Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] 01.10.2005. Від шлюбу мають спільних дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог, зазначає про те, що внаслідок втрати взаєморозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі не проживають з липня 2015 року, не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні сторони відсутні. Позивач та відповідач подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. З огляду на викладене, суд ухвалив, розглянути справу за відсутності сторін, ухваливши рішення на підставі наявних у справі даних. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 01.10.2005 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Лугинського районного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 35, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 01.10.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Лугинського районного управління юстиції Житомирської області. У період шлюбу у сторін в справі народилася дочка - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалося, через постійні конфліктні ситуації, непорозуміння, що призвело до напружених стосунків. Примирення між собою та збереження сім'ї позивач вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, а також інтересам їх малолітніх дітей. Протягом тривалого строку сторони у справі не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети і проживають з липня 2015 року окремо. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України у разі коли позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved