Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, котрий мотивувала тим, що 28.10.2017 року на перехресті вулиць Хіміків та Сурікова в м. Черкаси сталась дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] та автомобіля Джилі СК д.н. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року [PERSON] визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а провадження у справі закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» на підставі Полісу АК/6131557 від 13.04.2017. Згідно звіту № 557 від 18.04.2018 року ринкова вартість КТЗ «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] складає 84 214,00 грн., вартість відновлювального ремонту становить 103 322,02 грн, а відповідно до звіту № А07-13 від 07.07.2020 року вартість пошкодженого автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] становить 4 116,63 грн. Вказала, що після повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та подання заяви про отримання страхового відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА» листом № 3805 від 18.05.2018 року відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки гр. [PERSON] як стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - автомобіля «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] , подана заява про розірвання зазначеного договору з 02.10.2017 року. Однак, вважає зазначену відмову неправомірною, оскільки відповідно до інформації МТСБУ станом на 28.10.2017 року поліс № АК/6131557 був чинним і припинив свою дію 14.04.2018 року, що також підтверджується листом МСТБУ № 31-05/12085 від 16.04.2019 року та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року у справі № 711/8997/19. Тому, просила стягнути зі страхової компанії суму страхового відшкодування в розмірі 80 097,37 грн. як різницю між вартістю автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] до та після ДТП, пеню в розмірі 58 210,64 грн. за період з 05.04.2018 року 26.09.2020 року, а також інфляційні збитки на підставі положень ст. 625 ЦК України в розмірі 9 325,54 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 26.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 27.01.2021 року (а.с. 50-51). Ухвалою від 27.01.2021 року розгляд справи відкладено на 17.03.2021 року (а.с. 77). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 14.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому ПрАТ «СК «Уніка» заперечило проти заявленого позову та просило суд відмовити у його задоволенні за безпідставністю та недоведеністю, посилаючись на те, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди дію договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6131557 була припинена за заявою [PERSON] як сторони договору, надані позивачем розрахунки є некоректними та неправильними, відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки дані вимоги не узгоджуються з положеннями спеціального закону. До того ж просило застосувати спеціальну позовну давність до розрахунку пені (а.с. 59-64). Відповідь на відзив не надходила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником транспортного засобу транспортно засобу «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] (а.с. 48). 28.10.2017 року на перехресті вулиць Хіміків та Сурікова в м. Черкаси сталась дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] та автомобіля Джилі СК д.н. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року [PERSON] визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а провадження у справі закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с. 13). Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні ДТП, котра мала місце 28.10.2017 року, встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] (номер кузова [NUMBER] ) був забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «СК «Уніка» за полісом АК/6131557 від 13.04.2017 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за строком дії з 14.04.2017 року до 13.04.2018 року (а.с. 14). 29.06.2017 року [PERSON] відчужив транспортний засіб «Деу Нубіра» (номер кузова [NUMBER] ) [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 18). Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До способів захисту цивільних прав та інтересів згідно п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відноситься, зокрема, відшкодування збитків, відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 116 ЦК України визначено, що майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона має право вимагати від заподіювача шкоди повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Відповідно до положень п. п. 1.4. та 1.7. ст. 1 Закону № 1961-IV забезпеченим транспортним засобом, є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, а саме страхувальником та іншими особами, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до п. 1.7, 1.8 цього Закону страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. У разі зміни власника, відчуження забезпеченого транспортного власника, договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії, права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність ( ст. 20-1 Закону № 1961-IV). Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що за полісом АК/6131557 забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Деу Нубіра» (номер кузова [NUMBER] ), страхувальник - [PERSON] . Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що поліс АК/6131557 не був чинним на момент ДТП 28.10.2017 року, оскільки був достроково припинений стороною договору - [PERSON] . Проте, суд критично оцінює такі твердження відповідача та зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] (номер кузова [NUMBER] ) був забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «СК «Уніка» за полісом АК/6131557 від 13.04.2017 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за строком дії з 14.04.2017 року до 13.04.2018 року, укладеним між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] (а.с. 14). 29.06.2017 року [PERSON] відчужив транспортний засіб «Деу Нубіра» (номер кузова [NUMBER] ) [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 18). Отже, в силу прямої вказівки норм ст. 20-1 Закону права та обов`язки страхувальника перейшли до [PERSON] , як до особи, яка прийняла цей транспортний засіб у свою власність. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дія договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності може бути достроково припинена: за письмовою вимогою страхувальника, про що він зобов`язаний повідомити страховика не пізніше ніж за 30 днів до дати припинення дії договору страхування та надати оригінал поліса страховику; у разі виходу транспортного засобу з володіння страхувальника проти його волі або знищення транспортного засобу; з інших підстав, передбачених законом. У разі дострокового припинення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик вилучає страховий поліс та анулює його і за умови відсутності виплат страхового відшкодування за цим договором повертає страхувальнику частку страхового платежу, яка обчислюється пропорційно до періоду страхування, що залишився до закінчення строку дії договору, з утриманням, у передбачених законом випадках, понесених витрат на ведення справи, але не більше 20 відсотків цієї частки. Якщо відмова страхувальника від договору обумовлена порушенням умов договору страховиком, такий страховик повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі у повному обсязі. Разом з тим, матеріали справи не містять і відповідачем в порядку ст. ст. 76-81 ЦПК України не надано в розпорядження суду доказів факту звернення страхувальника [PERSON] як особи, яка прийняла транспортний засіб у свою власність і до якої в силу імперативної норми спеціального закону перейшли права та обов`язки страхувальника, до страхової компанії із заявою про дострокове припинення дії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, оформленого полісом № АК/6131557 від 13.04.2017 року. Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що [PERSON] на підставі ст. 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 30.09.2017 року звернувся до компанії з проханням припинити з 01.10.2017 року дію договору обов`язкового страхування № АК/6131557 від 13.04.2017 року, пояснюючи це продажем автомобіля, внаслідок чого 07.10.2017 року між страховиком та [PERSON] як сторонами договору було укладено угоду про її припинення, а тому станом на 28.10.2017 року - дату ДТП, договір ОСЦПВ № АК/6131557 не діяв, адже був достроково припинений (а.с. 72), судом оцінюється критично з огляду на їх безпідставність та суперечливість. Зокрема, з доданих до відзиву відповідачем документів вбачається, що 30.09.2017 року [PERSON] на адресу страхової компанії подана заява про розторгнення договору ОСЦПВ № 024056/4430/6131557 від 13.04.2017 року, оскільки вказаний договір втрачений (а.с. 71). Крім того, з огляду на наявність на момент ДТП у [PERSON] полісу, свідчить про його не вилучення, як того вимагає ст. 18 спеціального Закону. Відповідач посилається на те, що 30.09.2017 року [PERSON] звернувся з заявою про дострокове припинення дії договору і даний договір обов`язкового страхування припинив свою дію з 02.10.2017 року, в той час як відповідно до вимог закону страхувальник повідомляє не пізніше ніж за 30 днів, а, отже, з огляду на дати звернення [PERSON] строк дії договору повинен був бути припинений з 01.11.2017 року. Також, згідно інформації, яка містилась в Єдиній базі Моторно (транспортного) страхового бюро України Поліс № АК/6131557 втратив чинність з 14.04.2018 року, а на момент дорожньо-транспортної пригоди був діючим (а.с. 42-44). І доказів на підтвердження зворотного відповідачем в розпорядження суду не надано. До того ж вказані обставини разом із тим, що посилання ПрАТ «СК «Уніка» на припинення дію договору як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування є неправомірними, встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року у справі № 711/8997/19 (а.с. 38-41), а тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того, факт забезпечення транспортного засобу «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] ПрАТ «СК «Уніка» встановлений постановою про закриття кримінального провадження від 02.02.2018 року (а.с. 16-17). Також, МСТБУ листом № 31-05/12085 від 16.04.2019 року, направленого позивачу, вказало, що станом на 30.09.2017 року у [PERSON] були відсутні правові підстави для припинення дії договору АК/6131557, а отже є підстави вважати, що ТЗ «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] на момент ДТП був забезпеченим (а.с. 12). Тому, суд надходить до висновку про те, що договір ОСЦПВ № АК/6131557 на момент ДТП 28.10.2017 року був діючим, і автомобіль «Деу Нубіра» д.н. [NUMBER] був забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «СК «Уніка » відповідно до договору ОСЦПВ АК/6131557 від 13.04.2017 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000,00 грн., що є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. При цьому, виниклі правовідносини між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] внаслідок укладення між останніми угоди № 1 від 01.10.2017 року з припинення договору № 024056/4430/6131557 від 13.04.2017 року не стосуються правовідносин, які виникли між страховиком ПрАТ «СК «Уніка» та страхувальником [PERSON] за договором ОСЦПВ АК/6131557 від 13.04.2017 року. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц , провадження № 14-316цс18). Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додаються: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. Відповідно до вимог п. 36.2 Закону страховик протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Відповідно до вимог ч. 1 п. 36.2 ст. 36 Закону страховик не пізніше 90 днів з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування, у випадку прийнятого позитивного рішення, повинен сплатити таке відшкодування. Відповідно до вимог п. 36.4. ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування). З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до відповідача з приводу ДТП та 05.04.2018 року подала заяву про виплату матеріального збитку (а.с. 15). Листами вих. № 3805 від 18.05.2018 року та вих. № 3106 від 23.05.2019 року ПрАТ «СК «Уніка» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування (а.с. 10, 11). За встановлених обставин неправомірності відмови у виплаті страхового відшкодування, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо виплати на її користь відповідачем страхового відшкодування на виконання договору ОСЦПВ АК/6131557 від 13.04.2017 року. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з положеннями ст. 30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди Відповідно до Звіту № 557 про оцінку автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. [NUMBER] від 18.04.2018 року, складеного ФОП [PERSON] , матеріальна шкода, завдана власнику транспортного засобу ВАЗ становить 84 214,00 грн., що складає вартість транспортного засобу до настання дорожньо-транспортної пригоди. Вартість відновлювального ремонту становить 103 322,02 грн. (а.с. 19-29). Згідно звіту № А07-13 про оцінку автомобіля від 07.07.2020 року, складеного ФОП [PERSON] , вартість пошкодженого автомобіля ВАЗ-211210 р.н. [NUMBER] складає 4 116,63 грн. (а.с. 30-37). Тобто, в даному випадку вартість відновлювального ремонту перевищує вартість транспортного засобу до настання дорожньо-транспортної пригоди, а тому розмір страхового відшкодування повинен визначатись відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і становити різницю між вартістю транспортного засобу до настання дорожньо-транспортного пригоди та вартістю після настання дорожньо-транспортної пригоди, тобто, виходячи з наявних даних - 80 097,37 грн. (84 214,00 грн. - 4 116,63 грн.). Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача. З огляду на викладене вище, оцінюючи всі досліджені судом докази, суд вважає, що позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Також суд звертає увагу на те, відповідач не заперечував розмір відшкодування, своїм правом на заявлення клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи на спростування позиції позивача в даній частині не скористався. Також, звертаючись до суду, позивач, посилаючись на те, що страховою компанією безпідставно їй не виплачено страхове відшкодування, просила стягнути на її користь пеню в розмірі 58 210,64 грн. за період з 05.04.2018 року 26.09.2020 року, а також інфляційні збитки на підставі положень ст. 625 ЦК України в розмірі 9 325,54 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правилами ч. 2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Згідно ч. 5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Тобто, позивач має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми страхового відшкодування. При цьому твердження відповідача про незастосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, судом до уваги не приймається з огляду на їх неспроможність, враховуючи вищевикладене. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача пені та інфляційних втрат. Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, суд, не заперечуючи формули розрахунку, котра, на думку суду, позивачем визначена вірно, не може прийняти його до уваги з огляду на наступне. Як встановлено судом, позивач подала до ПрАТ «СК «Уніка» заяву про виплату страхового відшкодування 05.04.2018 року, тому, враховуючи, що 90 днів із цієї дати закінчилося 06.07.2018 року, останнім днем виплати відшкодування є 05.07.2018 року, тобто нарахування пені має місце з 06.07.2018 року. Позивачем при зверненні до суду датою розрахунку визначено на 26.09.2020 року, що в силу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, є правом учасника справи на розпорядження на власний розсуд щодо предмету спору в межах заявлених ним вимог. З огляду на викладене, пеня за період з 06.07.2018 року по 26.09.2020 року, виходячи із суми основного боргу в розмірі 80 097,37 грн., за 464 дні становитиме 51 346,40 грн.: Період розрахункуКількість днів у періодіСума 06.07.2018 - 12.07.2018: 17,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 17,00 :365) x 7 днів (прострочення) : 1007522,28 грн. 13.07.2018 - 06.09.2018: 17,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 17,50 : 365) x 56 днів (прострочення) : 100564 301,12 грн. 07.09.2018 - 25.04.2019 : 18,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 18,00 :365) x 231 днів (прострочення) : 10023118 249,03 грн. 26.04.2019 - 18.07.2019 : 17,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 17,50 : 365) x 84 днів (прострочення) : 100846 451,68 грн. 19.07.2019 - 05.09.2019 : 17,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 17,00 : 365) x 49 днів (прострочення) : 100493 655,95 грн. 06.09.2019 - 24.10.2019 : 16,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 16,50 : 365) x 49 днів (прострочення) : 100493 548,42 грн. 25.10.2019 - 12.12.2019 : 15,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 15,50 : 365) x 49 днів (прострочення) : 100493 333,37 грн. 13.12.2019 - 31.12.2019 : 13,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 365) x 19 днів (прострочення) : 100191 125,75 грн. 01.01.2020 - 30.01.2020 : 13,50 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 13,50 : 366 ) x 30 днів (прострочення) : 100301 772,65 грн. 31.01.2020 - 12.03.2020 : 11,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 11,00 : 366 ) x 42 днів (прострочення) : 100422 022,13 грн. 13.03.2020 - 23.04.2020 : 10,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 10,00 : 366 ) x 42 днів (прострочення) : 100421 838,30 грн. 24.04.2020 - 11.06.2020 : 8,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 366 ) x 49 днів (прострочення) : 100491 715,75 грн. 12.06.2020 - 26.09.2020 : 6,00 (облікова ставка НБУ) 80 097,37 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 107 днів (прострочення) : 1001072 809,97 грн. При цьому суд враховує заяву відповідача про застосування позовної давності та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Зі змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, то з нього на користь позивача підлягає стягненню пеня за 1 рік (365 днів) у сумі 16 714,85 грн.: Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 26.09.201924.10.20192980 097.0016.5332 100.08 25.10.201912.12.20194980 097.0015.5313 333.35 13.12.201930.01.20204980 097.0013.5272 895.31 31.01.202012.03.20204280 097.0011222 022.12 13.03.202023.04.20204280 097.0010201 838.29 24.04.202011.06.20204980 097.008161 715.74 12.06.202026.09.202010780 097.006122 809.96 Також законодавчо обґрунтованим є вимога позивача про стягнення інфляційних витрат (після закінчення 90 денного терміну для виплати страхового відшкодування по фактичний день виплати всієї суми відшкодування). Щодо розрахунку інфляційних втрат, суд погоджуючись з алгоритмом розрахунку позивача, проте, виходячи з періоду 06.07.2018 року по 26.09.2020 року ставитиме 8 530,33 грн.: Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції липень 2018 - вересень 202099.3 100 101.9 101.7 101.4 101 100.5 100.9 101 100.7 99.5 99.4 99.7 100.7 100.7 100.1 100.2 99.7 100.8 100.8 100.3 100.2 99.4 99.8 100.5110.6580 097.0088 627.338 530.33 Тому, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial