Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м Харкова із позовною заявою до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович, про визнання правочину недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: м Харків, [ADDRESS], що належала на праві приватної власності позивачу. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Едуардом Валентиновичем. Відповідно до пункту 4 вказаного договору продаж квартири вчинено на суму 360000 грн., що за комерційним курсом становило 45000 доларів США, які позивач повинен був отримати ще до підписання договору, проте станом на подання позовної заяви грошових коштів у розмірі встановленому пунктом 4 він не отримував, що свідчить про відсутність розрахунку за договором купівлі-продажу квартири та є порушенням як умов договору, так і чинного законодавства, оскільки за усною домовленістю між позивачем та відповідачем грошові кошти мали були передані відповідачем після підписання договору. Просить суд позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Представник позивача - [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представники відповідача - [PERSON] - [PERSON], [PERSON]проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович - у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутністю, вважає, що не має підстав для визнання посвідченого ним 29.03.2013 року за реєстровим №881 договору купівлі-продажу квартири недійсним. Суд, дослідивши доводи представника позивача, представників відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину За змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України). Позивачем оспорюється правочин - договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 655Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з вимогами статті 657Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України). За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалося у судовому засіданні, 29 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Едуардом Валентиновичем за реєстровим №881, за яким продавець [PERSON] передав у власність покупцю - [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру №1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а покупець - [PERSON] прийняв у власність цю квартиру і сплатив за неї обумовлену договором грошову суму (а. с.6-9). У відповідності до пункту 4 вищевказаного договору, продаж квартири, що є дійсним наміром сторін, вчинено на суму 360000 (триста шістдесят тисяч) гривень, що за комерційним курсом на момент укладення цього договору становить еквівалент 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США, які продавець - [PERSON] повністю отримав від покупця - [PERSON], ще до підписання цього договору. Продавець - [PERSON] своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця - [PERSON] грошей в сумі 360000 (триста шістдесят тисяч) гривень, що за комерційним курсом на момент укладення цього договору становить еквівалент 45000 (сорок п'ять тисяч) доларів США, та відсутність зі свого боку по відношенню до покупця - [PERSON] будь-яких претензій фінансового характеру. Зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець - [PERSON] вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняє. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. На підставі вимог частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу є двостороннім правочином. Згідно вимог статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 229 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним під впливом помилки, суд не вбачає. На підставі вимог статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено частиною 1 статті 212 Цивільного кодексу України. Згідно вимог статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням такого правочину. Відповідно до вимог пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Положеннями статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено судом, позивач на момент укладання договору купівлі-продажу був ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), перебував при здоровому розумі, ясній пам'яті, розумів значення своїх дій, діяв добровільно та володів українською мовою. Таким чином, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем будь-яких належних та допустимих в розумінні ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надано. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас суд відхиляє заяву представників відповідача про застосування позовної давності, оскільки позивачем ще у лютому 2016 року (тобто в межах позовної давності) було подано позов до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова та який був повернутий у зв'язку з непідсудністю позову даному суду. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович, про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягає, оскільки договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Едуардом Валентиновичем за реєстровим №881 від 29.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам чинного законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Outcome: dismissed