Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Новозаводського районного суду м.Чернігова із позовами до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19.05.2016 року вказані справи було обєднано в одне провадження (а.с.26-27, том 1). В судовому засіданні, яке відбулося 05.08.2016 року, відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] про звільнення від обовязку сплати аліментів. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON], від шлюбу вони мають дитину- Буяльську [PERSON], [INFO]. [PERSON] вказувала, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею, з [PERSON] рішенням суду було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку. [PERSON] зазначала, що вказаної суми аліментів недостатньо для належного утримання дитини, при цьому після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів зясувалось існування у [PERSON] значної кількості нерухомого і рухомого майна, і тому розмір стягнутих аліментів має бути збільшений. Також [PERSON] вказувала, що нею постійно здійснюються додаткові витрати на утримання дитини, а саме, оплата витрат з розвитку здібностей дитини, витрати на оздоровлення та відпочинок дитини. [PERSON] вважає, що [PERSON] має відшкодувати їй відповідну частину понесених додаткових витрат на дитину. [PERSON] просила суд збільшити розмір стягнутих аліментів на утримання дитини, стягнувши з [PERSON] аліменти в розмірі 1500 грн., а також стягнути на її користь з [PERSON] 6 990 грн. додаткових витрат на дитину та понесені нею судові витрати. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про звільнення від обовязку сплати аліментів. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позову про збільшення розміру аліментів не в повній мірі враховує положення статті 192 Сімейного кодексу України. [PERSON] вказує, що про наявність майна, яке було придбано [PERSON] до лютого 2015 року, вона дізналась у 2016 році. [PERSON] зазначає про наявність у [PERSON] магазину продовольчих товарів, що дає підстави для застосування статті 184 Сімейного кодексу України. Доводи апеляційної скарги вказують, що [PERSON] у різних документах вказує неоднакові розміри свого доходу. [PERSON] вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог її позову щодо стягнення з [PERSON] додаткових витрат на дитину, оскільки нею доведено факт відпочинку дитини та оплати нею перебування дитини у санаторії Одеса та в Карпатах. Також [PERSON] вважає, що наявність довідок з гуртків, які відвідує дитина, є достатнім доказом здійснення нею оплати занять дитини. На думку [PERSON], суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог, не взявши при цьому до уваги положення статей 185, 192 Сімейного кодексу України. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу відхилити у звязку з її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09 2016 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, в тому числі, і показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, при цьому рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року необхідно скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, повязаних із відвідуванням нею занять в Студії РозУмка. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення у зазначеній частині позовних вимог, яким вказані позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 380 грн. в рахунок відшкодування додаткових витрат на дитину, повязаних із відвідуванням нею занять в Студії РозУмка. В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року підлягає залишенню без змін. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 09.10.2013 року (а.с.8, том 1). Від шлюбу сторони мають дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с.9, том 1), яка після розірвання шлюбу між сторонами залишилась проживати з матірю [PERSON] Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.07.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 12.02.2015 року і до повноліття дитини (а.с.22,85-88, том1). З довідки Студія РозУмка №2102 від 21.02.2015 року вбачається, що [PERSON] дійсно відвідує заняття з англійської мови з 2011 року, вартість послуг складає 200 грн. на місяць (а.с.6, том1). З довідки Студія РозУмка №2304/1 від 23.04.2015 року вбачається, що [PERSON] дійсно відвідує заняття в Студії дитячого розвитку та англійської мови РозУмка з 2009 року, вартість послуг складає 200 грн. на місяць. Оплату за заняття здійснюють іноді мати - [PERSON], іноді батько-Буяльський А.В. (а.с.182, том1). Згідно довідки ФОП [PERSON] від 18.04.2016 року, [PERSON] з вересня 2014 року відвідує заняття з образотворчого мистецтва в Арт-студії Колібрі, вартість навчання за місяць складає 260 грн. (а.с.5, том1). 23.10.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг відпочинку, відповідно до якого виконавець пропонує відпочинок, дитячий рейс, терміном з 27.10.2015 року по 31.10.2015 року, вартість якого становить 1800 грн. на одну особу (а.с.7, том 1). Відповідно до санаторної книжки санаторію Одеса СБУ та довідки від 16.09.2015 року, [PERSON] проходила курс санаторно- курортного лікування у санаторії Одеса СБУ з 01.07.2015 року по 16.07.2015 року (а.с.13-14,18, том1). З корінця путівки №015093 санаторію Одеса СБУ, виписаної на імя [PERSON], вбачається, що договірна вартість, яка підлягає сплаті, складає 5250 грн. (а.с.20, том 1). Відмовляючи в задоволенні вимог заявленого позову [PERSON] про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з приписів статті 192 Сімейного кодексу України, яка регламентує зміну розміру аліментів та фактичних обставин справи. Судом першої інстанції зазначено в оскаржуваному рішенні, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки їх обґрунтованість не доведена позивачем в ході судового розгляду даної справи. Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи вимоги заявленого позову у вказаній частині, [PERSON] посилалась на ті обставини, що підставою для задоволення вимог позову у вказаній частині є наявність значної кількості нерухомого майна у відповідача, що за змістом статті 192 Сімейного кодексу України є підставою для збільшення розміру визначених рішенням суду аліментів. Разом з тим, як зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.07.2015 року вже було враховано стан здоровя та матеріальний стан сторін спору, наявність чи відсутність у платника аліментів інших дітей, інших непрацездатних осіб, факт зайняття ним підприємницькою діяльністю, як це передбачено приписами статті 182 Сімейного кодексу України (а.с.85-88, том 1). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, все нерухоме майно відповідача, наявність якого стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, було придбано відповідачем у період до ухвалення вищезазначеного рішення суду про стягнення аліментів (а.с.41-42,том 1). Суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що жодних відомостей про зміну матеріального стану платника чи одержувача аліментів, зміну їх сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них (саме платника чи одержувача аліментів), позивачем суду не представлено. За даних обставин, коли в ході судового розгляду даної справи позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, не представлено суду належних і допустимих доказів в розумінні статей 58,59 ЦПК України на підтвердження вимог заявленого позову в частині збільшення розміру аліментів, а судом не встановлено обставин, передбачених статтею 192 Сімейного кодексу України, які б могли бути підставою для збільшення визначеного рішенням суду розміру аліментів, суд першої інстанції на підставі правової норми, а саме, на підставі статті 192 Сімейного кодексу України відмовив у задоволенні вимог заявленого позову в частині збільшення розміру аліментів. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості вказаного висновку суду першої інстанції не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині, оскільки зазначені доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Твердження апеляційної скарги відносно того, що відповідач має магазин продовольчих товарів та відповідні доходи, не узгоджуються з матеріалами справи. Зокрема, як вбачається з довідки про доходи від заняття підприємницькою діяльністю від 18.10.2016 року Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області, виданої [PERSON], сума його доходу за звітний (податковий) період згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця складає: з 01.04.2014 року по 31.12.2014 року - 21 820 грн.; з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року - 15 850 грн.; з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року - 6 400грн. (а.с.112, том 2). Відповідно до повідомлення Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 10.08.2016 року (а.с.145, том 1), згідно поданої звітності та бази даних Чернігівської ОДПІ, в період з 01.01.2012 року по теперішній час [PERSON] не використовує найманої праці. Відповідно до приписів ч.1,ч.2 статті 185 Сімейного кодексу України, яка регламентує участь батьків у додаткових витратах на дитину, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Виходячи з правового аналізу вказаної норми права, маються на увазі додаткові витрати, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти потрібні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. Однак, в окремих випадках у силу особливих обставин, про які йдеться мова у ч.1 статті 185 Сімейного кодексу України, потрібні крім звичайних, значні додаткові витрати. Тому розмір стягуваних додаткових витрат має визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат. Відмовляючи в порядку статті 185 Сімейного кодексу України у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача половини витрат на відпочинок дитини у Карпатах у період з 27.10.2015 року по 31.10.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи до уваги положення ч.1 статті 181 Сімейного кодексу України, позивачем не представлено суду жодних письмових відомостей щодо вчинення нею відповідних дій, спрямованих на домовленість з відповідачем щодо вказаного відпочинку дитини, а також з приводу того, що такий відпочинок був викликаний саме особливими обставинами в розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. Також судом зазначено, що відповідно до п.4.3 договору про надання послуг по відпочинку від 23.10.2015 року (а.с.7), оплата за надану послугу здійснюється безготівковим розрахунком, і підтверджується наявністю банківської квитанції, проте, вказана квитанція позивачем суду не представлена. На думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову у вказаній частині. Всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів в розумінні статей 58,59 ЦПК України відносно того, що вказані додаткові витрати на дитину викликані особливими обставинами в розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. Крім того, перебування дитини на відпочинку у Карпатах позивачем не було узгоджено з відповідачем, відповідно до приписів статті 141 Сімейного кодексу України, яка регламентує рівність прав та обовязків батьків щодо дитини. Відмовляючи в порядку статті 185 Сімейного кодексу України у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача половини витрат з приводу проходження курсу лікування дитиною в санаторії Одеса СБУ у період з 01.07.2015 року по 16.07.2015 року, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи також відсутні відповідні письмові відомості щодо вчинення позивачем дій, спрямованих на домовленість з відповідачем стосовно проходження дитиною курсу лікування саме в санаторії Одеса СБУ. Також представлені позивачем письмові докази на підтвердження понесених витрат, в т.