Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, після уточнення якого 27 квітня 2017 року (а.с. 233-236, т.2) просив встановити факт, що він та [PERSON] з 28 лютого 2011 року до 15 квітня 2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю подружжя житлову квартиру за адресою: [ADDRESS], легковий автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску; незавершене будівництво гараж готовністю 96,2%, який розташований на земельній ділянці для будівництва індивідуальних гаражів по вул. Зарічній в смт. Варва Чернігівської області, площею 0,0026 га; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині дарування ? частки квартири; визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; витребувати на його користь у [PERSON] 1/2 частку зазначеної квартири; залишити у його власності 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску; залишити у власності [PERSON] 1/2 частки вказаного легкового автомобіля; визнати за ним право власності на 1/2 частку незавершеного будівництва гаража готовністю 96,2%, який розташований на земельній ділянці для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Зарічній в с.м.т. [PERSON] області, площею 0,0026 га, кадастровий номер 7421155100:01:001:1303; визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Зарічній в с.м.т. [PERSON] області, площею 0,0026 га, кадастровий номер 7421155100:01:001:1303. У травні 2016 року [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій просила встановити факт, що вона та [PERSON] в період з 26.11.2013 року по 15.04.2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати за нею право власності на 122/125 частини легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а за [PERSON] право власності на 3/125 частини зазначеного автомобіля; припинити право власності [PERSON] на 3/125 частин легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], стягнувши з неї на користь [PERSON] різницю вартості 3/125 частин автомобіля у сумі 3451 грн. 25 коп. та визнати за нею право власності на автомобіль уцілому. Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] легковий автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, використані в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. [PERSON] області. Залишено у власності [PERSON] 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та 1/2 частку конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, використаних в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. [PERSON] області. Залишено у власності [PERSON] 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Заява [PERSON] про збільшення позовних вимог від 27 квітня 2017 року залишена без розгляду та повернута позивачеві. У решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, а також питання стосовно скасування заходів забезпечення позову. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя житлової квартири [ADDRESS] та в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], та в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS], витребуванні на його користь у [PERSON] ? частини спірної квартири, і просить ухвалити нове рішення про задоволення вимог в цій частині, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] та в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири. Апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 07 вересня 2016 року, зазначаючи, що про своє звернення до суду він повідомив відповідача [PERSON], яка в свою чергу з метою уникнення поділу спірної квартири та припинення права спільної сумісної власності терміново оформила договір дарування вказаної квартири на свою доньку [PERSON] Апелянт наголошує, що в ході розгляду справи встановлено і доведено обставини щодо його спільного проживання з [PERSON], ці обставини остання частково визнала і підтвердила, а заперечення [PERSON] стосовно не проживання однією сім»єю з [PERSON] спростовані судом першої інстанції належними та допустимими доказами, які вказували на факт проживання однією сім»єю та обізнаність [PERSON] про вказані обставини. Апелянт стверджує, що відповідач [PERSON] була обізнана про укладення під час спільного проживання його з [PERSON] кредитного договору на ім»я її матері [PERSON] та отримання кредитних коштів у зв»язку з відсутністю необхідної суми саме для купівлі [PERSON] та ним, [PERSON], спірної квартири. [PERSON] наголошує, що в ході розгляду справи підтверджено обізнаність [PERSON] про спільне проживання його та [PERSON] однією сім»єю та купівлю квартири під час спільного проживання за спільні кошти, а тому, укладаючи договір дарування спірної квартири без його згоди відповідач [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно усупереч вимогам ст. 65 СК України. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про безвідплатність оспорюваного договору дарування, посилаючись на положення ч. 1 ст. 717 ЦК України та правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2017 року. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги [PERSON] полягають у тому, що усупереч положенням ст.ст. 60, 74 СК України позивачем [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами факт проживання однією сім»єю саме з 28 лютого 2011 року, а висновки суду першої інстанції в цій частині грунтуються на показах свідків, які не містять конкретних фактів щодо спільного проживання однією сім»єю і не заслуговують на увагу Як стверджує [PERSON], до часу придбання нею спірної квартири та реєстрації в ній [PERSON], вони не проживали однією сім»єю і не вели спільного господарства. [PERSON] наголошує, що 20.03.2013 року спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти, що підтверджується кредитним договором від 22 травня 2013 року, розпискою та виписками з депозитного рахунку в АТ «Ощадбанк», а відповідачем [PERSON] не надано суду доказів про вкладення будь-якої суми коштів у придбання спірної квартири. Посилається, що дохід [PERSON] з 28.02.2011 року по 20.03.2013 року згідно розрахункових листів становить 20939,92 грн. і в цій період він сплачував кошти на погашення споживчих кредитів за придбання холодильника та телевізора, які були куплені до знайомства з нею. В Полтавському тампонажному управлінні ПАТ «Укрнафта» [PERSON] почав працювати з 20.06.2013 року і його дохід з цього часу не стосується періоду придбання квартири. [PERSON] вказує, що спірний автомобіль куплений під час спільного проживання, але сума внесених [PERSON] коштів на придбання автомобіля є незначною, тому вважає, що автомобіль придбаний за її власні кошти. Сума витрачених нею коштів складає 5369 доларів США, що еквівалентно 134225 грн., а решта коштів в сумі 15775 грн. внесена [PERSON], тому вважає, що відповідно до витрачених кожним коштів при придбанні автомобіля, частка повинна бути пропорційною витраченим коштам, а саме її частка складає 122/125, а частка [PERSON] 3/125. Що стосується будівельних матеріалів, використаних на будівництво гаража, то [PERSON] зазначає, що позивачем не доведено факт придбання будівельних матеріалів на будівництво гаража і суду першої інстанції нею були надані всі документи на придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт на суму 9473,35 грн. [PERSON] вказує, що судом першої інстанції невірно вирішено питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, витрат на виклик свідків та витрат за проведення експертизи. В апеляційному суді [PERSON] пояснив, що він та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2011 року по квітень 2016 р., мали спільний сімейний бюджет, спільно вели домашнє господарство, мали домашню худобу та птицю, спільно обробляли землю та реалізовували вирощену продукцію, а виручені кошти клались на депозитні рахунки. Зароблені гроші віддавав [PERSON] і вона розпоряджалась усіма сімейними коштами, проти чого він не заперечував і ніякої іншої жінки у нього не було. За час спільного проживання він та [PERSON] декілька разів змінювали житло, допоки у березні 2013 р. не купили за спільні кошти спірну квартиру, у якій [PERSON] позивача зареєструвала. Узятий [PERSON] на придбання квартири кредит сплачували за спільні сімейні кошти. Автомобіль також куплений за спільні сімейні кошти. Наголошував, що на отриманій [PERSON] земельній ділянці він сам майже повністю збудував гараж, а будівельні матеріали також придбавались за спільні сімейні кошти. Вказує, що нічого не знав про укладення [PERSON] договору дарування спірної квартири [PERSON] та вважає, що [PERSON] та її донька діяли недобросовісно, позбавивши його житла. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що з [PERSON] однією сім»єю почали проживати лише після того, як вона купила спірну квартиру та зареєструвала у ній позивача. Стверджує, що спільно проживали лише з листопада 2013 р. і до квітня 2016 р. Наполягала, що квартира, автомобіль та гараж придбані за її власні кошти, які вона накопичувала на депозитних рахунках у банку. До отриманої нею у власність земельної ділянки [PERSON] також не має відношення. Ніяких спільних коштів у неї з [PERSON] ніколи не було, вони просто зустрічались як чоловік та жінка без жодних зобовязань і кошти у кожного були свої, і кожен з них власними коштами самостійно розпоряджався. Наголошувала, що усі будівельні матеріали для гаража купувала самостійно за свої особисті кошти і [PERSON] гараж не будував. Коли проживали спільно, вона дізналась, що [PERSON] її зрадив з іншою жінкою, тому вона, [PERSON], припинила з ним стосунки. [PERSON] від неї пішов, забравши усі речі, які вважав за потрібне. Наполягала, що спірна квартира є її особистою власністю, тому подарувала квартиру своїй доньці. Зобов»язана В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що її мати [PERSON] деякий час мала стосунки з [PERSON], але ці стосунки не можна вважати сімейними. У подарованій [PERSON] квартирі вона змінила замки, ніяких речей [PERSON] у цій квартирі не було і [PERSON] вона запропонувала покинути подаровану матірю квартиру. Квартиру, гараж, автомобіль мати набувала за свої особисті кошти. Про наявність у матері та [PERSON] спільного сімейного бюджету їй нічого не відомо. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року. При цьому, [PERSON] не заперечує факт проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 26.11.2013 р. по 15.04.2016 р., який вона пов»язує з реєстрацією у спірній квартирі [PERSON] з 26.11.2013 р (а.с.16 т.1). На спростування цих висновків суду першої інстанції [PERSON] в апеляційному суді належних і допустимих документальних доказів не надано. Зважаючи на сукупність обставин справи та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання про неспроможність тверджень [PERSON] у апеляційному суді про те, що з [PERSON] однією сімєю вона почала проживати лише після купівлі спірної квартири та після реєстрації у спірніій квартирі [PERSON] з 26.11.2013 р. (а.с.16 т.1). Відтак, доводи скарги [PERSON] не спростовують висновків оскаржуваного рішення про те, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року. Судом встановлено, що під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 22 березня 2013 р. на імя [PERSON] придбана за 102216,00 гривень спірна двокімнатна квартиру [ADDRESS]; 18 лютого 2015 року на імя [PERSON] за 7800 доларів США придбано автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]., а також у цей же період придбані будівельні матеріали і обладнання для збудованого біля будинку № 18 по вул. Зарічній гаража у смт.Варва. [PERSON] та [PERSON] не надали суду першої інстанції і не представили апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили ті обставини, що квартиру або автомобіль, чи будівельні матеріали та обладнання для гаража хтось із них самостійно купив за свої особисті кошти та не під час спільного проживання однією сімєю. Судом встановлено та документально підтверджено, що на ім'я [PERSON] упродовж з 06 лютого 2012 року по 27 жовтня 2014 року було укладено 12 депозитних договорів та відповідно відкрито 12 рахунків у вітчизняній та іноземній валютах у банківській; 27 жовтня 2014 року укладений депозитний договір та відкритий рахунок в іноземній валюті, з якого за платіжним дорученням №18968725 від 04 лютого 2015 року кошти в сумі 5 369,00 доларів США повернуто вкладнику (а.с. 94-95, 146 том 1). Зазначені обставини в апеляційному суді [PERSON] не спростовувались і не заперечувались. За висновком суду, усі ці банківські рахунки [PERSON] відкриті у в період її спільного проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу. Вказані обставини в апеляційному суді [PERSON] не спростовані ніякими належними і допустимими документальними доказами. Перевіряючи аргументи скарг [PERSON] та [PERSON], апеляційним судом встановлено, що упродовж 2011-2016 років [PERSON] обіймала посаду керуючої територіальним відокремленим безбалансовим відділенням Філії - [PERSON] обласного управління АТ «Ощадбанк» та отримувала таку заробітну плату: за 2011 рік - 34 979,84, грн., за 2012 рік - 41 153,90 грн., за 2013 рік - 46 802,83 грн., за 2014 рік - 69 918,07 грн., за 2015 рік - 88 704,75 грн., за січень - квітень 2016 року - 30 541,72 грн. (а.с. 159, 160, 161, 162, 163, 164). Протягом 2012 - 2015 років [PERSON] щороку отримувала у СТОВ «Батьківщина» орендну плату за землю у вигляді одного платежу на рік - 5174, 51 грн. за 2012, 2013, 2014 роки та 7386, 24 грн. - за 2015 рік (а.с. 170, 171). Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували. Проте, [PERSON] не доведено у суді першої інстанції і не надано апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно і беззастережно підтвердили, що джерелом покладених [PERSON] з 06 лютого 2012 року по 27 жовтня 2014 року на депозитні рахунки коштів (у гривні, доларах США та євро) була тільки її заробітна плата та отримана плата за оренду землі, або інші кошти, які б були виключно її, [PERSON], особистою власністю. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] у 2011-2012 р.р. працював водієм КЛПЗ «Варвинська ЦРЛ» та ЛПЗ «Обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф», а з 20 червня 2013 року і дотепер працює водієм автотранспортних засобів Полтавського тампонажного управління ПАТ «Укрнафта», що документально підтверджується наявними у справі доказами. Згідно довідки про доходи за період з 20 червня 2013 року по 31 травня 2016 року загальна сума нарахованої заробітної плати [PERSON] становить 200 882,25 грн. Окрім того, як убачається з наявних у справі доказів, [PERSON] 07.02. 2015 року отримав у позику від [PERSON] 29 000,00 грн., а 25 вересня 2015 року отримав кредит у ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10024/0148 філії [PERSON] обласне управління АТ «Ощадбанк» (а.с. 125-130, 132, 134, 135, 136, 137, 138, том 1). Вказані обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували. Відтак, зважаючи, що сторони з 2011 р. по 2016 р. працювали і отримували дохід, є правильним висновок оскаржуваного судового рішення про те, що як такий факт відкриття [PERSON] депозитних рахунків на своє ім'я сам по собі ще не свідчить, про внесення на банківські рахунки лише її власних коштів, оскільки загальна сума цих коштів є значно більшою, ніж отримувана нею заробітна плата та орендна плата, а джерело походження решти коштів нею в апеляційному суді документально не підтверджено і висновки суду не спростовані. Як убачається з матеріалів справи, укладаючи 22 березня 2013 р. договір купівлі-продажу спірної квартири, кредитний договір від 22 травня 2013 р., договір іпотеки від 22 травня 2013 р., [PERSON] вказувала, що вона не перебуває у шлюбі та однією сімєю з будь-якою особою без реєстрації шлюбу не проживає і кошти, витрачені нею на придбання квартири не є спільною сумісною власністю, що предмет іпотеки (квартира) є її власністю, яким вона вправі розпоряджатись і на нього може бути звернено стягнення без жодних обмежень та обтяжень. Проте, ці твердження не можеть бути виокремлені із сукупності обставин та наявних у справі доказів, оскільки оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні та взаємному звязку доказів у їх сукупності, а відтак положення вказаних договорів у якості самостійних доказів на підтвердження придбання [PERSON] вказаного майна за її особисті кошти - апеляційний суд не приймає. Окрім того, [PERSON] не доведено також, що за кредитним договором від 22 травня 2013 року вона сплачувала свої власні особисті кошти. [PERSON] не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску та будівельні матеріали і обладнання для будівництва гаража вона придбала за власні особисті кошти, як і не підтверджено джерело набуття коштів, які були використані для купівлі цього майна. 15 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] в с.м.т. [PERSON] області. Проте підстави для визнання вказаного правочину недійсним відсутні, з огляду на таке. Згідно правової позиції Верховного Суду України, сформованої у судових рішеннях по справах №6-44цс11 від 07 листопада 2011 року та №6-36цс12 від 16 травня 2012 року, як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності повязується з набранням законної сили рішення суду про встановлення такого факту. Судом першої інстанції првильно встановлено, що рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу щодо [PERSON] та [PERSON] станом на 15 квітня 2016 року не приймалось. Відтак, оскільки на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири (15 квітня 2016 року) єдиним власником квартири була [PERSON], укладення нею договору дарування майна без згоди [PERSON], за відсутності рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для визнання недійсним такого правочину та витребування у [PERSON] 1/2 частки квартири. Згідно до ст.ст. 60, 74 СК України, майно, набуте особами за час фактичних шлюбних відносин, належить їм на праві спільної сумісної власності, не зважаючи на те, що воно було зареєстроване на ім'я лише одного з них. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, якщо між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-66цс13 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2)інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже для визнання права спільної власності на майно, набуте особами, що проживають в цивільному шлюбі, необхідно в судовому порядку надавати докази, що таке майно набуте саме внаслідок спільної праці цивільного подружжя. За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що квартира [ADDRESS] в с.м.т. [PERSON] області, автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску та будівельні матеріали і обладнання, використані в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. [PERSON] області, придбані внаслідок ведення спільного господарства, побуту, спільної праці сторін та за їх спільні грошові кошти під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] В апеляційному суді [PERSON] достовірно не доведено, що квартира, автомобіль та будівельні матеріали для збудованого гаража придбані за належні їй на праві власності особисті кошти. Відтак, апеляційну скаргу [PERSON] належить відхилити, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житлової квартири у [ADDRESS] необхідно скасувати, частково задовольнивши вимоги [PERSON] у цій частині та визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]спірну житлову квартиру за адресою: [ADDRESS]. Оскаржуван рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, із перерозподілом згідно до ст. 88 ЦПК України судових витрат у справі та стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 2019,40 грн. сплаченого ним судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції; з [PERSON] - на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 60,99 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції; з [PERSON] на користь [PERSON] - 3672,00 грн. за проведення судової експертизи. В іншій частині рішення суду залишається без змін. За розгляд справи у суді апеляційної інстанції з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 700,30 грн. сплаченого ним судового збору при поданні апеляційної скарги.

Outcome: partial