Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що Банк 11 квітня 2011 року уклав з відповідачем договір про отримання кредиту у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6600 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконує умови договору щодо погашення кредиту, відсотків за користування ним та комісії, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він не може виконати умови договору з повернення суми кредити та сплати відсотків, оскільки виникли форс-мажорні обставини, а саме він відбуває покарання у Полтавській виправній колонії № 64. Суд, вислухавши пояснення сторін та, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 11 квітня 2011року відповідач та ПАТ КБ «ПриватБанк» підписали анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6600 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. У вказаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява із памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та [PERSON] договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами [PERSON], які надані йому на ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, відповідач підписав довідку про умови кредитування, згідно якої він зобовязувався у разі несвоєчасного погашення заборгованості сплачувати пеню та штраф. За таких обставин, беручи до уваги вимоги ст.ст. 207, 638, 639 1054 ЦК України, суд приходить до висновку, що 11 квітня 2011 року Банк та відповідач уклали письмовий договір позики, зміст якого зафіксовано в кількох документах, в тому числі в Умовах і правилах надання банківських послуг та [PERSON]. Як вбачається з розрахунку заборгованості Банк виконав свої зобовязання видав кошти відповідачу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач у строки, встановлені Умовами та правилами надання банківських послуг, не сплачував кошти на повернення кредиту та процентів, тому станом на 31 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 5083 грн. 76 коп., за відсотками в сумі 6708 грн. 98 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зважаючи на те, що відповідач по справі має заборгованість по сплаті кредиту та процентів і дана обставина не заперечувалась ним у судовому засіданні, беручи до уваги, що відповідач не надав суду докази на підтвердження того, що він повідомляв Банк про бажання припинити дію договору, тому суд приходить до висновку, що дія договору на час розгляду судом даної справи не припинена. Частина 1 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошових зобовязань. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Виходячи з аналізу вказаної статті слідує, що дана норма передбачає випадок припинення зобовязання у разі настання обставини, за яку не можуть нести відповідальність сторони зобовязання. Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Отже, аналіз вказаної норми свідчить, що вчинення відповідачем [PERSON] кримінального правопорушення та відбування ним покарання не є обставинами, які у відповідності до положень ст. 607 ЦК України є підставою для припинення зобовязання у звязку з неможливістю його виконання, тому суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] в тій частині, що факт відбування ним покарання в ПВК № 64 є підставою для припинення виконання зобовязання. Підстави для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання визначено статтею 617 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Вказана стаття ЦК України встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності. Такими обставинами є випадок та непереборна сила Під випадком розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов'язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов'язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов'язаний або якщо на місці боржника була б інша особа. Такий підхід щодо суб'єктивної неможливості передбачити, а отже і попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобов'язання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор). Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності (таяння снігу в горах, щорічні сезонні мусонні дощі тощо), а екстраординарна подія, яка не є звичайною (детально див. коментар до ст. 263 ЦК). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що факт відбування відповідачем [PERSON] покарання в ПВК № 64 не є випадком та непереборною силою, в розумінні ст. 617 ЦК України, а тому вказана обставина не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за неповернення кредиту, а відтак твердження відповідача в цій частині є безпідставними. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це не встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобовязання, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. [PERSON] правомірно на підставі пунктів 1.1.5.23., 1.1.7.14., 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг нарахував відповідачу пеню та комісію в сумі 800 грн. 00 коп., штраф в сумі 500 грн. фіксовану частину та 629 грн. 648 коп. процентну складову., тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем по справі, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved