Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У квітні 2018 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , вимоги якої в подальшому були уточнені, де позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі - 13 274,35 із яких станом на 10.06.2019: тіло позики - 11 500 грн. 00 коп., інфляційні втрати - 1 340 грн. 50 коп. та 3 % річних від простроченої суми - 433 грн. 85 коп. (а.с. 1-2, 40-41). Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. 09.02.2018 він надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 11 500 грн. 00 коп., які [PERSON] зобов`язався повернути протягом місяця. Строк повернення коштів сплив 09.03.2018, проте відповідач свої зобов`язання за розпискою не виконав та від їх повернення ухиляється. 16.05.2019 вищевказана справа була розподілена на суддю Заставенко М.О., з причин звільнення з посади судді [PERSON] . Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 30.05.2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач подав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та не заперечував щодо ухвалення заочного рішенні у справі. Відповідач [PERSON] тричі повідомлявся про розгляд справи, в порядку визначеному законом, проте в засідання не прибув, заяв, клопотань та відзиву від нього до суду не надходило. З урахуванням положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України та з позицією позивача викладеною в заяві, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд розглянув справу в заочному порядку за відсутністю сторін за наявними у суду матеріалів. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3,5, 6 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09.02.2018 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 500 грн. 00 коп., які [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] протягом місяця, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] (а. с. 3). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (абз. 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд встановив, що розписка є фактом передання позикодавцем грошової суми позичальнику, а отже у відповідача виникли боргові зобов`язання. З позовної заяви вбачається, що зобов`язання щодо повернення позики відповідачем не виконується. Вказана обставина також підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки відповідача, позивач в усній формі вимагав повернення боргу, однак вказана вимога була проігнорована. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 11 500 грн. 00 коп., а відповідач в порядку погашення прострочення суми кредиту не сплатив жодних грошових коштів, розрахунок відповідальності за порушення грошового зобов`язання розраховується з 11 500 грн. 00 коп. Отже, станом на 10.06.2019 з відповідача підлягає до стягнення сума основного борг у розмірі 11 500 грн. 00 коп., 3 % річних за у розмірі 433 грн. 85 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1 340 грн. 50 коп. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved