Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , 2010 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. з нею - матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с.28). 22.11.2019 року відповідачем було подано відзив у якому той заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те що позивачка ніколи не займалась вихованням дітей, не забезпечувала дітям належного догляду та харчування. Крім того, зазначив, що позивачка проживає у орендованій квартирі, яка належним чином не обладнана для проживання дітей. (а.с.32-35). Крім цього, 02.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з ним - батьком за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 1-8). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей об`єднано в одне провадження та присвоєно ун. № 759/20005/19 (т. 2 а.с. 30). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.136-137). 20.09.2021 року [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог та просив визначити місце проживання старших дітей - [PERSON] та [PERSON] з ним - батьком, а молодшого сина - [PERSON] із матір`ю - [PERSON] [PERSON] уточнений позов [PERSON] визнала та просила визначити місце проживання старших синів з батьком, а меншого - з матір`ю. Третя особа до суду не з`явилась, надавши висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі із 05.06.2009 року (а.с. 11). Від даного шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 12, 15, 16). Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом позивачці [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 48). Відповідно до Договору оренди квартири від 27.11.2018 року [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-21). Діти зареєстровані за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65-68). Відповідно до висновку про визначення місця проживання дітей, наданого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] почергово з батьками, а саме: два тижні з батьком [PERSON] та два тижні з матір`ю [PERSON] (а.с. 126-128). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про синів, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи той факт, що протягом розгляду справи сторони дійшли згоди щодо місця проживання дітей, відповідно до якого старші сини проживають з батьком, а менший син проживає з матір`ю, даний порядок проживання триває більше двох років і не перешкоджає дітям, при бажанні, зустрічатись та спілкуватися між собою, а також відповідає інтересам дітей та забезпечує їм належні умови проживання та виховання і надає можливість тому з батьків, який проживає окремо, брати участь у спілкуванні з дітьми, суд вважає необхідним при ухваленні рішення відступити від висновку органу опіки та піклування, оскільки при почерговому проживанні діти фактично не матимуть постійного місця проживання та вимушені будуть кожні два тижні збирати речі та переїжджати з однієї квартири до іншої. А тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [PERSON] з батьком, а [PERSON] - з матір`ю, як запропоновано та узгоджено батьками і на даний час найбільше відповідає інтересам дітей. Таким чином позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації підлягає частковому задоволенню, а уточнений позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адімінстації підлягає задоволенню. На підставі викладеного

Outcome: partial