Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

у квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. 22.09.2011 року за реєстровим номером 2412. В обґрунтування позову вказала на те, що [INFO] померла її рідна сестра - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема, квартири [ADDRESS] та грошових вкладів. Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті сестри, дізналась, що 22.10.2015 року вже відкрита спадкова справа приватним нотаріусом КМНО Ніколица В.Ф. за заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] , на ім`я якої 22.09.2011 року [PERSON] зробила розпорядження, яким все своє майно заповіла їй. Вважала, що [PERSON] на момент складання заповіту від 22.09.2011 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі, оскільки саме у 2009-2011 роках [PERSON] був встановлений діагноз «органическое бредовое расстройство с выраженным интеллектуально-мнестическим снижением», супутній діагноз: «ИБС,0 атеросклеротический кардиосклероз, ГБ 1-ІІст. Хр. Панкреатит. Хр. холецистит. ДЭП-2 ст.». Тому, на підставі ч. ч. 1-4 ст. 203, ч. 1 ст. 225, ст. 125 ЦК України, заповіт від 22.09.2011 року підлягає визнанню недійсним як такий, що був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 07.04.2016 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 24.05.2016 року (т. 1 а.с. 18). 24.05.2016 року у зв`язку із залученням у якості третьої особи ПН КМНО Котенко І.М., викликом свідків та витребуванням інформації судове засідання відкладено на 18.08.2016 року (т. 1 а.с. 104-109). 18.08.2016 року для виклику свідків у справі оголошено перерву до 12.10.2016 року (т. 1 а.с. 140-168). Ухвалою від 12.10.2016 року витребувано з Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у м. Києві оригінал історії хвороби [PERSON] (т. 3 а.с. 155-156). 12.10.2016 року розгляд справи відкладено на 24.01.2017 року (т. 3 а.с. 157-201). 24.01.2017 року у справі оголошено перерву до 23.03.2017 року (т. 3 а.с. 239-242). Ухвалою від 23.03.2017 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено (т. 4 а.с. 55-56). Ухвалою від 07.04.2017 року по справі призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу (т. 4 а.с. 69-71). Ухвалою від 08.06.2018 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 31.10.2018 року (т. 4 а.с. 126-127). Ухвалою від 19.11.2018 року справу прийнято до провадження судді Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання на 06.02.2019 року (т. 4 а.с. 140-142). 06.02.2019 року підготовче засідання відкладено на 02.04.2019 року (т. 4 а.с. 161-162). 02.04.2019 року справ не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 21.05.2019 року (т. 4 а.с. 215). Ухвалою від 21.05.2019 року витребувано з ТМО «Психіатрія» історії хвороб стаціонарної хворої [PERSON] №№ 3321, 3805, 6345 за 2009-2011 роки; з ТМО МВС України в м. Києві історію хвороби стаціонарного хворого № 2939 від 20.09.2011 року з комісійним обстеженням стану здоров`я та медичну амбулаторну книжку № [NUMBER] [PERSON] , з ТМО МВС України в м. Києві історії хвороб № 2939 [PERSON] за періоди лікування 02 вересня по 13 вересня 2011 року (2009-2010 роки) та історії хвороб № 910, № 4476, та інші за 2012-2015 роки, амбулаторну книгу [PERSON] № [NUMBER], а також інформацію, чи перебувала [PERSON] у період з 1959 року по жовтень 2015 року на обліку у психіатра (за місцем проживання і обслуговування), чи лікувалась за психічними розладами, захворюваннями у вказаній установі, якщо так, то в який період та з якими діагнозами; з Психонерологічного диспансеру № 2 медичну амбулаторну карту [PERSON] ; викликано в судове засідання свідків [PERSON] (завідуюча відділу амбулаторної психіатричної допомоги Центру психіатричної допомоги ППВ Державного управління та лікарів психіатрів ТМО МВС України в м. Києві Линника І.В. та Смаглій Н.Ф. (керівника Територіального центру надання допомоги Голосіївського району м. Києва; витребувано з Центральної районної лікарні № 10 Голосіївського району та Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва інформацію про те, чи перебувала [PERSON] у вказаних медичних закладах на лікуванні у психіатра чи на його обліку за період з 2009 року по 2015 рік включно, у зв`язку із чим підготовче засідання відкладено на 18.09.2019 року (т. 4 а.с. 220-225). Ухвалою від 18.09.2019 року по справі призначено повторну посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу (т. 5 а.с. 16-17). 30.09.2019 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу від 18.09.2019 року (т. 5 а.с. 22-26). Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2019 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду(т. 5 а.с. 60-62). Після повернення справи з апеляційної інстанції підготовче засідання призначено на 18.03.2020 року. 18.03.2020 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 17.06.2020 року (т. 5 а.с. 123). 17.06.2020 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 02.07.2020 року (т. 5 а.с. 129). Ухвалою від 02.07.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача у призначенні по справі повторної посмертної комплексної судової психолого-психіатричну експертизи (т. 5 а.с. 135-139). Ухвалою від 02.07.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 16.09.2020 року (т. 5 а.с. 143, 148). 16.09.2020 року у справі оголошено перерву до 05.11.2020 року (т. 5 а.с. 151-152). Всі клопотання сторін з процесуальних питань судом вирішено. Інших клопотань з процесуальних питань не надходило. Стороною відповідача було подано заперечення на позов (т. 4 а.с. 151-155). В останніх відповідач через своїх представників вказала про те, що позов не визнає через його безпідставність, надуманість та недоведеність, та просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Свою позицію мотивувала тим, що [PERSON] була повністю дієздатною і ніколи не була обмежена у своїй дієздатності, на момент укладення оспорюваного заповіту повністю усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що підтверджується медичною довідкою від 29.12.2012 року та показаннями свідків. Стверджувала, що психічний розлад у померлої [PERSON] виникав лише на підставі соціальної незахищеності, що була обумовлена низькою пенсією та відсутністю допомоги з боку рідної сестри [PERSON] та племінниці [PERSON] . Позивачем в порядку ст. 179 ЦПК України було надано відповідь на відзив, у якій остання виклала свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення (т. 4 а.с. 168-172). Вважала, що відповідачем не було належним чином спростовано тверджень та аргументів стосовно суті позовних вимог. Зазначила, що неусвідомлення [PERSON] своїх дій на момент складання оспорюваного заповіту підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи. В той час як покази свідків, на які посилається відповідач, не є об`єктивними, їх показам також була надана оцінка судовими експертами. Аналіз свідчень свідків, даних в ході розгляду справи, та їх письмових свідчень, наявних в медичних документах померлої [PERSON] є повністю протилежними. Третя особа - ПН КМНО Котенко І.М. надала пояснення по справі, в яких вказала, що [PERSON] на момент складання заповіту 22.09.2011 року мала повний обсяг дієздатності. Просила розгляд справи проводити за її відсутності та повідомити про результат розгляду (т. 1 а.с. 120). В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] вимоги позову підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в ньому, та посилаючись на доведеність своєї позиції доказами, наявними в матеріалах справи. В судовому засіданні відмовилась від раніше заявленного клопотання про допит експертів. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у письмових заявах по суті справи. Клопотань про виклик і повторний допит свідків не заявляв, так само як і клопотань про досліждення звукозаписів з показами свідків, клопотань про допит експертів також стороною відповідача заявлено не було. Заслухавши представників сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи по суті та ухвалення рішення у справі за відсутності третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Так, судом встановлено, що 22.09.2011 року [PERSON] на випадок свої смерті зробила розпорядження: «все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом маю та матиму право, заповідаю гр. [PERSON] » (т. 1 а.с. 8). Судом також встановлено, що [INFO] у м. Києві у віці 79 років померла [PERSON] . Причина смерті - атеросклеротична енцефалопатія (т. 1 а.с. 6, 7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла, зокрема, квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, не заперечено сторонами та вбачається з матеріалів справи, що ПН КМНО Ніколица В.Ф. було заведено спадкову справу щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та 15.04.2016 року видано свідоцтво про право на спадщину, про що повідомлено позивача поряд із тим, що остання не є спадкоємицею майна [PERSON] за законом, оскільки [PERSON] був складений заповіт на іншу особу (т. 1 а.с. 11, 28). Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається (ст. 1234 ЦК України). Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України). Відповідно до положень ч. ч. 2-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, за позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України), тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним. Суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (їх перелік наводиться вище). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 47 ЦПК України особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси недієздатних фізичних осіб захищають у суді їх піклувальники чи опікуни. Відповідно до ст. ст. 36, 39 ЦК України суд, за заявою заінтересованої особи, може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними або фізична особа за заявою заінтересованої особи, може визнати фізичну особу недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішення суду про це. Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування свого позову посилалась на те, що її сестра - [PERSON] на момент складання заповіту від 22.09.2011 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та розумно керувати ними, оскільки мала психічні захворювання, з приводу яких неодноразово проходила стаціонарне лікування у ТМО «Психіатрія» (т. 1 а.с. 13-16). До того ж, основною підставою для оспорювання заповітів є порок волі та/або волевиявлення заповідача. Доказом у цій категорії справ, для встановлення психічного стану спадкодавця на момент підписання заповіту, який би давав підстави вважати, що особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними на момент складання заповіту, є висновок судово-психіатричної експертизи. В ході розгляду справи судом було призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено запитання: 1.чи страждала [PERSON] , [INFO] , на психічне захворювання чи інший психічний розлад здоров`я на момент вчинення нею заповіту, тобто станом на 22.09.2011 року? 2. за наявності психічного захворювання, чи могло воно, з урахуванням індивідуально-психологічних властивостей [PERSON] та встановленого їй діагнозу вплинути на усвідомлення останньою значення своїх дій та можливість керувати ними? 3.чи усвідомлювала [PERSON] , [INFO] , на момент вчинення заповіту, тобто станом на 22.09.2011 року, значення своїх дій та чи могла керувати ними ? 4.до якої категорії хворобливих станів належить стан, діагностований в ТМО «Психіатрія» м. Києва громадянці [PERSON] в період з 17.05.2011 року по 13.07.2011 року, а саме: органічний маячний розлад з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням - до хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства, іншого хворобливого стану психіки? 5.чи були у [PERSON] ознаки розумового відставання станом на 22.09.2011 року? Якщо так, то у чому вони виявляються, який їх ступінь і форма відставання? 6.чи були у [PERSON] станом на 22.09.2011 року ознаки не пов`язаного з душевним захворюванням розумового відставання і у чому вони виявляються, якими є ступінь і форма відставання? 7.чи здатна була [PERSON] , враховуючи рівень і особливості її розумового розвитку правильно розуміти значення своїх конкретних дій по наданню складанню заповіту на [PERSON] 22.09.2011 року, керувати ними і розуміти їх наслідки? Проведення експертизи було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська,103-а), попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України та в розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи № 752/5238/16-ц. За результатами експертизи було складено висновок судово-психіатричного експерта № 150 від 03.03.2018 року (т. 4 а.с. 111-125). Згідно висновку на момент укладення та посвідчення заповіту - 22.09.2011 року, [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки: Органічно маячного (шизофреноподібного) розладу з інтелектуально-мнестичним зниженням (згідно МКХ-10:F06.2); на момент укладення та посвідчення заповіту - 22.09.2011 року, [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки: Органічно маячного (шизофреноподібного) розладу з інтелектуально-мнестичним зниженням (згідно МКХ-10:F06.2) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; на момент укладення та посвідчення заповіту - 22.09.2011 року, [PERSON] , [INFO] , за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; стан, діагностований ТМО «Психіатрія» м. Києва гр. [PERSON] в період з 17.05.2011 року по 13.07.2011 року, а саме: органічний маячний розлад з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням - відноситься до хронічного психічного захворювання; з 2009 року [PERSON] страждала на психічний розлад, особливості та динаміка психічного стану її, поведінкові прояви, здатність орієнтуватися в оточуючому відображаються в медичній документації, аналіз якої є компетенцією лікарів судово-психіатричних експертиз. Встановлення здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту на підставі медичної документації належить до компетенції судово-психіатричних експертів. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. Наразі, у суду відсутні підстави для неприйняття висновку судово-психологічної експертизи до уваги, містить докладний опис проведених експертом досліджень на підставі всіх наявних матеріалів, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що матеріали справи не містять належних, достатніх і достовірних доказів того, що померла [PERSON] на час складення оскаржуваного заповіту була спроможною усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними, при цьому проведена у справі судова експертиза дала такі категоричні висновки про те, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому ці висновки як окремо так і в сукупності з іншими доказами підтверджують доводи та вимоги позивача, через що суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому доводи відповідача про те, що [PERSON] була повністю дієздатна, усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними, а виявляла деякі відхилення лише через соціальну незахищеність та відсутність допомоги з боку позивача, яку надавала померлій вона, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07. 2006 року). Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду, матеріали справи не містять і в розпорядження суду не надано. Отже, суд надходить до висновку про те, що волевиявлення [PERSON] на момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України. Тому, позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved