Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 03 серпня 1996 року вона уклала шлюб із відповідачем, за період шлюбу сторонами було набуте майно, право власності на яке зареєстроване за [PERSON], а саме приміщення № 1 у будинку № 194 по пр. Металургів в м. Маріуполі на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області № 2-867/2008, та квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року. Вважала, що набуте у шлюбі нерухоме майно належить кожному з подружжя в рівних частках, а тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення № 1 у будинку № 194 по пр. Металургів в м. Маріуполі та 1/2 частину квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 850 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності за участю представника адвоката [PERSON] Представник позивача за договором про надання правової допомоги, адвокат [PERSON], у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 03 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Маріупольському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Донецької області, про що зроблено актовий запис № 507. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON]. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 84193734 від 04.04.2017 року, [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], належить квартира [ADDRESS], загальною площею 30,6 кв.м, житловою площею 15,6 кв.м. Також у відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 84588613 від 08.04.2017 року, [PERSON] на праві приватної власності, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області № 2-867/2008 від 17 березня 2008 року, належить нежиле приміщення 1 у будинку № 194 по пр. Металургів в м. Маріуполі, загальною площею 64,5 кв.м. Отже з представлених письмових доказів слідує, що в період зареєстрованого шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу на відповідача було оформлено право власності на дві квартири, одна з яких (по пр.Металургів,194, пр.1) була реконструйована у нежиле приміщення та за рішенням суду визнана за відповідачем. Вказані обєкти нерухомості є предметом поділу між сторонами. Згідно пункту 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не спростував вимог позивача, не представив доказів набуття спірного майна за кошти, які б належали йому особисто, тобто вагомих доказів належності майна на праві особистої приватної власності одного із подружжя. За відсутності таких доказів загальне правило статті 60 СК України відносить все набуте під час шлюбу майно до статусу спільного сумісного майна подружжя, діє презумпція спільності майна подружжя, доки протилежне не доведено одним із подружжя. З урахуванням зазначеного на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] та нежиле приміщення 1 у будинку № 194 по пр. Металургів в м. Маріуполі є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. У звязку із задоволенням позовних вимог, судові витрати по справі, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 850,00 грн., які були сплачені позивачем при подачі позову, підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст. 60, 61, 69 Сімейного кодексу України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 143, 209, 212, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved