Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

У жовтні 2014 року прокурор міста [PERSON] (внаслідок реорганізації перейменовано на [PERSON] місцеву прокуратуру) в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради Дніпропетровської області (перейменовано на Камянська міська рада), комунального виробничого підприємства [PERSON] міської ради «Міськводоканал» (перейменовано на комунальне виробниче підприємство Камянської міської ради «Міськводоканал») звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] «про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації», просив суд стягнути з [PERSON] на користь комунального виробничого підприємства [PERSON] міської ради «Міськводоканал» матеріальну шкоду у сумі 168182 грн. 40 коп.; судові витрати покласти на відповідача. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.05.2015 року у задоволенні позову в інтересах держави до [PERSON] «про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації» - відмовлено (а. с. 102 104). Аналогічно, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 138 140). [PERSON], ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.11.2016 року, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.05.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 року скасовано, справу передано на розгляд суду до першої інстанції (а. с. 174 176). Вищий спеціалізований суд України, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вказав на те, що спір по суті заявлених вимог не вирішений, оскільки єдиною підставою у задоволенні позову є відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів КВП «[PERSON] міської ради» «Міськводоканал». Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.11.2016 року встановлено, що: «… прокурор звернувся до суду в межах наданих йому повноважень в інтересах органу місцевого самоврядування, права, якого порушені, а тому суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для звернення прокурора з вказаним позовом до суду.». Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2016 року справа передана до провадження судді Івченко Т.П.. Протягом 2017 року з боку сторін по справі неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 19, 194, 202, 204, 224). 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.12.2017 року, враховуючи положення п. 9 Перехідних положень ЦПК України, визначено, що цивільну справу за позовом Прокурора міста [PERSON], в інтересах держави, в особі: Камянської міської ради та Комунального виробничого підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» до [PERSON] «про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству» розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 16 січня 2018 року об 11.00 годині. Про що сторони були повідомлені та ним розяснені їх обовязки щодо здійснення своїх процесуальних прав згідно до вимог ЦПК України, в редакції станом на 15.12.2017 року. В призначену дату розгляду справи по суті, в порядку спрощеного позовного провадження, прокурором, представниками позивача подані заяви про проведення розгляду справи в передбаченому спрощеному порядку на підставі наявних доказів у справі. Представник відповідача прибувши до суду 16.01.2018 року, подав через реєстрацію клопотання про залучення в якості співвідповідача по справі [PERSON] та клопотання про доручення доказів від 16.01.2018 року (реєстраційний номер 444 від 16.01.2018 року), що підтверджує належне сповіщення відповідача про дату час та розгляду судової справи, що також підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення станом на 27.12.2017 року. Враховуючи вимоги ст.. 51 ЦПК України, не передбачено право відповідача заявляти клопотання щодо залучення в якості співвідповідача будь-якої особи, це право зберігається виключно за позивачем. Також судом враховується відсутність у обґрунтуванні представника відповідача адвоката [PERSON] будь-яких обґрунтувань на підтвердження даного клопотання, а тому клопотання є таким що не відповідає вимогам ст.. 51 ЦПК України, та з зазначених підстав не підлягає задоволенню. Крім того, представник відповідача адвокат [PERSON], прибувши 16.01.2018 року до суду, подав ряд клопотань, але будь яких заперечень в порядку ч. 5 та ч. 7 ст. 277 ЦПК України, щодо непогодження зі спрощеним порядком розгляду справи, призначеної розглядом станом на 16.01.2018 року не подав. А тому суд вважає можливим провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи вимоги ч. 5 ст. 280 ЦПК України, відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, наявність заяв від сторін щодо розгляду справи за наявними у справі матеріалами, відсутність клопотань відповідача про відкладення розгляду справи, вважає можливим провести розгляд справи 16.01.2018 року, так як сторони обізнані про предмет спору, до справи долучені пояснення сторін по справі, та сторонами надані доказі які вони вважали необхідними заявити на підтвердження своєї позиції. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що Заводським районним судом м. Дніпродзержинська ухвалено рішення від 07 червня 2013 року по справі № 415/4858/12 за позовом [PERSON] до КВП ДМР «Місьководоканал» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди. Згідно резолютивної частини цього рішення, позов [PERSON] до КВП ДМР «Міськводоканал» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди задоволено частково; скасовано як незаконний наказ від 11.01.2011 р. КВП ДМР «Міськводоканал» про звільнення [PERSON] з посади заступника генерального директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал»; поновлено [PERSON] на посаді заступника генерального, директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал» з 11.01.2011 р.; ухвалено стягнути з КВП ДМР «Міськводоканал» на користь [PERSON] 150844,80 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований судом без утримання податків та інших обов'язкових платежів; 2000 грн. - моральної шкоди, а всього 152844, грн., в решті позову - відмовити. Скасований незаконний наказ від 11.01.2011 р. КВП ДМР «Міськводоканал» про звільнення [PERSON] з посади заступника генерального директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал» підписаний відповідачем - генеральним директором КВП ДМР «Міськводоканал» [PERSON]. 05.11.2013 р. державним виконавцем Заводського ВДВС [PERSON] МУЮ відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 415/4858/12, який виданий 01.11.2013 р., про стягнення з КВП ДМР «Міськводоканал» боргу на загальну суму 152844,8 грн. Вказана постанова надійшла до КВП ДМР «Міськводоканал» 07.11.2013 р. 18.11.2013 р. державним виконавцем Заводського ВДВС [PERSON] МУЮ у звязку з невиконанням КВП ДМР «Міськводоканал» у строк для добровільного виконання виконавчого листа № 415/4858/12 винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 53,12 грн. і про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 15284,48 грн. Таким чином, загальна сума боргу до стягнення становила 168182,4 грн. 09 січня 2014 року АТ «ТАСКОМБАНК» виконано платіжну вимогу № 44 від 08.01.2014 р. на суму 168182, 4 грн. шляхом переведення цієї суми з рахунку КВП ДМР «Міськводоканал» на рахунок ГУДКУ в Дніпропетровській області. Представник позивача [PERSON] місцевої прокуратури Дніпропетровської області (а.с. 240), Камянської міської ради Дніпропетровської області(а.с. 46,181, 223, 241), комунального виробничого підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» (а.с. 32, 189, 243) до судового розгляду справи звернувся з письмовою заявою, в якій зазначає, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить суд розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав запереченя на позов (а.с. 36-39, 74-77, 86-88, 161-166), вважав що прокурор не має права на предявлення даного позову і проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що у прокурора відсутнє право на звернення із вказаним позовом до суду, оскільки інтереси держави не порушено. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заводським районним судом м. Дніпродзержинська ухвалено рішення від 07 червня 2013 року по справі № 415/4858/12 за позовом [PERSON] до КВП ДМР «Місьководоканал» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди. Згідно резолютивної частини цього рішення, позов [PERSON] до КВП ДМР «Міськводоканал» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди задоволено частково; скасовано як незаконний наказ № 5-з від 11.01.2011 року КВП ДМР «Міськводоканал» про звільнення [PERSON] з посади заступника генерального директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал»; поновлено [PERSON] на посаді заступника генерального, директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал» з 11.01.2011 року; ухвалено стягнути з КВП ДМР «Міськводоканал» на користь [PERSON] 150844,80 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований судом без утримання податків та інших обов'язкових платежів; 2000 грн. - моральної шкоди, а всього 152844, грн., в решті позову відмовити (а. с. 4 6). Скасований незаконний наказ № 5-з від 11.01.2011 року КВП ДМР «Міськводоканал» про звільнення [PERSON] з посади заступника генерального директора з кадрових питань КВП ДМР «Міськводоканал» (а. с. 14) підписаний відповідачем - генеральним директором КВП ДМР «Міськводоканал» [PERSON], який призначений на цю посаду розпорядженням міського голови м. Дніпродзержинська № 125-р «ос» від 17.11.2010 року (а. с. 15). Після перегляду в апеляційному порядку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2013 рішення місцевого суду залишено без змін і відповідно 17 жовтня 2014 року набрало законної сили. 01 листопада 2013 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська по справі № 415/4858/12 на користь [PERSON] видано виконавчий лист (а. с. 7). 05.11.2013 р. державним виконавцем Заводського ВДВС [PERSON] МУЮ відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 415/4858/12, який виданий 01.11.2013 р., про стягнення з КВП ДМР «Міськводоканал» боргу на загальну суму 152844,8 грн. Вказана постанова надійшла до КВП ДМР «Міськводоканал» 07.11.2013 року (а. с .8). 18.11.2013 р. державним виконавцем Заводського ВДВС [PERSON] МУЮ у звязку з невиконанням КВП ДМР «Міськводоканал» у строк для добровільного виконання виконавчого листа № 415/4858/12 винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 53,12 грн. і про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 15284,48 грн. (а. с. 10 - 11). Таким чином, загальна сума боргу до стягнення становила 168182,4 грн. 23.12.2013 р. державним виконавцем накладено арешт на рахунки в банківських установах КВП ДМР «Міськводоканал» на суму 168182,4 грн. (а. с. 9). 09 січня 2014 року АТ «ТАСКОМБАНК» виконано платіжну вимогу № 44 від 08.01.2014 р. на суму 168182, 4 грн. шляхом переведення цієї суми з рахунку КВП ДМР «Міськводоканал» на рахунок ГУДКУ в Дніпропетровській області 9 (а. с. 13). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.05.2015 року у задоволенні позову в інтересах держави до [PERSON] «про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації» - відмовлено (а. с. 102 104). Аналогічно, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 138 140). Як суд першої інстанції, так і Апеляційний суд Дніпропетровської області, відмовляючи у задоволенні вказаного позову, керувались тим, що стягнення з колишнього керівника підприємства матеріальної шкоди, повязаної з виплатою звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не стосується захисту інтересів держави у тому їх розумінні, яке надане у рішенні Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 р. у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) № 1-1/99, приймаючи до уваги той факт, що прокурором не було обґрунтовано, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави та у чому полягає необхідність їх захисту. Фінансові витрати, понесені підприємством у звязку з виплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не вплинули на обсяг майнових прав та інтересів як держави, так і територіальної громади міста [PERSON]. Зазначені витрати є виключно витратами підприємства як самостійного субєкта підприємництва, а звернення прокурора м. Дніпродзержинська із позовом в інтересах КВП ДМР «Міськводоканал» є втручанням в його оперативно-господарську діяльність, що є неприпустимим відповідно до чинного законодавства України. [PERSON], ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.11.2016 року, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.05.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 року скасовано, справу передано на розгляд суду до першої інстанції (а. с. 174 176). Вищий спеціалізований суд України, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вказав на те, що спір по суті заявлених вимог не вирішений, оскільки єдиною підставою у задоволенні позову є відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів КВП «[PERSON] міської ради» «Міськводоканал». Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 16.11.2016 року встановлено, що: «… прокурор звернувся до суду в межах наданих йому повноважень в інтересах органу місцевого самоврядування, права, якого порушені, а тому суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для звернення прокурора з вказаним позовом до суду.». Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на 01.04.2015 року) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом, підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Обираючи форму представництва, прокурор повинен визначити, в чому полягає порушення, або загроза порушення інтересів держави та обґрунтувати необхідність захисту. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України (в редакції станом на 07.01.2018 року), прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 інтереси держави могуть збігатися повністю, частково, або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств, організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. [PERSON] держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, згідно до яких право на звернення до суду з позовом про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, належить виключно власникові або уповноваженому ним органу. Згідно до п. 1.2 статуту КВП ДМР «Міськводоканал» власником вказаного підприємства є територіальна громада м. Дніпродзержинська в особі [PERSON] міської ради. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності зокрема, підприємства, установи та організації. Враховуючи, що комунальне підприємство є збитковим, затрати на утримання підприємства відповідно до п. 4.6 статуту покриваються за рахунок трансфертів з місцевого бюджету, а також зважаючи на економічні показники діяльності та безпосередню мету створення КВП [PERSON] міської «Міськводоканал», відшкодування підприємством шкоди, завданої неправомірними діями його працівника, призводить до фактичного витрачання коштів, виділених з бюджету міста для здійснення ним безпосередніх функцій, зокрема, надання послуг з водопостачання та водовідведення населенню, транспортування питної води та ставить під загрозу належне їх виконання. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємств установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, звертаючись із вказаним позовом до суду, прокурор звернувся в інтересах органу місцевого самоврядування міської ради, як власника комунального виробничого підприємства. Згідно ч .1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Суд приходить до висновку, що вини відповідача [PERSON], а саме винесенні незаконного наказу про звільнення [PERSON] з КВП ДМР «Міськводоканал» з вказаного підприємства стягнуто 150844,80 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований судом без утримання податків та інших обов'язкових платежів; 2000 грн. - моральної шкоди, а всього 152844, грн. Так само, 18.11.2013 року державним виконавцем Заводського ВДВС [PERSON] МУЮ у звязку з невиконанням КВП ДМР «Міськводоканал» у строк для добровільного виконання виконавчого листа № 415/4858/12 винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 53,12 грн. і про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 15284,48 грн. Таким чином, загальний розмір завданої комунальному підприємству шкоди становить 168182,4 грн. Вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь КВП КМР «Міськводоканал». Згідно зі ст. 88 ЦПК України, оскільки, при подачі позовної заяви позивача було звільнено від сплати судових витрат у вигляді судового збору, суд вважає, що ці кошти необхідно стягнути з відповідача на користь Держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved