Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 13 вересня 2013 року, укладеного між нею та її чоловіком [PERSON] з однієї сторони і відповідачем з другої сторони. Позов обґрунтований тим, що позивачка з покійним чоловіком неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки відповідач [PERSON] погодився доглядати їх до смерті (надсилати кошти) при умові, що вони перепишуть на нього квартиру. Після підписання договору дарування син поїхав, обіцянок вислати кошти на лікування не виконав, ніякої допомоги по утриманню не надає. Позивачка зазначає, що на час укладання договору дарування вона та її чоловік були особами похилого віку, за станом здоров'я потребували матеріальної допомоги, а тому погодилися на передачу свого майна, яке є єдиним житлом за умови довічного утримання. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено повністю. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що конкретна назва правочину для неї з чоловіком особливого значення не мала, різницю між договором довічного утримання та договором дарування їм роз'яснено не було, квартира переписувалася з розрахунком на те, що син буде допомагати, саме умова фінансової допомоги та догляду були тією суттєвою умовою, яке вплинуло на рішення про переоформлення квартири на користь відповідача. Апелянт зазначає, що згода сина на фінансову та іншу необхідну допомогу вплинули на волевиявлення щодо відчуження на її користь квартири, за інших умов вона з чоловіком ніколи б не відписала квартиру своєму синові [PERSON], оскільки це її єдине житло. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки [PERSON] та її адвоката [PERSON], які просили задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], яка наполягала на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що не доведено правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки [PERSON], [PERSON], укладаючи спірний договір від 13.09.2013 року розуміли, що укладається саме договір дарування квартири, не помилялися стосовно всіх істотних умов цього договору і правильно їх сприймали. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам чинного законодавства. Судом по справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1994 року [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах належала квартира [ADDRESS] (а.с.50). 13 вересня 2013 року було укладено оспорюваний договір дарування квартири, за яким [PERSON], [PERSON] передали безоплатно у власність [PERSON] (сину) трикімнатну квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 2973 (а.с.6-7). [INFO] [PERSON] помер (а.с.8). Як вбачається з копії спадкової справи №551/2014 року, після смерті [PERSON] 22 листопада 2013 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] (а.с.85-89). Згідно копії особового рахунку на квартиру [ADDRESS], наймач [PERSON] з 05.05.1976 року по 22.11.2013 року був зареєстрований за вказаною адресою, його дружина [PERSON] зареєстрована з 05.05.1976 року по теперішній час, їх донька [PERSON] -з 05.05.1976 року по 14.12.1993 року та їх син [PERSON] - з 09.06.2010 року по теперішній час (а.с.34). Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ч.3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Як роз'яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати укладений між сторонами договір дарування недійсним, оскільки вона помилялася щодо правової природи договору дарування, маючи на меті укласти саме договір довічного утримання. Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, у тому числі, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Згідно пояснень позивачки [PERSON], яка була допитана в суді в якості свідка, на момент укладення оспорюваного правочину вона та її чоловік були особами похилого віку, які за станом здоров'я потребували матеріальної допомоги та вирішили відписати квартиру тому, хто буде допомагати. На це погодився син, сказавши, що він буде платити за квартиру та за харчування. Договір вона з чоловіком не читала, вважала, що син буде доглядати. Однак свої обіцянки він не виконав. Допитана в суді першої інстанції в якості свідка [PERSON], яка є донькою позивачки та сестрою відповідача, пояснила, що влітку 2013 року на сімейній нараді було вирішено, що квартира буде відписана тому, хто буде допомагати. Такі обов'язки взяв на себе її брат, оскільки у нього краще матеріальне становище, але [PERSON] обов'язків по договору не виконує. Саме [PERSON] допомагає матері та оплачує її лікування. З матеріалів справи вбачається, що фактична передача [PERSON] квартири [ADDRESS] не відбулася, позивачка зареєстрована та проживає у вказаній квартирі (а.с.34), самостійно сплачує за комунальні послуги, що підтверджується оригіналами квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги (а.с.92,93,94), іншого житла вона не має. Згідно довідки по переказу системи «Золота корона», 29.12.2014 року [PERSON] з відділення банку у м. Надим здійснив переказ [PERSON] грошових коштів в сумі 1000 російських рублів, що підтверджує надання позивачці від [PERSON] матеріальної допомоги після укладення договору дарування. На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що позивачка, яка в силу похилого віку і стану здоров'я потребує догляду та матеріальної допомоги, укладаючи договір дарування, мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, за умови довічного утримання, і якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то оскаржуваний договір не був би укладений, що є підставою для визнання його недійсними на підставі ст.ст. 203, 229 ЦК України. Проте, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування у цілому не можуть бути задоволені, оскільки позивачці належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] (а.с.50,53), інша 1/2 частина квартири належала [PERSON], який [INFO] помер. Виходячи зі змісту ст. 229 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, як вчинений під впливом помилки, тільки за позовом сторони правочину, що діяла під впливом помилки. [PERSON] за життя не звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування в частині дарування 1/2 частини квартири, що належала йому на праві власності, а тому відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним у вказаній частині. Відтак, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] у частині дарування 1/2 частини вказаної квартири дарувальником [PERSON] обдарованому [PERSON] задоволенню не підлягають. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що на підставі пп. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] в частині дарування 1/2 частини вказаної квартири дарувальником [PERSON] обдарованому [PERSON]. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] в сукупності підлягають стягненню понесені та документально підтверджені 182 грн. 70 коп. у рахунок відшкодування судових витрат (121,80 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 60,90 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи).

Outcome: partial