Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом набуття права власності на це нерухоме майно. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, для забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки зазначеної квартири. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, позивач набув право на звернення стягнення на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року. Обравши вказаний спосіб захисту, позивач звернувся до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав, зазначених в позові. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11289244000, відповідно до якого останній надано кредит у розмірі 31850 дол. США зі сплатою за користування договором 12,9 відсотків на рік, з кінцевим терміном повернення до 29.01.2031 року. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем [PERSON] 29.01.2008 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2008 року. 08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало своє право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року. На час звернення до суду відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку її заборгованість станом на 08.09.2014 року складає 590505,03 грн., з яких: 388242,26 грн. - сума заборгованості за кредитом та 202262,78 грн. - сума заборгованості за відсотками. Внаслідок чого у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до положень ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 ст. 590 ЦК України визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 12 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до положень ч. 3 цієї статті ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до роз'яснення, наданих у п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів» № 5 від 30.03.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до п. 5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється також способом звернення стягнення на предмет іпотеки передачею іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом набуття права власності на це нерухоме майно є обґрунтованими. При цьому посилання відповідача на положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними. Оскільки відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умов, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового) поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищуює 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. За змістом наведених положень Закон може бути застосований лише за наявності сукупності всіх зазначених умов. З матеріалів справи вбачається, що майно відповідача, яке є предметом іпотеки, не є постійним та останнім місцем проживання боржника [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] к. 1 з 14.03.2006 року (довідка адресно-довідкового бюро ГУДМС, УДМС України в Херсонській області), а у спірній (іпотечній) квартирі зареєстрована та проживає інша особа (довідка ОСББ «49 ГХД-41» 3582 від 20.11.2014 року). Враховуючи зазначене, суд вважає, що дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на правовідносини між сторонами у справі, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Ст. 88 ЦПК України вказує на те, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved