Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 21 серпня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № GOAWGA0000000103, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 25 390,53 доларів США на споживчі цілі, строком до 21 серпня 2018 року. Додатковою угодою від 20 січня 2009 року до вказаного кредитного договору були внесені зміни щодо періоду внесення обовязкових платежів за кредитом. [PERSON] просив суд визнати недійсними зазначені кредитний договір та додаткову угоду до нього, оскільки при укладанні договору відповідачем були допущення порушення норм ЗУ «Про захист прав споживачів», а також з причин несправедливості умов кредитного договору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд у задоволенні позову відмовити, посилалась на те, що при укладенні спірного кредитного договору жодних порушень вимог чинного законодавства не було допущено, при підписанні спірного договору позичальник не предявляв жодних вимог щодо зміни умов договору; а також просила суд застосувати строк позовної давності до даного спору у звязку з його пропуском позивачем. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти: Судом встановлено, що 21 серпня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк») був укладений кредитний договір № GOAWGA0000000103, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 25 390,53 доларів США на споживчі цілі, строком до 21 серпня 2018 року (а. с. 11-17). Додатковою угодою від 20 січня 2009 року до вказаного кредитного договору були внесені зміни щодо періоду внесення обовязкових платежів за кредитом (а. с. 29-30). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття строку позовної давності, згідно з яким строк позовної давності це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про визнання недійсними кредитного договору GOAWGA0000000103 від 21 серпня 2008 року та додаткової угоди до нього від 20 січня 2009 року, приймаючи до уваги дати укладення спірних правочинів, а до суду з даним позовом [PERSON] звернувся у жовтні 2015 року, суд дійшов висновку, що позивачем був пропущений трирічний строк для звернення до суду з даною позовною заявою, у звязку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог суд також виходив з того, що позивач визнав, що укладення спірного договору дійсно відбулось, він отримав у кредит передбачені договором грошові кошти та виконував умови договору. При укладенні спірного договору позивач мав повний обсяг цивільної дієздатності, власноруч поставив свій підпис на ньому, ознайомившись із текстом договору, претензій до банку не висував, не просив змінити умови кредитування. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає за можливе судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed