Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

У жовтні 2018 року Приватне підприємство «ЛЕКС» (далі по тексту - позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), відповідно до якого просив виселити відповідачів з двокімнатної квартири, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та покласти на відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б/183-11 про банкрутство ПП «ЛЕКС. Постановою господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року ПП «ЛЕКС», визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Чорненького Сергія Вікторовича. До ліквідаційної маси ПП «Лекс» була включена двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 25 вересня 2015 року в рамках процедури банкрутства ПП «ЛЕКС» відбувся аукціон, відповідно до якого переможцем визнано [PERSON] . 12 жовтня 2015 року між ПП «ЛЕКС» та [PERSON] було укладено договорі купівлі-продажу нерухомого майна посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. та зареєстрований в реєстрі під номером 4263. Крім того, 12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Стрельченко О.В. [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на Нерухоме майно, яке зареєстроване в реєстрі під номером 4264. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року визнано недійсними результати проведення повторного аукціону з продажу майна ПП «Лекс», який відбувся 25.09.2015, а також укладений між ПП «Лекс» та [PERSON] договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - квартири, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою господарського суду Київської області від 30.08.2016 р. скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна, видане приватним нотаріусом Стрельченко О.В. Втім, 19 липня 2016 року між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателя квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.07.2017 р. визнано недійсним вказаний договір іпотеки від 19.07.2016. Однак, ще 1 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є відчуження користь [PERSON] двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою господарського суду Київської області від 27.07.2017 р. витребувано з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь ПП «Лекс» квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 27 липня 2017 року, в день винесення господарським судом Київської області ухвали, відповідно до якої витребувано з чужого незаконного володіння квартиру, [PERSON] , яка ніколи не була її власником та користувачем, зареєструвала у ній в себе та двох своїх неповнолітніх дітей. Вказані вище обставини свідчать про вчинення зі сторони відповідача 1 дій із самоправного зайняття квартири, яка належить ПП «ЛЕКС». Проживанням у спірній квартирі відповідача та її неповнолітніх дітей, які не є ані співробітниками позивача, ані власниками даного житла, протиправно чинять позивачу, як власнику квартири, перешкоди у вільному користуванні ним, за відсутності будь-якої належним чином оформленої домовленості між сторонами з приводу подальшого проживання в спірній квартири. Оскільки відповідачі не бажають добровільно звільнити зазначену вище квартиру, позивач вважає за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Крім того, права неповнолітніх дітей рішенням суду у даній справі жодним чином не будуть порушені, оскільки їх батько [PERSON] , володіє на праві приватної власності іншою нерухомістю. Відзиву на позовну заяву сторона відповідачів не надали. У поясненнях представник третьої особи вказав, що заперечує проти задоволення даного позову, оскільки у такому разі будуть порушені права дітей. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 [PERSON] (яка є законним представником інших відповідачів) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позиву, так у разі задоволення позову будуть порушені права дітей, оскільки у відповідачів немає іншого житла. Представник третьої особи у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Ч. 1 ст. 211 ЦПК України визначено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою суду від 05.11.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.03.2019 року відмовлено у задоволення клопотання представника відповідача 1 про зупинення провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 02.07.2019 року до матеріалів справи долучено акти та витяги з реєстру. Ухвалою суду від 02.07.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду, відмовлено у задоволення клопотання про зупинення провадження у справі. Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи. У відповідності до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., Приватне підприємство «ЛЕКС» стало власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11а). Як вбачається із ухвали Господарського суду Київської області від 09.11.2015 року у справі №Б8/183-11, постановою господарського суду Київської області від 15.10.2012 визнано банкрутом Приватне підприємство «Лекс», відкрито його ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором Приватного підприємства «Лекс» арбітражного керуючого Чорненького Сергія Вікторовича (а.с. 5-9). За умови ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За результатами аукціону з продажу майна, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 203,2 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який оформлено протоколом №10 проведення другого повторного аукціону (торгів) з можливістю зниження початкової вартості від 25.09.2015 укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна від 12.10.2015 р. між Приватним підприємством «Лекс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. та зареєстрований у реєстрі за №4263. Вказана обставина встановлена постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року у справі №Б8/183-11 (а.с. 12-18), якою визнано недійсними результати проведення другого повторного аукціону з продажу майна приватного підприємства «Лекс» з можливістю зниження його початкової вартості, який відбувся 25.09.2015 та оформлений протоколом від 25.09.2015 №10, а також укладений приватним підприємством «Лекс» та [PERSON] в результаті проведення цього аукціону договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - двокімнатної квартири загальною площею 203,2 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4263. Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.08.2016 року у справі №Б8/183-11, зокрема, скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна серія та номер: 4264, видане 12.10.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною та припинено державну реєстрацію права власності за номером запису про право власності - 11567912, дата державної реєстрації - 12.10.2015, реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна (а.с. 19-24). Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.07.2018 року у справі №Б8/183-1119 встановлено, що 19.07.2016 між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О. за реєстровим номером 2142. Відповідно до умов Договору іпотеки (п. 1.1.), іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва, виданого 12.10.2015 приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. за реєстровим номером 4264; право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 12.10.2015; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 747910580000. Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.07.2017 року у справі №Б8/183-11 визнано недійсним договір іпотеки від 19.07.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2142 (а.с. 25-33). Проте, 01.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 269. Згідно ст. 1, 2 Договору купівлі-продажу, предметом договору є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 747810580000. Право власності належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 12.10.2015 приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В., за реєстровим номером 4263, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.01.2017. Право на продаж вказаної квартири (предмету іпотеки) будь-якій особі, належить іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, посвідченого 19.07.2016 приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О. за реєстровим номером 2142. Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.07.2017 року у справі №Б8/183-11 встановлено дані обставини та витребувано з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь Приватного підприємства «Лекс» двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 747910580000) (а.с. 34-42). На примусове виконання вищевказаної ухвали видано відповідний наказ Господарським судом Київської області (а.с. 43). 02 жовтня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено реєстраційні дії щодо реєстраціїї за Приватним підприємством «ЛЕКС» права власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, на даний час саме Приватне підприємство «Лекс» є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Проте, відповідно до Витягу Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 09.07.2018, з 27 липня 2017 року в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] (а.с. 50). Крім того, обставина проживання відповідачів у квартирі, яка належить позивачу, підтверджено актом обстеження умов проживання дитини від 21.06.2019 року (а.с. 121). Факти проживання вказаних осіб не заперечувалися стороною відповідачів в суді та на них власне ґрунтуються позовні вимоги ПП «ЛЕКС», оскільки за його доводами своїм проживанням у належній підприємству квартирі відповідачі порушують його право на користування нею. За змістом ст. ст. 401, 402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За правилом ч.2 ст. 156 ЖК УРСР, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В даному конкретному випадку, згода власника, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на постійне проживання відповідачів у спірній квартирі відсутня. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на даний час будь-яких законних підстав для проживання у квартирі [PERSON] немає, так остання не надала підтверджуючих документів свого законного вселення та проживання у ній. Щодо відповідача [PERSON] та [PERSON] слід зазначити, що ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, у відповідачів немає підстав проживати у належній позивачу квартирі, а їх проживання там є безумовною перешкодою для позивача у здійсненні правомочностей щодо належного йому майна. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з приміщення [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. На думку суду, виселення відповідачів з належної позивачу квартири переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві, адже законних підстав для проживання відповідачів у спірній квартирі не було станом на час їх реєстрації місця проживання, так і на даний час. За правилами ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved