Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що 18.12.2013 року померла його мати, [PERSON], після смерті якої позивач успадкував ? частину будинку № 7 розташованого по вулиці Буйко в с. Ярошівка Фастівського району Київської області. Власником іншої ? частини вказаного будинку являлася [PERSON]. У червні 2015 року позивач звернувся до Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області із заявою про надання йому права на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,2500 га за місцем знаходження вказаного будинку, але у видачі такого дозволу позивачу було відмовлено, оскільки земельна ділянка площею 0,2837 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Буйко, 7 в с. Ярошівка зареєстрована на праві власності за [PERSON], згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія IY-КВ№006022 від 04.05.1998 року. Позивач вважає, що вказаним рішенням Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 20.12.1997 року № 38 про передачу у приватну власність усієї земельної ділянки [PERSON] було порушено право на приватизацію ? частини земельної ділянки іншого співвласника, його покійної матері [PERSON], про яке вона не знала на протязі усього свого життя. Відтак, позивач, як власник 1/2 частини житлового будинку вважає порушеними вже на сьогодні його права як спадкоємця на ? земельної ділянки, а тому звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 20.12.1997 року № 38 про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства площею 0,2837 га та визнати недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IY-КВ№006022 від 04.05.1998 року, виданий на імя [PERSON], земельна ділянка площею 0,2837 га в с. Ярошівка Фастівського району Київської області, зареєстрована за № 9507/23, для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити. Представник відповідача Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області в судовому засіданні проти позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Проте, подав письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що земельна ділянка була оформлена на його бабу [PERSON], так як остання постійно проживала в с. Ярошівка, доглядала за господарством та старою матір»ю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносин. Так, згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2015 року, за позивачем - [PERSON], 30.08.1945 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 18.12.2013 року, визнано право власності на ? частину житлового будинку № 7, що знаходиться по вул. Буйко в с. Ярошівка Фастівського району Київської області. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.05.2015 року № 37734361, [PERSON] зареєстрував своє право на ? частину житлового будинку № 7 по вул. Буйко в с. Ярошівка Фастівського району Київської області. Інша ? частина вказаного домоволодіння належала [PERSON] При звернення позивача до Томашівської сільської ради, згідно відповіді №02-32/152 від 08.07.2015 року, [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Буйко, 7 в с. Ярошівка та 0,03 га для ведення особистого селянського господарства у звязку із тим, що уся в цілому земельна ділянка площею - 0,28 га рахується за [PERSON]. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія IY-КВ№006022 від 04.05.1998 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2837 га в межах згідно планом на підставі Рішення Томашівської сільської ради народних депутатів від 20.12.1997 року № 38. Як вбачається із Рішення № 3 від 05 травня 1998 року Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам с. Томашівка, було вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення обслуговування житлових будинків та господарчих споруд (присадибні ділянки), а також земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, де зазначено відомості про гр. [PERSON], яка в даному рішенні під № 11. На підставі ф. 21, оп. 1, спр. 405, арк.. 36 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площе 0,28 га (0,25 га для обслуговування житлового будинку, 0,03 га для ведення особистого селянського господарства). Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81 і 116 цього Кодексу. Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Згідно зі ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 цього кодексу, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.86, п. «в» ч.1 ст.87, ст.88 ЗК України при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами виникає право спільної часткової власності на земельну ділянку, коли така земельна ділянка перебуває у спільній власності декількох осіб із визначенням частки кожного з учасників спільної власності. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з п.п.2.1, 2.2, 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і права постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04 травня 1999 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України за №354/3647 від 04 червня 1999 року, якою було врегульовано спірні правовідносини на момент видачі відповідачу оскаржуваного державного акту на право приватної власності на землю, підготовчі роботи зі складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку в обовязковому порядку включають в себе аналіз правовстановчого документа, що посвідчує перехід права власності на землю. Таким чином, як слідує з наведених вище приписів законодавства, при умові одержання декількома особами земельної ділянки у спільну часткову власність в порядку спадкування, відповідне право (право спільної часткової власності на земельну ділянку) для таких осіб посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, виданим на імя всіх співвласників. Окремий державний акт на котрогось із співвласників щодо належної йому частки може бути виданий тільки після виділення такої частки в окрему земельну ділянку згідно із вимогами Земельного кодексу України. Пленум Верховного Суду України в п. 18 своїй постанові від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз»яснив, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. При цьому, згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2цс15, що згідно до ст. 370-1 ЦПК України є обовязковою для застосування всіма судами, визначено, що відсутності цивільно-правої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналізом змісту статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до п.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, отриманий [PERSON], як учасником права спільної часткової власності на земельну ділянку розміром 0,2837 га, державний акт на право власності на землю на цілий обєкт права спільної часткової власності, а не на належну їй 1/2 частку у цьому майні, є таким, що складений та виданий із грубим порушенням норм законодавства, діючого на момент його видачі, в звязку з чим підлягає визнанню недійсним. Проте, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення сільської ради про передачу спірної земельної ділянки [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки судом захищені належним чином права позивача шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, тобто правовстановлюючого документа, передумовою винесення якого було оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч.1 ст. 60 ЦПК України ). З огляду на викладене та розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд вважає, що рішення Томашівської сільської ради, яке позивач просить скасувати, не існує та спірна земельна ділянка була виділена [PERSON] на підставі іншого рішення Томашівської сільської ради № 3 від 05 травня 1998 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам с. Томашівка» та стосується не лише [PERSON] (а.с.130). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню лише в частині визнання недійсним Державного акту. На підставі викладеного та

Outcome: partial