Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного 26 вересня 2013 року договору позики відповідач отримав від нього позику у розмірі 32251 грн. зі строком повернення 30 листопада 2013 року, проте взятих на себе договірних зобовязань не виконав. В звязку з цим просив стягнути з відповідача подвійну суму боргу, заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та 2500 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 32251 грн. заборгованості за договором позики, 32251 грн. за прострочення виконання зобовязань та 2165 грн. понесених витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим та посилаючись на ухвалення його з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням відповідача щодо фактичного повернення ним суми боргу, на підтвердження чого позичальником була написана відповідна розписка від 23 грудня 2013 року. Апелянт стверджує, що районний суд помилково прийшов до висновку, що зазначена розписка була надана [PERSON] як доказ відсутності до нього претензій з приводу нанесення один одному тілесних ушкоджень, оскільки по даному факту у відмовному матеріалі є зовсім інша заява позивача. Вислухавши суддюдоповідача, пояснення [PERSON] та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.3ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] 32251 грн. боргу та 32251 грн. за прострочення виконання зобовязань, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 625, 1046-1049 ЦК України, виходив з того, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт невиконання відповідачем зобовязань, передбачених умовами укладеного договору позики. Відмовляючи в частині відшкодування моральної шкоди, суд послався на те, що як умовами договору позики, так і приписами глави 71 ЦК України не передбачено відповідальності за невиконання договірних зобовязань у вигляді відшкодування моральної шкоди. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з цим висновком, зважаючи на таке. Встановлено, що 26 вересня 2013 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] кошти в сумі 32251 грн. та зобовязався повернути їх в строк до 30 листопада 2013 року, а у разі неповернення в зазначений строк сума боргу становитиме вдвічі більше 64501 грн. На підтвердження отримання грошової позики та визначення строку її повернення відповідач написав відповідну розписку, оригінал якої знаходився у позивача та був наданий ним під час розгляду справи судом першої інстанції (а.с. 6, 30). Відповідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а відповідачем не доведено факту повернення ним суми боргу в повному обсязі відповідно до умов укладеного договору позики. Наявність розписки про отримання [PERSON] грошової суми саме у позивача свідчить про невиконання боржником умов договору та неповернення ним коштів. Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження апелянта про наявність розписки позивача від 23 грудня 2014 року, яка в повній мірі підтверджує факт повернення йому суми боргу за договором позики, не заслуговують на увагу апеляційного суду, враховуючи наступне. В матеріалах справи наявна копія постанови слідчого СВ Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області від 23 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження за результатам перевірки заяви [PERSON] від 04 грудня 201 року стосовно завдання йому тілесних ушкоджень [PERSON] (а.с. 86). В мотивувальній частині постанови зазначено, що 23 грудня 2014 року до СВ Сосницького РВ надійшла заява від потерпілого [PERSON] про закриття кримінального провадження. До матеріалів справи додана і відповідна заява позивача від 23 грудня 2014 року на підтвердження відсутності у нього претензій по факту завдання йому тілесних ушкоджень (а.с. 87). Розписка [PERSON] від 23 грудня 2014 року про відсутність у нього матеріальних та моральних претензій до [PERSON], на яку посилається апелянт, обґрунтовано не прийнята районним судом до уваги, як належний доказ у справі, оскільки з її змісту не вбачається, що вона видана на виконання відповідачем своїх зобовязань по сплаті боргу саме за борговою розпискою від 26 вересня 2013 року (а.с. 29). Разом з тим, дійшовши правильного висновку про необхідність стягнення з [PERSON] 32251 грн. боргу за договором позики та вмотивувавши даний висновок у відповідності з положеннями ст.212 ЦПК України, суд першої інстанції безпідставно визначив, що підлягає і стягненню також 32251 грн. за прострочення виконання зобовязання. Так виходячи із змісту ст.1050 ЦК України у разі порушення договору позичальником, якщо предметом позики виступали грошові кошти то застосовуються правила ст.625 ЦК України, відповідно до якої позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наведеною вище нормою не визначено таку можливість суду у випадку прострочення боржником грошового зобовязання стягувати з нього подвійну суму боргу. За змістом статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому стягнення судом першої інстанції з [PERSON] суми в 32251 грн. за прострочення виконання зобов»язання, суперечить наслідкам які передбачені законом для позичальника, який прострочив виконання зобов»язання з повернення позики. Рішення суд в зазначеній частині ухвалене з порушенням застосування норм матеріального права. Враховуючи зазначене, колегія суддів враховуючи що [PERSON] ставилася вимога про відповідальність боржника [PERSON] за порушення ним грошового зобов»язання, приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми боргу. Отже, з урахуванням простроченої суми боргу станом на 20 листопада 2013 року 32251 грн., індексу інфляції за період з 01 грудня 2013 року 176,58 %, кількості прострочених днів 592 (з 01 грудня 2013 року по 16 липня 2015 року) та процента прострочення за 1 день, який становить 0,008219 % (3 % / 365 днів), з відповідача, крім суми боргу, слід стягнути 24597,48 грн. індексу інфляції за весь час прострочення та 1569,22 грн. 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв»язку із зменшенням суми стягнення, з [PERSON] на користь [PERSON]. підлягає зменшенню і розмір стягнення судовий збору який було сплачено [PERSON] при зверненні до суду до 585,18 грн. Оскільки судом апеляційної інстанції були виявлені порушення норм матеріального права які не впливають на головний висновок суду першої інстанції про права та обов»язки сторін у справі і тягнуть тільки зменшення розміру стягнення , необхідно змінити рішення суду в частині задоволених вимог [PERSON], виклавши абзац другий резолютивної частини зазначеного рішення в такій редакції: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 32251 грн. боргу за договором позики, 24597,48 грн. індексу інфляції за весь час прострочення, 1569,22 грн. 3 % річних від простроченої суми, 585,18 грн. в рахунок повернення судового збору, 2165 грн. понесених витрат на правову допомогу».

Outcome: partial