Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] пред'явив у суд позов до Костянтинівської міської ради про визнання права на житло, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 1981 року по 1997 рік він обліковувався за адресою: [ADDRESS]. У 1990 році померла його мати [PERSON], а батько [PERSON] у 1993 році був позбавлений батьківських прав. З 1993 року він перебував у школі-інтернаті № 1 для дітей-сиріт м. Маріуполя, з 1996 року - навчався в ПТУ № 33 м. Горлівки, з жовтня 1997 року по серпень 1999 року - відбував покарання у зв'язку зі скоєнням кримінального правопорушення. Після відбування покарання йому стало відомо, що зазначена квартира в період його відсутності була незаконно продана сестрою [PERSON], яка померла у травні 1999 року. Ураховуючи, що він незаконно був позбавлений житла, просив визнати за ним право на квартиру [ADDRESS] або право на інше рівноцінне житло. У наступному позивач, в інтересах якого діяли представник [PERSON] та [PERSON], уточнив позовні вимоги і просив на підставі ст. 46 ЖК України, ст. 1173 ЦК України зобов'язати Костянтинівську міську раду Донецької області, виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області надати [PERSON] жиле приміщення, рівноцінне житлу, розташованому за адресою: [ADDRESS], - та стягнути з Костянтинівської міської ради Донецької області у відшкодування моральної шкоди, завданої позбавленням права на житло, грошову компенсацію у розмірі 5000000 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2016 року позов задоволений частково. Суд вирішив зобов'язати виконавчий комітет Костянтинівської міської ради надати в користування [PERSON] благоустроєне та таке, що відповідає санітарним і технічним вимогам жиле приміщення розміром не менше норми жилої площі, передбаченої ст. 47 ЖК України. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. З цим рішенням не погодився [PERSON], подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про визнання за ним права на жиле приміщення, рівноцінне жилому приміщенню у квартирі [ADDRESS]; стягнути з Держави Україна у відшкодування моральної шкоди 5 млн. грн. В обґрунтування скарги позивач зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд не зважив на факт протиправного позбавлення його права користування квартирою [ADDRESS]. Вважає помилковим висновок суду про відсутність вини Костянтинівської міської ради у заподіянні моральної шкоди. У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені. Костянтинівська міська рада та виконавчий комітет Костянтинівської міської ради подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що [PERSON] був протиправно позбавлений права користування житлом. Проте надання позивачеві жилого приміщення, рівноцінного двокімнатній квартирі [ADDRESS] загальною площею 49,7 кв. м, неможливе, оскільки право користування таким приміщенням мали чотири особи. Вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю вини Костянтинівської міської ради. Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Згідно зі статтею 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (ст. 71 ЖК). Відповідно до вимог статті 43 Житлового кодексу Української PCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, ЖК України, Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила), та іншими актами законодавства Української РСР. Статтею 46 Житлового кодексу Української PCP (у редакції на час повернення [PERSON] з державного дитячого закладу) визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою. Так, частиною першою передбачено, зокрема, надання жилого приміщення поза чергою особам, які повернулися з державного дитячого закладу, від родичів, опікуна чи піклувальника, при неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення. Суд установив, що [PERSON], [INFO], був зареєстрований і фактично проживав у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Рішенням Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 неповнолітній [PERSON] був поміщений до інтернату для дітей-сиріт і дітей, які залишились без піклування батьків, на повне державне забезпечення; за ним була закріплена житлова площа у спірній квартирі (ас. 26). [PERSON] навчався, виховувався та знаходився на повному державному забезпеченні в загальноосвітній школі-інтернаті 1-П ступенів № 1 для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, м. Маріуполя з 07 жовтня 1993 року по 13 вересня 1996 року; тобто до відрахування зі школи-інтернату у зв'язку з переведенням до професійно-технічного училища № 33 м. Горлівки для продовження навчання. Сестра позивача - [PERSON] одноособово приватизувала квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08 серпня 1997 року; а в наступному 13 серпня 1997 року продала жиле приміщення (ас. 29, 31). Установивши, що на час повернення [PERSON] з державного дитячого неможливо повернути займане ним раніше жиле приміщення закладу, суд зробив правильний висновок про порушене право позивача на забезпечення благоустроєним жилим приміщенням. Проте зобов'язуючи виконавчий комітет Костянтинівської міської ради забезпечити [PERSON] благоустроєним жилим приміщенням у позачерговому порядку судом не було взято до уваги, що частиною третьою статті 46 Житлового кодексу Української РСР та п. 47 Правил передбачено обов'язкове включення громадян, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, до окремого списку. Рішення про включення в цей список приймається відповідно виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів або адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації і профспілковим комітетом. Рішення адміністрації (органу громадської організації) та профспілкового комітету затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Про прийняте рішення повідомляється заінтересованим особам. Список громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, вивішується для загального відома. Отже, необхідною умовою для правильного вирішення спору є з'ясування питання, чи позивач перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, чи включений до списку на позачергове одержання жилого приміщення та чи має переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків. Судом першої інстанції на порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України ці обставини не були встановлені. Згідно з довідкою відповідача, [PERSON] на квартирному обліку, у тому числі як громадянин, який користується правом позачергового одержання жилих приміщень, не перебуває. Отже, оскільки черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом позачергового одержання житлових приміщень), то [PERSON] повинен бути забезпечений житлом після взяття на облік потребуючих поліпшення житлових умов в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 Житлового кодексу Української РСР. За таких обставин висновок суду про необхідність зобов'язання виконавчого комітету Костянтинівської міської ради забезпечити позивача благоустроєним житлом є помилковим, зроблений без урахування правових позицій, викладених Верховним Судом України у постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-390цс15, від 30 червня 2015 року у справі № 21-682а15. Згідно з частиною третьою ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Установивши, що під час розгляду позовних вимог про зобов'язання відповідача забезпечити [PERSON] благоустроєним житлом були неправильно застосовані норми ст.ст. 43, 46 ЖК, апеляційний суд скасовує рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Щодо висновку суду про відмову у задоволенні вимог до Костянтинівської міської ради про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов його з додержанням норм матеріального й процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують даний висновок. Крім того, відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням житлових прав, діючим житловим законодавством не передбачено. Вимоги апеляційної скарги про стягнення компенсації у відшкодування моральної шкоди з Держави України на підставі ст. 3 Конституції України є необґрунтованими, оскільки суд відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимоги до Держави Україна не були заявлені в суді першої інстанції.

Outcome: partial