Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 13 жовтня 1989 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 грудня 2002 року їх шлюб було розірвано. В період зареєстрованого шлюбу ними 14 вересня 2001 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на Придніпровській товарній біржі за № 005-НС, за 6000 доларів США був придбаний житловий будинок по вул. Губенко, 22 в м. Дніпродзержинську. Готовність житлового будинку станом на 01 червня 2001 року складала 91%. При покупці будинку між ним та [PERSON] була досягнута домовленість щодо реєстрації права власності на зазначений будинок на її ім'я. Для оплати вартості будинку, 10 вересня 2001 року він уклав договір позики з [PERSON], відповідно до якого останній запозичив\~\~ йому грошові кошти в сумі 5500 доларів США, а він зобов'язався повернути борг до 31 грудня 2003 року. Завдаток на підтвердження наміру придбання цього будинку в сумі 500 доларів США, який він передав продавцю будинку [PERSON], був сплачений за рахунок коштів, наданих особисто йому його батьком. Грошові кошти за придбаний житловий будинок передавалися продавцю [PERSON] ним особисто до підписання договору. Протягом тривалого часу він проживав в цьому будинку, в ньому ж проживала і відповідач, навіть після розірвання шлюбу. Запозичені ним гроші в сумі 5500 доларів США були повернуті [PERSON] тільки особисто ним, вже після розірвання шлюбу з [PERSON], яка ніякої участі в поверненні боргу не приймала. Факт укладення договору позики між ним та [PERSON] підтверджується договором займу від 10 вересня 2001 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 листопада 2004 року. В зв'язку з тим, що після розірвання шлюбу між ним та [PERSON] не було досягнуто домовленості щодо розподілу спільного майна подружжя, в 2006 році [PERSON] звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом про розподіл спільного майна подружжя та виключення частки майна із переліку спільного майна подружжя, в тому числі про визнання за ним права власності на житловий будинок № 22 по вул. Губенко в м. Дніпродзержинську, оскільки зазначений будинок фактично був придбаний за його особисті кошти. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 серпня 2011 року заявлені ним позовні вимоги у частині визнання за ним права власності на житловий будинок № 22 по вул. Губенко в м. Дніпродзержинську за його заявою залишені без розгляду, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Він вважає, що має місце переривання строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок, і тому при поданні цієї позовної заяви ним не пропущений строк звернення до суду. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2013 року договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по вул. Губенко, 22 в м. Дніпродзержинську, укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний дійсним з подальшою реєстрацією права власності на будинок за [PERSON] Але відповідач не звернулась до реєстраційної служби із заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 20 грудня 2013 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська розглянув цивільну справу за його позовом до [PERSON] про поділ майна, визнання права власності, та за позовом [PERSON] до нього про виключення з переліку майна подружжя, визнання права власності за кожним на частку квартири [ADDRESS] та ухвалив рішення, яким був виконаний розподіл спільного майна подружжя. При ухваленні цього рішення питання щодо належності житлового будинку по вул. Губенко, 22 в м. Дніпродзержинську судом не розглядалося і не вирішувалось. Житловий будинок по вул. Губенко, 22 в м. Дніпродзержинську згідно технічного паспорту, виданого ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 11 лютого 2010 року, є завершеним будівництвом, має загальну площу 130,5 кв.м., житлову площу 60,7 кв.м., однак підлягає узаконенню та (або) введенню в експлуатацію. Посилаючись на те, що спірний будинок придбаний тільки за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, і, відповідно є його особистим майном, а тому розподілу між ним на відповідачкою не підлягає, позивач, посилаючись на ч.7 ст. 57 Сімейного Кодексу України, просив визнати його особистою приватною власністю, що є підставою для реєстрації за ним права власності на зазначений житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с.2-7). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.5-7). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду\~в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог. Судом 1 інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1989 року. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.12.2002 року шлюб цими сторонами розірвано. 29 листопада 2005 року Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано [PERSON] свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 026318 (а.с.30). 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 005-НС, згідно п.1 якого продавець продав, а покупець купив незавершене будівництво житлового будинку, загальною площею 132,1 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Губенко, 22 (а.с.29). Відповідно до п.2 вищевказаного Договору, характеристика нерухомого майна: згідно довідки-характеристики Дніпродзержинського БТІ від 15.06.2001 року № 3239 готовність незавершеного будівництва житлового будинку складає 91%. Відповідно до п.4 вищевказаного Договору, незавершене будівництво житлового будинку продане за 5000 (пять тисяч) гривень, які продавцем отримані від покупця після підписання даного договору. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що спірний будинок є незавершеним будівництвом, і не може бути набутий у власність в обраний позивачем спосіб. Однак, із висновками суду про у повній мірі погодитись неможливо, оскільки суд 1 інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, і є підставою для скасування або зміни рішення (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України). Так, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів. Посилаючись на ст. 331 ЦК України і на те, що спірний будинок є незавершеним будівництвом, і не може бути набутий у власність в обраний позивачем спосіб, суд 1 інстанції не врахував, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2013 року договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по вул. Губенко, 22 в м. Дніпродзержинську, укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний дійсним з подальшою реєстрацією права власності на будинок за [PERSON] За таких обставин ці висновки суду підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення, як і посилання на інші норми Цивільного кодексу України 2003 року та норми Сімейного Кодексу України 2002 року, які не регулюють правовідносини, що виниклі між сторонами по даній справі. У той же час судом 1 інстанції правильно зазначено, що відповідно до ст.22 КпШС, ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Зазначене свідчить, що діючим до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено визнання майна, придбаного у період шлюбу, - особистим майном когось із подружжя, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги, про те що спірний будинок був придбаний [PERSON] особисто, за власні кошти не мають правового значення. Посилання апелянта на порушення судом ст. 191 ЦПК України не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки не призвело до неправильного вирішення спору, а посилання на порушення ст. 212 ЦПК України спростовується текстом судового рішення. Посилання в апеляційній скарзі на те, що до ухвалення рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2013 року біржовий договір вважався недійсним і придбаний будинок не міг бути спільним майном подружжя протирічить закону і обставинам справи, тому на увагу не заслуговує. Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться, в основному, до цитування норм діючого законодавства, і повторення обставин справи, викладених у позовних заявах і судових рішеннях по іншим справам. Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення - не встановлено, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial