Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-15 00:00:00

У квітні 2015 року Головне управління юстиції у Харківській області в інтересах [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON] у якому просив визнати незаконним утримання відповідачкою на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Повернути неповнолітню дитину до місця постійного проживання у Федеративній Республіці Німеччина за адресою: вул. Айхенвег,1, Зуков, 19079. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобовязати відповідачку передати дитину батькові для забезпечення повернення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 03 грудня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у [PERSON]. 11 вересня 2010 року в німецькому місті Шверін у подружжя народилася дочка [PERSON]. Починаючи з листопада 2012 року батьки почали проживати окремо. Після того, як мати дитини у серпні 2013 року вперше протиправно позбавила позивача дитини і всупереч його волі вивезла в Україну, батько звернувся до суду з позовом про розлучення та визначення обсягу батьківських прав. Рішення суду в сімейних справах м.Шверін від 27 січня 2014 року по справі № 20 F 341/13 позивачеві надано право одноосібно приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини разом з батьком до вирішення справи по суті. Рішенням суду м. Шверін від 12 травня 2014 року по справі № 20 F 99/14 матір зобовязано віддати дитину батькові й заборонено вивозити дитину за межі Федеративної республіки Німеччина. Однак 10 травня 2014 року відповідачка без згоди позивача та всупереч його волі вдруге викрала дитину, привезла її в Україну та відмовляється повернути її назад до місця свого постійного проживання у ФРН. На даний час відповідачка з донькою проживають в Україні за адресою: пр. Перемоги.74Г, кв.297 в м. Харкові. Позивач з відповідачкою до цього часу не досягли компромісу щодо повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. Позивач вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його прав, адже згоди на постійне проживання неповнолітньої дитини в України він не давав. Позивач вбачає, що з 11 травня 2014 року відповідачка вчиняє незаконне утримування неповнолітньої доньки [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною - з 1 січня 2008 року. В судовому засіданні представник Головного управління юстиції у Харківській області, представник позивача [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка позов не визнала, пояснила, що ні вона ні дитина ніколи не мали постійного місця проживання у Німеччині. Коли дитині у грудні 2010 року виповнилося 3 місяці вони поїхали до України. За можливістю відвідували батька та приїжджали до нього у Німеччину. Рішення суду м.Шверін від 12.05.2014 р. щодо заборони виїзду дитини за кордон було прийнято вже після того, як вона з дитиною були вдома на Україні. Дочка має усі умови належного та повноцінного життя на Батьківщині. Вона відвідує вже приблизно 2 роки дитячий дошкільний заклад в Україні. Має родичів - рідну сестру, хрещених батьків та можливість спілкуватися рідною мовою із дітьми свого віку та соціального походження. Вона з донькою має тісний взаємозвязок. Ніяких перешкод у спілкуванні батька з дитиною вона ніколи не вчиняла. Навпаки, вона завжди зі свого боку ініціювала їхнє спілкування та запрошувала батька частіше відвідувати дитину та за можливістю привозити доньку до нього. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], яка народилася 11 вересня 2010 року у німецькому місті Шверін. Батько дитини росіянин, мати дитини українка. До листопада 2012 року [PERSON] та [PERSON] однією сімєю проживали у Федеративній Республіці Німеччина за адресою: м.Шверін, Роберт-Хавеманн-штр.20, займалися вихованням дитини. З 01.03.2013 р. батько дитини мешкає в Зукове за адресою: Айхенвег,1. 02.09.2014 року на підставі рішення м.Шверіна Федеративної Республіки Німеччина шлюб між позивачем і відповідачкою було розірвано. Право опіки над спільною дитиною сторін [PERSON] передано батькові (а.с.46-50 т.1). Місце проживання дитини батьком і матірю визначено не було. В той же час постановою суду м. Шверін від 27.01.2014 року питання про право визначення місця проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення передано батькові [PERSON] (а.с.66-68 т.1). З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] постійно проживала з батьком у Федеративній Республіці Німеччина, але 24.08.2013 року відповідачка без згоди позивача вивезла дочку в Україну. Після неодноразових пропозицій позивача відповідачка у грудні 2013 року дочку повернула до батька. Проживаючи з батьком [PERSON] відвідувала дитячий садок. На імя позивача оформлена і оплачена медична страховка. 11 травня 2014 року відповідачка вдруге без згоди позивача вивезла дитину до України. 10 липня 2014 року позивач через Федеральне Міністерство юстиції ФРН повторно звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини. Міністерством юстиції України через Головне управління юстиції у Харківській області вживалися заходи для добровільного повернення дитини до Німеччини. 07.08.2014 року до Головного управління юстиції у Харківській області відповідач надала пояснення, з яких вбачається, що вона відмовляється добровільно повернути дитину до Нмеччини. Оскільки над дитиною була встановлена тимчасова опіка, то вивезення дитини без згоди батька на територію України, було порушенням права на опіку або піклування встановленого Федеративною Республікою Німеччина, що не відповідає Конвенції (далі Гаазька Конвенція) про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ратифікованої Україною 11 січня 2006 року, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною з 1 січня 2008 року. Згідно з ч. 1 ст.3 Гаазької Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належить буді-якій особі, установі або іншому органу колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Відповідно до ч.2 ст.3 Гаазької Конвенції права піклування, про які йдеться в ч.1 цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст.3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки не має даних про те, що дитини вже прижилася у своєму новому середовищі( стаття 12 Гаазької Конвенції). Згідно ст.13 Гаазької Конвенції передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. У цьому разі обовязок доведення наявності підстав для відмови у повернені дитини Гаазька Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. В ході розгляду даної справи відповідач не довела, що батько [PERSON] порушував право на опіку або піклування, встановленого щодо дочки [PERSON] згідно із законодавством Федеративної Республіки Німеччина, щоб вимусило відповідачку вивезти дитину за межі Федеративної Республіки Німеччина в Україну без згоди батька. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити.

Outcome: approved