Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 08 липня 1993 року, працюючи на різних посадах та 14 лютого 2014 року був звільнений в зв'язку з невідповідністю роботі за станом здоров'я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. 16 червня 2013 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому тіла Д12 хребця та закритого перелому бокової маси крес ця зліва, про що було складено акт № 16 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом по формі Н-1 від 19 червня 2014 року. 05 лютого 2014 року висновком МСЕК йому встановлена втрата професійної працездатності 60 % та третя група інвалідності строком до 05 лютого 2015 року. Просив суд стягнути з відповідача на його корить грошову компенсації у розмірі 50 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача грошову компенсації у розмірі 18 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн., стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Не погодившись з рішенням суду відповідач ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно положень п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та така моральна шкода відшкодовується у відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України. Позивачем не надано доказів на підтвердження протиправної поведінки підприємства, яка призвела до втрати професійної працездатності. Також суд не звернув уваги, що висновок МСЕК про встановлення втрати професійної працездатності та інвалідності позивачу встановлені до 01 березня 2015 року і не є безстроковим, а тому ушкодження здоров'я позивача не є не відновлювальним. Підприємство не несе матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про страхування», Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Позивачем також не надано доказів, які підтверджують обсяг наданих правових послуг за договором поруки на надання правової допомоги. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились, суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 65-66). Представник відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» в судове засідання не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 63-64). Представник третьої особи ВВД ФССНВВ та ПЗ України у м. Красноармійську Донецької області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 61). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення витрат на правову допомогу з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] з 08 липня 1993 року до 14 лютого 2014 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» працюючи на різних посадах, був звільнений у зв'язку з невідповідністю роботі за станом здоров'я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (а.с. 5-8). 16 червня 2013 року під час виконання трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок чого останній отримав ушкодження здоров'я у вигляді закритого компресійного перелому тіла Д12 хребця та закритого перелому бокової маси крес ця зліва, про що було складено акт № 6 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 16 червня 2014 року, яким встановлено, що причинами настання нещасного випадку є незадовільний технічний стан засобів виробництва (недотримання паспорта монтажу дерев'яного полка) та невиконання посадових обов'язків (недотримання вимог нормативно-правових актів з охорони праці під час ведення робіт на висоті) (а.с. 9-12). 19 червня 2013 року складено акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався за формою Н-5 (а.с. 13-16). Висновком МСЕК від 05 лютого 2014 року позивачу вперше встановлена ступень втрати професійної працездатності 60% та третя група інвалідності, строком до 01 березня 2015 року та протипоказана тяжка фізична праця, праця у вимушеному положенні тіла, праця в підземних умовах (а.с. 18). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] частково, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач [PERSON] перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем та працюючи на його підприємстві з повним робочим днем, отримав 16 червня 2013 року виробничу травму внаслідок нещасного випадку на підприємстві. Висновком МСЕК від 05 лютого 2014 йому вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності, у зв'язку з виробничою травмою та встановлено третю групу інвалідності. Ушкодженням здоров'я позивачеві завдана моральна шкода, яку повинен відшкодувати роботодавець, згідно зі ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати), статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України потерпілим надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно ч. 2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ст. ст. 23, 1167, 1168 цього Кодексу, про що зазначено у вказаному вище Рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати). Тобто, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачу внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з цим. Даний висновок суду відповідає положенням ст.23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) згідно з яким, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з каліцтвом. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV виключена ч.3 ст.34 відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Визначений судом розмір моральної шкоди 18 000 гривень відповідає тяжкості ушкодження здоров'я позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача у зв'язку з отриманою травмою, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого. Суд врахував, що ушкодження здоров'я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, та виходячи з засад розумності та справедливості, визначив такий розмір відшкодування моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що втрата професійної працездатності та інвалідності позивачу встановлені не безстроково, а тому можливе поліпшення стану здоров'я з певним часом не впливають на висновки суду щодо стягнення моральної шкоди, оскільки це не може бути підставою для звільнення від відшкодування моральної шкоди власником або уповноваженим органом на підставі ст.237-1 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було надано документів, які б підтверджували його моральні страждання, є безпідставними, оскільки моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з отриманням професійного захворювання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо, сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди, додаткові висновки законом не передбачені. Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна правова оцінка. Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Однак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, а тому рішення в цій частині рішення суду підлягає скасуванню. Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно із ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За частиною 3 цієї статті до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язанні з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витратна правову допомогу встановляється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правому допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. Права та обов'язки адвоката визначені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правилами адвокатської етики, тощо. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів у суду першої інстанції позивача [PERSON] здійснював на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] (а.с. 26, 34). За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. понесених витрат на правову допомогу. Згідно з п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є невідповідність висновків суду обставинам справи. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення понесених витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у їх задоволенні. В решті рішення суду першої інстанції відповідає нормам процесуального і матеріального права і його слід залишити без змін.

Outcome: partial