Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 4 серпня 2015 року просив визнати незаконним та скасувати розпорядження секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к про звільнення його з посади головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1», поновити його на посаді головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» з 31 грудня 2013 року, стягнути з місцевого бюджету Чернівецької міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2014 року по день постановлення рішення, стягнути з місцевого бюджету Чернівецької міської ради компенсацію втрати частини вчасно не отриманої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 39664,38 грн., стягнути з місцевого бюджету Чернівецької міської ради моральну шкоду в розмірі 100 тисяч гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням Чернівецького міського голови від 21 липня 2003 року № 450-к його було вперше призначено на посаду головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» на підставі контракту. У подальшому трудові контракти неодноразово переукладалися на нові строки і він продовжував працювати на цій посаді. 1 липня 2011 року з ним було укладено контракт № 1218 і розпорядженням міського голови від 15 серпня 2011 року № 778-к його було призначено на посаду головного лікаря з 22 липня 2003 року до 31 грудня 2013 року. Розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к його було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 31 грудня 2013 року у зв'язку із закінченням строку трудового контракту. Вважає розпорядження секретаря Чернівецької міської ради про його звільнення з роботи незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зокрема посилався на те, що з ним, як головним лікарем медичної установи, всупереч чинному законодавству незаконно укладалися строкові трудові договори (контракти), а тому його звільнення за закінченням строку є незаконним. Оскільки контракти неодноразово переукладалися, то вважає, що він перебував у трудових відносинах за безстроковим трудовим договором. Крім цього, його було звільнено в період тимчасової непрацездатності. В зв»язку із порушенням його трудових прав, йому заподіяна моральна шкода. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та підтвердив обставини, викладені позовній заяві. Представник відповідачів Чернівецького міського голови та Чернівецької міської ради позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що був укладений строковий трудовий договір, а тому позивач правомірно був звільнений за закінченням строку трудового договору, суду надано заперечення у письмовому вигляді. Представник комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд до відома не поставив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Чернівецького міського голови від 21 липня 2003 року № 450-к [PERSON] було вперше призначено на посаду головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» за контрактом на строк із 22 липня 2003 року до 31 липня 2004 року. В подальшому контракти із позивачем неодноразово переукладались. Останній контракт з [PERSON] було переукладено 1 липня 2011 року розпорядженням Чернівецького міського голови від 15 серпня 2011 року № 778-к. Строк дії контракту визначено з 22 липня 2003 року до 31 грудня 2013 року. Розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку контракту з 31 грудня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. На час укладення першого контракту із [PERSON] та наступних контрактів КЗпП України визначав, що сфера застосування контракту визначається законами, а не законодавством України. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно із ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Відповідно до п. 3 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, прийняття (наймання) на роботу працівників шляхом укладання з ними контракту власником або уповноваженим ним органом, громадянином може здійснюватись у випадках, прямо передбачених законами. Згідно із ч. 4 ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я у редакції, чинній станом на 21 липня 2003 року, незалежно від юридичного статусу закладу охорони здоров'я керівництво ним може здійснювати тільки особа, яка відповідає встановленим державою єдиним кваліфікаційним вимогам. Керівнику закладу охорони здоров'я має бути забезпечена незалежність у вирішенні всіх питань, пов'язаних з охороною здоров'я. Відповідно до ч. ч. 8, 9 ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я у редакції, чинній з 1 січня 2012 року, призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров'я здійснюються відповідно до законодавства. Керівники державних, комунальних закладів охорони здоров'я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту. Як убачається із матеріалів справи, розпорядженням Чернівецького міського голови від 30 квітня 2004 року № 272-к внесено зміни та доповнення в трудовий контракт із [PERSON] у поточній редакції від 1 березня 2004 року № 251 на термін із 1 березня 2004 року до 31 грудня 2007 року (а.с. 12, т.1). Розпорядженням Чернівецького міського голови від 28 квітня 2006 року № 231-к контракт із [PERSON] викладено у поточній редакції від 1 січня 2006 року № 402. За умовами зазначеної редакції контракту [PERSON] наймається на посаду головного лікаря з 22 липня 2003 року до 31 грудня 2007 року (а.с. 28-33, т.1). Відповідно до розпорядження Чернівецького міського голови від 28 грудня 2007 року № 917-к внесено зміни до контракту з [PERSON] та викладено його в поточній редакції від 1 січня 2008 року № 792. За умовами цієї редакції контракту [PERSON] наймається на посаду головного лікаря з 22 липня 2003 року до 31 грудня 2010 року (а.с. 58-63, т.1). З огляду на те, що до 1 січня 2012 року законодавством України не було передбачено укладення контрактів із керівниками комунальних закладів охорони здоров'я, але [PERSON] працював за контрактом від 21 липня 2003 року, який переукладався, суд вважає, що він перебував у трудових відносинах за безстроковим трудовим договором. У зв»язку із викладеним, розпорядження секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року №903-к про звільнення [PERSON] з роботи (посади) у зв»язку із закінченням дії трудового контракту є незаконним і підлягає скасуванню. Крім цього, слід зазначити, що оспорюване розпорядження секретаря Чернівецької міської ради про звільнення [PERSON] з роботи (посади) було винесено у період перебування позивача на лікарняному, що з огляду на вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що позов [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування розпорядження секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к про звільнення його з посади головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1», поновлення його на посаді головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок № 1» з 31 грудня 2013 року підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2\~ст. 235 КЗпП України\~при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України Про оплату праці\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України\~від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі\~Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою поязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що розпорядження про звільнення [PERSON] винесено 24 грудня 2013 року і звільнений він з 31 грудня 2013 року, суд вважає, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих\~ним\~за\~попередні два\~місяці роботи, а саме за жовтень і листопад 2013 року. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є\~середньоденна\~(середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у\~випадках, передбачених чинним законодавством\~календарних днів за цей період. Після визначення\~середньоденної\~заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення\~середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року № 6-87 цс 11, яка є обов'язковою для застосування судами України. Відповідно до довідки про доходи Міської комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» №96 від 26.06.2015 року [PERSON] нарахована заробітна плата жовтні 2013 року в розмірі 8951,04 грн., а в листопаді 2013 року в розмірі 13541,04 грн. (т.2 а.с.212). При цьому судом встановлено, що заробітна плата за листопад 2013 року складається із заробітної плати за листопад 2013 року в розмірі 8951,04 грн. та премії за ІІІ квартал 2013 року в розмірі 4590 грн. Оскільки вказаний розмір премії виплачений за 3 місяця роботи, а для розрахунку включається середній заробіток за два місяця, то суд вважає, що розмір премії, який відповідає двом місяцям у розрахунковому періоді становить 3060 грн. (4590 грн. премія за квартал : 3 місяця х 2 місяця розрахункових). Кількість робочих днів за жовтень та листопад 2013 року становить 44 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить: (8951,04 + 8951,04 + 3060) : 44 = 476,41 грн. В своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2014 року, тобто після закінчення лікарняного листка та по день постановлення рішення суду. Разом з тим, суд враховує, що позивач вже звертався з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2014 року по 26 травня 2014 року, а в подальшому від цих позовних вимог відмовився і ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року відмова [PERSON] від позову в цій частині була прийнята. Таким чином, суд вважає, що підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 26 травня 2014 року по день постановлення рішення, тобто по 21 серпня 2015 року. Суд також враховує, що позивач в період судових процесів, був поновлений на роботі розпорядженням Чернівецького міського голови від 19 січня 2015 року, а в подальшому це розпорядження було скасовано розпорядженням Чернівецького міського голови від 30 червня 2015 року. Тобто, в період з 19 січня 2015 року по 30 червня 2015 року позивач працював на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1», а тому цей період не повинен входити в розрахунок обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, в період з 26 травня 2014 року по 19 січня 2015 року = 169 робочих днів, а в період з 01 липня 2015 року по 21 серпня 2015 року = 38 днів, а всього 207 робочих днів. 207 робочих днів х 476,41 грн. = 98616,87 грн. Відповідно до п.4.1 трудових контрактів, що знаходяться в матеріалах справи, укладених між Чернівецьким міським головою та [PERSON], за виконання обов»язків, передбачених цим трудовим контрактом, головному лікарю нараховується заробітна плата за рахунок міського бюджету. Отже, з місцевого бюджету Чернівецької міської ради на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.05.2014 року по 21 серпня 2015 року, без врахування періоду з 19 січня 2015 року по 30 червня 2015 року, в розмірі 98616,87 грн., без врахування податків та інших обов»язкових платежів. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, невиплаченої за час вимушеного прогулу, то вони не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року, [PERSON] був поновлений на роботі на посаді головного лікаря комунальної медичної установи «Міський клінічний пологовий будинок №1» з 31 грудня 2013 року. Частиною п'ятою\~статті 124 Конституції України\~передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Проте, дане рішення суду тривалий час не виконувалося. Розпорядженням Чернівецького міського голови від 19 січня 2015 року позивач був поновлений на роботі на посаді головного лікаря міської комунальної медичної установи. Разом з тим, з позовом звернувся лише 9 липня 2015 року, тобто з пропуском тримісячного строку. Таким чином, суд вважає, що позивач пропустив строк пред»явлення з позовом до суду з підстав ст.236 КЗпП України. З цих же підстав не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Так, відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2009 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП України). Згідно з п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів\~»\~встановлені статтями 228\~, 233\~КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Встановлено, що позивач був звільнений розпорядженням секретаря Чернівецької міської ради від 24 грудня 2013 року № 903-к, проте з позовом про стягнення моральної шкоди звернувся тільки 9 липня 2015 року. Поважних причин пропуску цього строку позивач не навів. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст.367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежів за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial