Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтував тим, що згідно договіру купівлі- продажу будинку від 20.04 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Апишковою З.І. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області відповідач [PERSON], купила та користується, володіє, розпоряджається будинком за адресою :[ADDRESS] Будинок був куплений в період шлюбу сторін по справі. Шлюб сторонами по справі розірваний 07.07.2014 року. У будинку проживають сторони з донькою, зареєстровані відповідач з неповнолітньою донькою - [PERSON], [INFO]. Будинок складається з трьох кімнат, коридора, кухні. Житлова площа-30,6кв.м., загальна площа -63,8кв.м. Позивач [PERSON]. передав відповідачу [PERSON]. 02.04.2007 року для купівлі будинку свою частину грошей -25000 долларів СІІІА. Крім того, позивач постійно проживає в спірному будинку, виконав ремонтні роботи в будинку на загальну сумму -60000 грн. Сторони до теперішнього часу мешкають в спірному будинку, користуються будинком та іншими благами будування, земельною ділянкою,що підтверджують свідки - [PERSON], [PERSON]. Сторони у судове засідання не з»явилися, до суду направили заяви про слухання справи у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, враховуючи наступне. Під час розгляду справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.05.1991 року від якого мають сина [PERSON] та дочку [PERSON]. Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 07.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 квітня 2007 року [PERSON], [PERSON], передали у власність [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який був придбаний у період шлюбу. Земельна ділянка площею 0,15 га розташована на [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] - згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Згідно з ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 328, 331 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Відповідно до ст.ст. 355, 356, 357 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Як роз»яснено у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 4 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню та обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі викладеного,

Outcome: approved