Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звенувся до суду з позовом до [PERSON], Конпорації «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, ІНК.», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання парва на відшкодувнння матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 квітня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено кілька договорів банківського рахунку № 008-28542-070412 з випуском платіжної картики. У відповідності до умов договору банку було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] у гривнях, на якому зберегалися грошові кошти в національній валюті, що належить позивачу. Також, 07 квітня 2012 року між позивачем і банком було укладено договір про надання комплексних банківських послуг № 008-28542-070412 на виконання вишенаведеного договору. Згодом, 27 листопада 2013 року між сторонами [PERSON] та банком було укладено договір № 00003004670897 банківського вкладу (депозиту) «Найкращій від Миколая on-line» у гривнях. Згідно умов даного договору сума вкладу складає 80 000 грн, термін дії договору з 02 грудня 2014 року по закінченню даного строку, банком виплачується вклад шляхом зарахування на поточний рахунок [PERSON] - № рахунку [NUMBER] також, як стверджує позивач, між ни та банком 22 грудня 2013 року було укладено договів № 10008005132719 банківського вкладу (депозиту) «Найкращій від Миколая on-line» у гривнях. Згідно умов даного договору сума вкладу стьановить 818 000 грн., термін дії договору з 27 грудня 2014 року по закінченню даного строку, банком виплачується вклад шляхом зарахування на поточний рахунок [PERSON] - № рахунку [NUMBER]. Проте в порушення взятих на себе зобовязань після спливу зазначеного в Договорі строку, банком грошові кошти та відсотки за користування коштами не повернуто позивачу. Разом з цим, вимога про повернення грошових коштів, була проігнорована банком. Позивач посилається на те, що у зв»язку з введенням НБУ обмежень позивач був позбавлений можливості забрати свої кошти та розпоряджатись ними. Крім того, позивач був змушений знімати кошти в межах ліміту, встановленого НБУ. При цьому, позивач зазначала, що саме через дії відповідача, як власника істотної участі у банку, вона позбавлена можливості користуватися своїм майном, адже всупереч вимог частини четвертої статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відповідач не вжив жодних реальних заходів для запобігання неплатоспроможності банку. У зв»язку з протиправною бездіяльністю власників істотної участі та керівників банку ПАТ «Дельта Банк» процедуру повернення належних [PERSON] грошових поштів було затягненно аж до ввдедення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», права позивача були порушені, посилаючись на положення ст.ст. 35, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 23, 1167 ЦК Укрїани, позивач просив визнати факт невиконання банком своїх зобов»язань за договором № 008-28542-070412 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки від 07 квітня 2012 року та договору № 10008005132719 банківського вкладу від 22 грудня 2013 року; визнати [PERSON], який є учасником у власником 70,6059% статутного капіталу банку та Корпорацію «Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл, ІНК.» , що є учасником і власником 29,3941% статутного капіталу ПАТ «Дельта Банк» винним у віднесенні АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможніх, та у тому, що було розпочато процедуру ліквідації банку; визнати за позивачем право на відшкодуванння збитків збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 611 ЦК України з власників істотної участі. В призначене судове засідання позивач та представник позивача не з'явились. Відповідачі в призначене судове засідання не з'явились. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 квітня 2012 року між позивачем та банком було укладено договір № 008-28542-070412 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки. 07 квітня 2012 року між позивачем та банком було укладено № 008-28542-070412 про надання комплексних банківських послуг. 27 листопада 2013 року між позивачем та банком було укладено договір № 00003004670897 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях. Сума вкладу становить 80 000 грн. 22 грудня 2013 року між позивачем та банком було укладено договір № 00003004670897 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях. Сума вкладу становить 818 000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Правління Національного банку України від 02 берзня 2015 року № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» та виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Правління Національного банку України 02 жовтня 2015 року прийняло рішення № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк». ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за згаданими договорами не виконав, оскільки розпочато процедуру виведення банку з ринку внаслідок чого позивач не отримала належні їй грошові кошти, не могла ними володіти та розпоряджатися на власний розсуд. Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банка, зокрема, порядок та умови виплати коштів за договорами банківського вкладу у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Статтею 36 цього Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до підпункту 2 частини другої статті 46 цього Закону з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси. Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частини третьої, четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) учасники банку відповідають за зобов'язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов'язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п'ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Така відповідальність не настає обов'язково, а може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі у банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди цими особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв'язку між невиконанням зобов'язань та заподіяною шкодою. Доводи позивача про те, що до даних правовідносин слід застосовувати положення частини п'ятої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції спростовуються через недоведеність позивачем підстав, з якими пов'язується можливість застосування цієї норми закону. Крім того, позивачем не доведено вимог позову, зокрема наявності вини відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме власник істотної участі банку, тобто відповідач, не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами,. Посилання позивача на те, що головною причино стало невжиття дієвих дій щодо поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності до вимог законодавства України, не є належним та допустимим доказом вини відповідача. Таким чином, відсутності доказів, які підтверджують, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до ліквідації банку, заподіяли йому шкоду, розмір зазначеної шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між невиконанням зобов'язань власником істотної участі та заподіяною шкодою, є підставою для відмови в задовоелні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed