Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником земельної ділянки площею 1,0909 га, що розташована на території Беївської сільської ради Сумської області. 27 січня 2016 року вона уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси в усіх державних та недержавних органах, у тому числі укладати договори оренди на належні їй земельні ділянки. Оскільки станом на 21 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] не виконували взяті на себе обов'язки згідно доручення, а саме не уклали договір оренди на земельну ділянку, вона скасувала видану їм довіреність, у зв'язку чим написала відповідну заяву від 21 липня 2016 року. Проте, в цей же день їй стало відомо, що [PERSON] все таки уклав договір оренди належної їй земельної ділянки, і фактично даний договір він уклав сам із собою. Зазначає, що підпис, наявний в договорі, виконаний іншою людиною, оскільки договір не підписувала. З підстав відсутності волевиявлення на укладення договору оренди земельної ділянки просила визнати недійсним укладений 20 квітня 2016 року договір оренди землі. За клопотанням представника позивача по справі була призначена та проведена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання чи виконано підпис від імені орендодавця [PERSON] на оскаржуваному договорі, чи іншою особою. Провадження у справі у зв'язку з цим було зупинено з 15 лютого 2018 року до 19 червня 2018 року. В судове засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Відповідач проти задоволення позову заперечив зазначивши про відсутність у своїх діях порушень закону. Представник відповідача заперечив проти позову з тих підстав, що у позивача було наявне волевиявлення на укладення договору оренди із відповідачем, [PERSON] сплачував їй орендну плату за користування земельною ділянкою, її права не порушені. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, судом встановлені такі фактичні обставини. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,0909 га, кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Беївської сільської ради Липоводолинського району. 27 січня 2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси у будь-яких установах з питань, які будуть стосуватися належної їй спадщини чи майнових прав щодо неї, оформити в органах нотаріату спадкові права після смерті [PERSON], зокрема з правом укласти договори оренди належних їй земельних ділянок на території Липоводолинського району Сумської області та підписати їх на умовах, відомих уповноваженим особам. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Бондаренко О.В. та зареєстровано за №21 (а.с. 22). Відповідно до договору оренди землі від 20 квітня 2016 року [PERSON] надала, а фізична особа-підприємець [PERSON] прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 1,0909 га на строк 10 років, зареєстрований 12 травня 2016 року державним реєстратором Недригайлівської селищної ради Заїкою Р.П., індексний номер реєстрації: 29647167 (а.с. 9, 159-160). Відповідно до Акту приймання-передачі від 20 квітня 2016 року земельна ділянка фактично була передана [PERSON] (а.с. 163). Заявою [PERSON] від 21 липня 2016 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Бондаренко О.В., було скасовано видану нею довіреність від 27 січня 2016 року на представництво інтересів [PERSON] та [PERSON] Заява зареєстрована в реєстрі за №825 (а.с. 21). Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 19/119/6-6/68е, який виконано 14 червня 2018 року експертом Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі від 20 квітня 2016 року виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 137-147). При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України). Відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Частиною першої ст. 205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Частиною 1 статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ст. 244 ЦК України). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. Зважаючи на те, що договір оренди землі від 20 квітня 2016 року позивачем [PERSON] не підписувався, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, суд вважає, що було відсутнє вільне волевиявлення позивача на укладення договору. З урахуванням того, що позивач оскаржуваного договору не підписувала, що свідчить про порушення вимог щодо форми договору і укладення його без вільного і дійсного волевиявлення, права позивача були порушені, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про наявність волевиявлення позивача на укладення договору оренди із відповідачем, оскільки відповідач відповідно до наданої довіреності мав право укласти договір оренди належної позивачу земельної ділянки, але реалізувати це право відповідач відповідно до ст. 237 ЦК України мав шляхом укладення договору оренди від свого імені як представника із зазначенням у ньому в усіх випадках «представник за довіреністю [PERSON] [PERSON]», підписавши договір своїм підписом. Суд приходить до висновку про наявність волевиявлення [PERSON] на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки її представником [PERSON] у належний, законний спосіб. Однак укладений договір вимогам закону та волевиявленню позивача не відповідає, підпис в оскаржуваному договорі від імені [PERSON] належить не їй, договір не підписаний представником у належний спосіб, що свідчить про підроблення підпису позивача [PERSON] не встановленою особою. Не є підставою для відмови у позові виплата відповідачем орендної плати на користь позивача. При вирішення питання розподілу судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно вимог ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, пов'язані із проведенням експертизи. Витрати позивача, пов'язані з явкою до суду, найманням житла не підлягають відшкодуванню, оскільки ці витрати відповідно до ст. 135, 138 ЦПК не належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи, їх несуть сторони. Суд, враховуючи викладене, вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 640 грн. судового збору та 2250 грн. 24 коп. витрат, пов'язаних із проведенням експертизи, а всього з відповідача підлягає стягненню 2890 грн. 24 коп. судових витрат.

Outcome: approved