким заповідала [PERSON] належне їй майно. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 18 квітня 2012 року, звернулася до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] На підставі заяви позивача була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 22 травня 2013 року винесла постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори правоустановчих документів на спірне нерухоме майно. Позивач у поданому позові посилалася на те, що згідно із листом Дніпропетровського міжміського БТІ від 18 квітня 2006 року за № 3565 станом на 17 квітня 2006 року реєстрація права власності на домоволодіння [ADDRESS] не проводилась, на момент останнього обстеження проведеного у 2002 році будинок значився за [PERSON]. Представником міського інвентаризаційного бюро [PERSON] 04 липня 1986 року було здійснено обстеження домоволодіння [ADDRESS] згідно запиту відділу комунального господарства Жовтневого району на предмет розділу земельної ділянки на два самостійні домоволодіння. Також представником міського інвентаризаційного бюро [PERSON] видано акт про те, що було проведено обстеження на предмет встановлення права власності [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані [ADDRESS] Дане домоволодіння площею 1800 м. кв. складається з двох житлових будинків та споруд. [PERSON] та [PERSON] вказали, що будинок належить їм на праві особистої власності. В підтвердження цього вони подали документи: схематичні плани земельних ділянок; дозвіл райвиконкому № 121 від 30 червня 1954 року на будівництво житлового будинку, виданий громадянину [PERSON] - чоловіку [PERSON] Архівних даних про приналежність домоволодіння по [ADDRESS] на момент початку Вітчизняної Війни 22 червня 1941 року немає. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON], від спадщини не відмовилась, тому позивач просить встановити факт належності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] у місті Дніпро та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] у місті Дніпрі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх з підстав визначених у позові та наведених у судовому засіданні. Відповідач у судовому засіданні чіткої правової позиції по суті пред'явлених позовних вимог не зазначила, вказала лише про те, що просить відкласти розгляд справи без наведення підстав для цього. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, [INFO] померла [PERSON], про що в книзі реєстрації смерті 24 жовтня 2001 року було зроблено відповідний запис за № 7965 (а.с. 30) Позивач звернулася до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 22 травня 2013 року винесла постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки позивачем не надано до нотаріальної контори правоустановчих документів на спірне нерухоме майно (а.с. 38-39). Згідно із листом Дніпропетровського міжміського БТІ від 18 квітня 2006 року за № 3565 станом на 17 квітня 2006 року реєстрація права власності на домоволодіння [ADDRESS] не проводилась, на момент останнього обстеження проведеного у 2002 році будинок значився за [PERSON] (а.с. 36). Представником міського інвентаризаційного бюро [PERSON] 04 липня 1986 року було здійснено обстеження домоволодіння [ADDRESS] згідно запиту відділу комунального господарства Жовтневого району на предмет розділу земельної ділянки на два самостійні домоволодіння. Також представник міського інвентаризаційного бюро [PERSON] видав акт про те, що було проведено обстеження на предмет встановлення права власності [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані [ADDRESS]. Дане домоволодіння площею 1800 м. кв., складається з двох житлових будинків та споруд (а.с. 25, 27). [PERSON] та [PERSON] вказали, що будинок належить їм на праві особистої власності. В підтвердження цього вони подали документи: схематичні плани земельних ділянок; дозвіл райвиконкому № 121 від 30 червня 1954 року на будівництво житлового будинку, виданий громадянину [PERSON] - чоловіку [PERSON] Статтею 256 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У своєму позові [PERSON] просить суд встановити факт належності померлій [PERSON] спірного домоволодіння. Проте суд не наділений повноваженнями установлення факту належності певній особі нерухомого майна, оскільки наявність у особи певного речового права повинна доводитися не встановленням судом факту належності їй спірного майна, а наявністю у неї правоустановчих документів або визначених цивільним законодавством правових підстав для володіння цим майном. Законодавець визначає лише можливість встановлення у судовому порядку факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, тобто право власності такої особи не оспорюється, а є лише необхідність у підтвердженні належності саме їй певних документів, що підтверджують наявне у неї право. Водночас предметом спору у цій справі є не встановлення належності померлій [PERSON] певного правоустановчого документа, а фактично визнання права власності на домоволодіння, тобто констатація факту належності позивачеві певного речового права на майно. Підставою позову є обставини, які підтверджують наявність у померлої відповідного речового права на річ і його переходу до позивача. Проте з цього приводу слід зазначити, що ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Верховний Суд України в постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Звертаючись з позовом до суду у цій справі [PERSON] зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті [PERSON] і посилаючись на те, що остання все майно заповідала їй і відповідно до наявних у неї відомостей володіла спірним домоволодінням просила визнати за нею право власності на це нерухоме майно. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які посилання на те, які права позивача порушені відповідачем, яким чином [PERSON] або якими її діями порушено, оспорено або не визнано право власності позивача, оскільки аналіз наведених у позові, письмових поясненнях та у судовому засіданні доводів свідчить про те, що такі доводи є неконкретизованими та недоведеними. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. У п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» указано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Слід також відзначити, що неможливим є і визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємців, оскільки ніхто, крім власника, не може звертатися до суду з таким позовом. При цьому відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв'язку із ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об'єкт нерухомого майна (постанова Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 3-55гс). Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи те, що позивачем не доведено факту порушення його законних прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем та оспорення її права власності, а позов фактично стосується набуття позивачем права на спадкове майна, а відповідач не є особою, яка здійснює реалізацію цього права, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту належності домоволодіння та визнання права власності необхідно відмовити. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, а також те, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed