Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

У жовтні\~2019\~року позивач\~звернулася до\~суду з\~позовом до\~відповідача про\~стягнення аліментів\~на малолітнього\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~з підстав\~припинення відповідачем,\~який проживає\~окремо,\~участі у\~вихованні та\~утриманні дитини.\~Свої вимоги\~аргументувала походженням\~малолітнього сина\~Данііла від\~шлюбу з\~відповідачем,\~в якому\~вони перебували\~з 09\~жовтня 2004\~року по\~13\~серпня 2008\~року,\~і після\~припинення якого\~малолітній син\~залишився спільно\~проживати з\~нею постійно,\~але самотужки\~забезпечити належний\~рівень утримання,\~необхідний для\~розвитку дитини\~його віку,\~вона не\~може, у зв`язку з чим просила суд стягнути на свою користь з відповідача аліменти на малолітнього сина Данііла в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження та з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач позов не визнав повністю, про що 26 листопада 2019 року подав відзив, заперечуючи тим, що син Данііл з 25 жовтня 2019 року постійно проживає з ним, а не з позивачем, та постійно перебуває на його утриманні, саме він з того часу повністю забезпечує дитині харчування, одяг, необхідне для навчання приладдя, доглядає його та забезпечує належні умови проживання, в той час як позивач взагалі не несе ніяких витрат на утримання сина з того періоду часу. Крім того, він як батько щомісяця надавав кошти на утримання сина близько 5000,00 грн. щомісяця, а також регулярно оплачував його мобільний телефон, купував одяг та інші необхідні речі, що підтверджується квитанціями та іншим платіжними документами. Також вказав, що син і до жовтня 2019 року майже постійно проживав з ним, зокрема з 29 травня 2018 року по 01 серпня 2018 року, з 05 жовтня 2018 року по 27 жовтня 2018 року, з 15 лютого 2019 року по 07 вересня 2019 року, з 25 жовтня 2019 року і по час розгляду справи мешкає з ним, як з батьком, що окрім іншого підтверджується актом про фактичне проживання. 09 грудня 2019 року позивач, відхиляючи заперечення відповідача, у поданій відповіді на відзив виклала міркування про безперешкодне відвідування сином батька, чим пояснювала визнані нею, як пов`язані з цим, факти тимчасового проживання дитини окремо від неї з її дозволу, щоб не чинити перешкоди їх з батьком спілкуванню, але наполягала на тому, що їх з відповідачем син постійно проживає з нею, про що додала акти про постійне проживання від 10 грудня 2019 року та про обстеження умов проживання від 14 листопада 2018 року, і посилання відповідача щодо регулярного забезпечення поповнення мобільного телефону сина, оплати фонду школи, придбання мобільного телефону, оплати літнього спортивного табору, придбання одягу, за її міркуваннями, стосуються виключно додаткових витрат на утримання дитини, а не аліментів, які забезпечують першочергові потреби дитини. 08 січня 2020 року відповідач у поданих запереченнях відхилив наведені позивачем аргументи з міркувань неналежності доказів постійного проживання дитини з позивачем, зокрема, довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб № 10009 від 17 жовтня 21 жовтня 2019 року, оскільки позивач сама зазначає, що з 2008 року син не проживає за місцем реєстрації, з огляду також на додані акти обстеження умов проживання та акт про постійне проживання від сусідів від 10 грудня 2019 року, складені за відмінною від адреси реєстрації іншою адресою. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, пояснюючи про проживання сина постійно з нею до жовтня 2019 року, і що вона ніколи не перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, тому іноді син гостював у батька декілька днів, а наразі син гостює з жовтня 2019 року у відповідача. Також стверджувала, що відповідач ніколи не цікавився життям дитини, його станом здоров`я і лікуванням, а тому вона самотужки утримувала сина, а через пред`явлення позову про стягнення аліментів відповідач вчиняє тиск на сина, не дає нормально спілкуватись з ним, утримує його у себе, обіцяючи повернути дитину до дому, такі обіцянки не виконує, дитина залякана, погіршилися успіхи в навчанні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві і в письмових запереченнях проти відповіді на відзив та наполягала на відмові в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши їх письмові пояснення та зібрані докази, в судовому засіданні дійшов висновку про відмову в позові повністю, виходячи з наступних мотивів. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття в межах імплементованих заходів відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, вчиненої 20.11.1998, яка набула чинності для України 27.09.1991, за якими на батьків або (та) інших осіб, які виховують дитину, покладена основна відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено походження малолітнього [PERSON] , [INFO] , від батьків [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 25 липня 2006 року, долученого до справи в копії (а.с. 5). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину згідно з ч. 1 ст. 181 СК України визначаються за домовленістю між ними, і той із них, хто проживає окремо від дитини, за домовленістю між батьками відповідно до частини другої цієї статті може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Аліментами за визначенням ч. 3 ст. 181 СК України визнаються кошти на утримання дитини, які за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Системний аналіз вказаних норм вказує на те, що у суб`єктному складі аліментних правовідносин між батьками та дитиною платником аліментів може бути виключно той із батьків, хто проживає окремо від дитини, а право вибору форми та способу стягнення аліментів може належати тій особі з правом батьківської опіки, разом з якою проживає дитина відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України на день пред`явлення позову. Мягкови припинили спільне проживання, як подружжя, у березні 2007 року без спору про місце проживання малолітнього сина Данііла, що встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 16 січня 2008 року, яке набрало законної сили 21 січня 2008 року (а.с.6), і доказуванню згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає. Відповідач на час припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем став постійно проживати з квітня 2017 року без реєстрації в квартирі будинку на [ADDRESS] , на що непрямо вказує поданий ним акт членів правління ОСББ від 18 листопад 2019 року (а.с.\~43), при цьому залишаючись і до нині зареєстрованим у [ADDRESS] (а.с. 21). Місце проживання малолітнього [PERSON] з народження зареєстроване з 25 липня 2006 року в квартирі його прабаби [PERSON] на [ADDRESS] , користуватися якою мала право позивач з 17 лютого 1998 року, що вбачається з довідки №\~10009 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 17 жовтня 2019 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.14). Після розірвання шлюбу з осені 2008 року позивач переїхала від баби до своєї матері [PERSON] на фактичне постійне місце проживання в квартирі будинку на проспекті [ADDRESS] , на що непрямо вказують відомості поданого нею акта, складеного сусідами [PERSON] ( [ADDRESS] .25), [PERSON] (кв.12), [PERSON] (кв.15) 10 грудня 2019 року (а.с. 134). Беручи до уваги відсутність на час припинення шлюбу спору про місце проживання дитини, зареєстроване за місцем реєстрації проживання матері, тоді як окремо від сім`ї у зв`язку з розлученням подружжя став проживати батько, місце проживання малолітнього Данііла відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України за згодою батьків визначене з матір`ю, тобто позивачем, і внаслідок зміни місця проживання позивачем, з якою до того проживав син, згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місце проживання дитини до досягнення нею десяти років змінилося на нове місце проживання позивача, оскільки досягнення батьками згоди про інше не доведене. В квартирі на проспекті [ADDRESS] малолітній [PERSON] проживав з позивачем у своєї баби [PERSON] станом на 14 листопада 2018 року, тобто по досягненні ним десяти років, на що вказує акт обстеження умов проживання, складений заступником начальника управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с.133). Подані відповідачем квитанції за період з серпня 2016 року по грудень 2019 року вказують на регулярні добровільні грошові перекази на ім`я позивача в сумах, що перевищують 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і аргументи позивача про їх призначення в рахунок погашення оплати її роботи на підприємстві відповідача ТОВ «Технодар-Дніпро» суд відкидає через їх явну необґрунтованість з огляду на встановлену в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року відсутність підстав для існування трудових відносин позивача з цим товариством. З цього належить дійти висновку про надання відповідачем на час проживання сина з матір`ю в добровільному порядку коштів на його утримання у спосіб грошових переказів, що визнала позивач в судовому засіданні, не погоджуючись лише з їх розміром, який суб`єктивно вважала недостатнім, але вимоги про стягнення аліментів за минулий час відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України у цій справі не пред`являлися. Проте станом на 13 січня 2020 року малолітній [PERSON] проживає з батьком в квартирі будинку на [ADDRESS] , про що завідувач сектору СЖО управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради склав акт обстеження умов проживання дитини. Відповідно, в добровільності визнання позивачем фактів безперервного проживання малолітнього сина [PERSON] з відповідачем з середини жовтня 2019 року і до дня розгляду цієї справи та в достовірності обставин утримання саме відповідачем дитини в цей час у суду обґрунтованих сумнівів не виникає, через що безперервність проживання та перебування на утриманні відповідача дитини з середини жовтня 2019 року і щонайменше до 15 січня 2020 року доказуванню згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає і доводами позивача про те, що дитина лише тимчасово гостює у батька, не спростовується. Суд критично оцінює подані від обох сторін акти обстеження умов проживання дитини, які допустимі для достовірного підтвердження місця проживання дитини лише на день складення органом опіки таких актів, тоді як в іншій частині фактичних даних про реєстрацію дитини та її матері/батька за вказаними в актах адресами ці акти суперечать дійсним обставинам незмінності реєстрації дитини і позивача за адресою: [ADDRESS] , а відповідача за адресою: [ADDRESS] . Так само, критично належить оцінювати подані обома сторонами акти про час фактичного проживання дитини з одним з батьків, складені їх сусідами, оскільки достеменно такий акт може прямо засвідчувати тільки обставини, що існують виключно на час його складення, і підміняти собою інше джерело доказів з передбачених у ч. 2 ст. 76 ЦПК України для доказування подій за минулий період часу засобами заяви свідка (афідевіт), з огляду на особливості її форми за ст. 93 цього Кодексу, не може. Водночас, відомості зазначених актів про місце проживання дитини в сукупності з висловленими в судовому засіданні доводами позивача про те, що відповідач вчиняє їй перешкоди у спілкуванні з сином, вказують на виникнення на момент пред`явлення цього позову спору між батьками про визначення місця проживання дитини, за якого син виказав свою згоду відповідно до ч. 2 ст. 162 СК України проживати з батьком, а мати посилається на помилку в своїх мотивах надання на це дозволу. В судовому засіданні позивач визнала обставини спілкування з сином телефоном з будь-яких питань, дитина самостійно пересувається містом, до школи, в її відсутність за місцем її мешкання син безперешкодно приходив за своїми речами, а також, що позивач з питань самочинної зміни місця проживання сина, визначення місця його проживання чи усунення перешкод у спілкуванні з ним до органу опіки піклування чи суду не зверталася. Враховуючи визнані сторонами у письмових та усних поясненнях обставини згоди батьків по досягненні малолітнім сином десяти років на почергове проживання протягом 2018-2019 рр. за його вибором, як з матір`ю, так і з батьком майже порівну в часі, у з`ясованих обставинах зміни місця проживання батьками після припинення шлюбу та виховання ними малолітнього сина суд дійшов внутрішнього переконання в існуванні після розірвання шлюбу між колишніми подружжя до лютого 2018 року згоди про форми участі батька в утриманні та у вихованні дитини з визначенням її проживання тільки з матір`ю, що змінилося відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України в силу волевиявлення самої дитини, а на час звернення до суду з цим позовом, починаючи з середини жовтня 2019 року, дитина з власної волі стала проживати з батьком за відсутності дійсної згоди з цим матері, яка вважала дозволеним нею окреме від неї проживання дитини лише тимчасово. Таким чином, в умовах встановленого судом проживання дитини з батьком та виникненням спору з матір`ю про визначення місця проживання дитини після зміни раніше узгодженого місця її проживання до досягнення нею чотирнадцятирічного віку вимоги про стягнення аліментів будуть похідними від основного позову на предмет відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання з матір`ю, які у цій справі не пред`являлися, внаслідок чого позивач, разом з якою малолітня дитина фактично не проживає, права вибору способу присудження аліментів з відповідача відповідно до ч. 3 ст.\~181 СК України не має, оскільки не довела, що на момент пред`явлення позову та час розгляду справи судом батько проживає окремо від дитини. Крім того, за змістом позовної заяви вимога про стягнення аліментів на свою особисту користь матері у цій справі пред`явлена в її власних інтересах, як самостійним позивачем, а не на захист чужих інтересів на правах законного представника дійсного власника аліментів (дитини), тобто без врахування проведеної кодифікації з набранням чинності Законом України\~№ 2037-VIII\~від 17.05.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Зокрема, якщо за раніше чинною редакцією ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, визнавалися власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, обтяженою обов`язком використання за цільовим призначенням, то за нині чинною редакцією з 09.07.2017 аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини з правом розпорядження виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини тим з «батьків (іншим законним представником дитини), на ім`я якого виплачуються аліменти». Зміна власника аліментів з обмеженням прав батьків за ч. 2 ст. 179 СК України виключно розпорядженням аліментами з урахуванням участі самої дитини в такому розпорядженні в залежності від обсягу її часткової чи неповної цивільної дієздатності за ст. ст. 31, 32 ЦК України має істотне значення для визначення суб`єкта права на позов у матеріальному сенсі, оскільки така новела законодавства з огляду на правила ст. 173 СК України про роздільність майна батьків та дітей, як самостійних власників, потягла за собою обов`язковість визначення в рішенні суду відповідно до ст. 267 ЦПК України порядку виконання стягнення аліментів з метою управління ними у відповідності до ст. 177 СК України, на що вказуватиме розпорядження в резолютивній частині рішення суду про виплату належних саме дитині аліментів на ім`я того з батьків, з ким проживає ця дитина. До того ж дитина старше чотирнадцятирічного віку за обсягом неповної цивільної дієздатності вправі самостійно отримувати аліменти згідно ч. 3 ст. 179 СК України, для чого наділена необхідним обсягом процесуальної дієздатності за ч. 2 ст. 47 ЦПК України. З огляду на це чинна з 09.07.2017 редакція ч. 3 ст. 181 СК України визнає за батьками або іншими законними представниками, як одержувачами аліментів, лише право вибору способу їх стягнення, тобто способу захисту чи зміст позову, а не право на позов в матеріальному сенсі, як раніше, через що за нині чинним законодавством батьки звертаються до суду з вимогами про стягнення аліментів не у своєму власному інтересі, а відповідно до ст. 154 СК України за захистом прав та законних інтересів дитини, до роздільної власності якої нині віднесені аліменти. Суд з наведених мотивів відповідно до ст. ст. 154, 173, 179, 181 СК України дійшов висновку про належність саме дитині права на позов в матеріальному сенсі на предмет стягнення аліментів, тоді як той з батьків, з яким разом проживає ця дитина, має право на пред`явлення позову саме в її інтересах (наділена правом на позовом в процесуальному сенсі), а тому аліменти віднині не можуть стягуватися на користь батьків, бо підлягають стягненню виключно на користь дитини з визначенням в рішенні порядку їх виплати на ім`я того з батьків, з ким проживає дитина, на підставі чого [PERSON] у цій справі є неналежним позивачем, що також належить до підстав відмови у позові. Судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України відноситься на рахунок держави, а відповідачем інші судові витрати до відшкодування не заявлені.

Outcome: dismissed