ч. корінець путівки, суд не вважав переконливим та допустимим доказом заявленого розміру участі у додаткових витратах (а.с.13-20, том 1). На думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову у вказаній частині. Всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів в розумінні статей 58,59 ЦПК України відносно того, що санаторій Одеса СБУ є саме тим профілактичним закладом, який було рекомендовано лікарем дитячої поліклініки дитині для оздоровлення. Крім того, перебування дитини у вказаному санаторії позивачем не було узгоджено з відповідачем, відповідно до приписів статті 141 Сімейного кодексу України, яка регламентує рівність прав та обовязків батьків щодо дитини. В порядку ч.4 статті 10 ЦПК України позивачем на підтвердження вимог заявленого позову у вказаній частині було представлено апеляційному суду санаторно - курортну карту дитини [PERSON], дата заповнення - 27.06.2015 рік (а.с.171,том 2). Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказана санаторно-курортна карта дитячої поліклініки №1 Чернігівської міської ради не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову у вказаній частині, оскільки графа 3.3. вказаної санаторно-курортної карти Рекомендоване санаторно-курортне лікування (вписати) не містить жодних записів лікарів. Крім того, як вбачається з довідки дитячої поліклініки №1 Чернігівської міської ради від 29.07.2016 року № 01.1-01/796 (а.с.96,том 1), дитина [PERSON], [INFO], на санаторно-курортне лікування від дитячої поліклініки №1: у 2014 році - не направлялась; у 2015 році - не направлялась.У червні 2015 році оздоровлена в санаторії Одеса за власні кошти; у 2016 році- не направлялась. Відмовляючи в порядку статті 185 Сімейного кодексу України у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача половини витрат, зумовлених відвідуванням дитиною занять в Арт-студії Колібрі та Студії дитячого розвитку та англійської мови РозУмка, суд першої інстанції прийняв до уваги представлені відповідачем письмові докази на підтвердження його доводів щодо участі у вказаних додаткових витратах на дитину (а.с.179,182, том 1). При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявленого нею розміру участі відповідача у вказаних додаткових витратах, який має бути стягнутий судом на її користь. В порядку п.4 статті 10 ЦПК України позивачем на підтвердження вимог заявленого позову у вказаній частині було представлено апеляційному суду відповідні чеки (а.с.173,174,том 2). Необхідно зазначити, що чеки, представлені [PERSON] на підтвердження проведення нею оплати занять дитини в Арт-студії Колібрі за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року (а.с.173,173,зворот,том 2), не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вони не містять в собі інформації щодо цільового призначення проведених платежів та одержувача вказаних платежів. З рахунку одержувача, вказаному у даних чеках, не вбачається, що одержувачем проведених платежів є Арт-студія Колібрі. Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у вищезазначеній частині, ухваленого на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Разом з тим, оплата позивачем занять дитини в Студії РозУмка за вересень 2014 року в сумі 160 грн., за жовтень 2014 року в сумі 200 грн., за листопад 2014 року в сумі 200 грн., за лютий 2015 року в сумі 200 грн. підтверджується відповідно товарними чеками: №1209 від 12.09.2014 року, №1410 від 14.10.2014 року, №1111 від 11.11.2014 року, №1002 від 10.02.2015 року (а.с.174, 174зворот, том 2). Хронологічний період проведення вказаних оплат позивачем занять дитини в Студії РозУмка суд приймає до уваги в межах вимог заявленого позову, як це регламентовано приписами ч.1 статті 11 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що вказані витрати є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком здібностей дитини. За даних обставин, враховуючи приписи статті 185 Сімейного кодексу України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, повязаних із відвідуванням нею занять в Студії РозУмка. При цьому апеляційний суд вважає за необхідне у зазначеній частині позовних вимог ухвалити нове рішення, яким вказані позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 380 грн. в рахунок відшкодування додаткових витрат на дитину, повязаних із відвідуванням нею занять в Студії РозУмка. Розрахунок наступний: (160 грн. + 200 грн. + 200 грн. + 200 грн.)= 760 грн.: 2 = 380 грн. В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року підлягає залишенню без змін. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 307 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених нею судових витрат. Розрахунок наступний: 5 657 грн. 52 коп. - розмір понесених позивачем судових витрат (а.с.1, 68-75, том 1, а.с.82, том 2) х 5,43% ( вимоги заявленого позову судом задоволено на 5,43%) = 307 грн. 20 коп.

Outcome: partial