Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що перебуває у шлюбі з відповідачкою [PERSON], однак шлюбні відносини між ними припинені, проживають окремо. У сторін є спільна дитина, [PERSON], [INFO]. Дитина сторін знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідачка не бере участі у вихованні та догляді дитини, не займається її фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги не надає. [PERSON] має намір разом із донькою відвідати своїх батьків [PERSON]. та [PERSON], а також рідну сестру [PERSON], які постійно проживають у Республіці Кореї. Однак, позивач [PERSON] не може отримати дозвіл відповідачки [PERSON] на тимчасовий виїзд спільної дитини за кордон до родичів позивача. Особисто домовитись із відповідачкою [PERSON] про надання дозволу на виїзд спільної дитини за кордон у позивача не має можливості, оскільки відсутня будь-яка інформація про фактичне її місце проживання. Виїзд дитини за кордон сприятиме її світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку, оскільки дитини цікавиться багатьма речами, займається у гуртках для розвитку, фізично та морально зміцнить дитину, пристосує її до комунікабельності, вивченню мов. Повернення дитини до України [PERSON] гарантує. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Позивач [PERSON] суду пояснив, що тепер проживає за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що дитина знаходиться на його повному утриманні, відповідачка участі в утриманні дитини не приймає, проживає окремо від дитини. У Республіці Кореї постійно проживають його батько, мати та рідна сестра, які є громадянами України. У Республіці Кореї також проживають інші його родичі. Раніше вже здійснював виїзд до Республіки Кореї. Зазначає, що 8 лютого 2016 року за східним календарем наступає новий рік, а тому за буддистськими звичаями його батьки мають поклонитися дитині. Республіку Корею бажає відвідати у лютому 2016 року та у липні 2016 року. [PERSON] вказує, що з 1 вересня 2016 року дитина піде до школи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причину неявки не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала. Так як відповідачка, яка належним чином повідомлена про розгляд справи та від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності в судове засідання не з'явилась, суд уважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач не заперечує проти винесення заочного рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що 25 грудня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського районного управління юстиції Запорізької області позивач у справі [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис № 133 (а. с. 5). [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] (а. с. 6). Батьки позивача [PERSON], - [PERSON] та [PERSON], а також сестра [PERSON] є громадянами України та постійно проживають у Республіці Кореї (а. с. 7-10, 12, 13). Позивач [PERSON] відповідно до виданого на його ім'я паспорту Громадянина України для виїзду за кордон має право для виїзду до Республіки Кореї (а. с. 11). Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Судом установлено, що метою виїзду малолітньої дитини [PERSON] за кордон до Республіки Кореї є відвідування діда з бабою, а також рідної тітки, які є громадянами України та постійно проживають у Республіці Кореї, що підтверджено належними доказами. Обов'язком батьків є здійснення виховання дитини, зокрема в дусі поваги до своєї сім'ї та родини. При цьому держава гарантує рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини. Виїзд дитини за кордон сприятиме її світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку, при цьому у цьому конкретному випадку виїзд дитини до Республіки Кореї є реалізацією батьком обов'язку з виховання дитини у дусі поваги до своєї родини, оскільки у цій країні постійно проживають близькі родичі дитини, тобто дід та баба, а також рідна тітка. Аналізуючи вищезазначені положення нормативно-правових актів, що регулюють, зокрема порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, розв'язання спорів у цій сфері, слід дійти висновку, що ухвалюючи відповідне рішення про дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, у супроводі іншого, суд повинен встановити термін виїзду дитини за кордон, країну прямування, мету виїзду. При цьому суд повинен урахувати співвідношення права матері, яка проживає окремо, на спілкування з дитиною, а також той факт, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими, зокрема повинно бути відмовлено у позові у частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон до Республіки Кореї без згоди матері та у супроводі батька протягом одного року, оскільки протягом такого тривалого строку дитина буде позбавлена материнського спілкування, крім цього з 1 вересня цього року дитина відповідно до пояснень [PERSON] має намір відвідувати школу, а відтак обов'язком батьків є забезпечення дитини у цьому. Оскільки відповідно до пояснень позивача [PERSON] має намір відвідати близьких родичів, що постійно проживають у Республіці Кореї у лютому та липні 2016 року, відповідно суд уважає надати дозвіл на виїзд дитини до цієї країни без дозволу матері та у супроводі батька саме у цей період. Таким чином, позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем [PERSON] у цій справі понесено документально підтверджені судові витрати у розмірі 487,20 грн зі сплати судового збору за розгляд судом позовної заяви немайнового характеру. Оскільки цей позов немайнового характеру судом задоволено частково, відповідно з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача половина понесених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial