Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 21 листопада 2002 року по 13 липня 2015 року позивачка працювала у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого 13 липня 2015 року її було звільнено у звязку за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період часу з грудня 2014 року по день звільнення у відповідача перед позивачкою виникла заборгованість по заробітній платі, яка при звільненні не була виплачена. Сума заборгованості по заробітній платі становить 15827,16 грн. 21 серпня 2015 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованої заробітної плати у вказаному розмірі. Ухвалою того ж суду від 17 вересня 2015 року заяву ПАТ «Азовзагальмаш» про скасування судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі залишено без задоволення. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України позивачка просила стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2015 року, який станом на 31 жовтня 2015 року складає 6274,32 грн. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи без присутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що визнає розрахунок середньоденного заробітку позивачки в розмірі 80,44 грн. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 21 листопада 2002 року по 13 липня 2015 року працювала у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого 13 липня 2015 року її було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. На момент звільнення у відповідача перед позивачкою утворилась заборгованість по заробітній платі за період її роботи з грудня 2014 року по липень 2015 року в сумі 15827,16 грн., що не оспорюється сторонами. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що не оспорюється сторонами, внаслідок чого по сьогоднішній день перед позивачкою існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 15827,16 грн. з урахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори. У звязку із цим позивачка 18 серпня 2015 року звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у вказаному розмірі. 21 серпня 2015 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованої заробітної плати у розмірі 15827,16 грн. Ухвалою того ж суду від 17 вересня 2015 року заяву ПАТ «Азовзагальмаш» про скасування судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі залишено без задоволення. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 13 липня 2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Суд вважає за можливе стягнути суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати на користь позивач за період з 18 серпня 2015 року, тобто з дня звернення до суду з заявою про видачу судового наказу і по день ухвалення судом рішення, оскільки на день розгляду судом справи з позивачем розрахунок не проведено. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільнення. Згідно даних зазначених позивачем, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 80,44 грн. Відповідач в своїх письмових запереченнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 80,44 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст.ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, яка в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 80,44 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 80,44 грн. За даними представленого відповідачем графіку роботи №8-1 для працюючих у безперервному режимі з робочим днем тривалістю 11,4 год. на 2015 рік кількість робочих днів за період з 18 серпня 2015 року по 13 листопада 2015 року складає 44 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18 серпня 2015 року по 13 листопада 2015 року складає 3539,36 грн. (44 день х 80,44 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 3539,36 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial