Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У квітні 2007 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON],мотивуючи свої вимоги тим,що з відповідачкою знаходився у зареєстрованому шлюбі з березня 1983 року по січень 2006 року, який було розірвано на підставі рішення суду. За час шлюбу ними набуто рухоме й нерухоме майно,яке добровільно вони поділити не можуть. Просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за кожною із сторін право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]; - виділити йому в натурі на праві власності гараж [ADDRESS]; - земельну ділянку [ADDRESS];- а [PERSON] виділити автомобіль ВАЗ 2107 реєстраційний номер [NUMBER], - предмети м'яких корпусних меблів, електричні кухонні та побутові прилади; - поділити грошові вклади,що знаходяться у Гірницькому відділенні ПАТ «Ощадбанк України» на рахунках обох сторін. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] ,у якому просила визнати удаваним договір купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений 17 червня 2005 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № П-883 ; договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений 06 липня 2005 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 842 ; - визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: [ADDRESS], квартиру за адресою: [ADDRESS]; - автомобіль ВАЗ 2107, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, - автомобіль АЗЛК 412, реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску, - автомобіль Шкода Суперб реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску; - земельну ділянку [ADDRESS]; - облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім'я [PERSON] Просила виділити [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], визнавши за ним право власності на 1/1 частку, - автомобіль АЗЛК 412, реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску, - 1/2 частину компенсації за облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім'я [PERSON] у розмірі 5 250 грн.,- 1/2 частину грошового вкладу [NUMBER] на ім'я [PERSON] у Гірницькому відділенні ПАТ «Ощадбанк України». Виділити їй квартиру за адресою: [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 1/1 частку, - автомобіль ВАЗ 2107, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, - 1/2 частину грошового вкладу [NUMBER] на ім'я [PERSON] у Гірницькому відділенні ПАТ «Ощадбанк України», - земельну ділянку [ADDRESS],а також стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину компенсації за облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені за прострочення виконання зобов'язання, а всього 34 515 грн. 94 коп., а також 1/2 частину вартості автомобілю Шкода Суперб, реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 78 751 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначала,що окрім зазначеного [PERSON] у своєму позові спільного набутого сумісного рухомого та нерухомого майна ,ними також придбана облігація державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім*я [PERSON],компенсацію за яку він отримав у березні 2007 року в розмірі 10 500 грн. При цьому половину отриманих коштів у розмірі 5 250 грн. [PERSON] не повернув їй до теперішнього часу . Зазначала ,що спільно набутим сумісним майном також є квартира [ADDRESS] ; - автомобіль Шкода Суперб реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску; - автомобіль АЗЛК 412, реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску. Рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 10 липня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково . Визнано удаваними правочини : - договір купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений 17 червня 2005 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № П-883; - договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений 06 липня 2005 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 842. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS];- квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; - автомобіль ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску; -автомобіль АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску; -автомобіль Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; -земельну ділянку [ADDRESS]; -облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім'я [PERSON] Виділено [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], та визнано за ним право власності на неї ; - автомобіль АЗЛК 412, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску; -1/2 частину компенсації за облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім'я [PERSON] у розмірі 5 250 грн.; -1/2 частину грошового вкладу [NUMBER] на ім'я [PERSON] у Гірницькому відділенні ПАТ «Ощадбанк України». Виділено [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], та визнано за нею право власності на вказане жиле приміщення; -автомобіль ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску; -1/2 частину грошового вкладу [NUMBER] на ім'я [PERSON] у Гірницькому відділенні ПАТ «Ощадбанк України»; - земельну ділянку [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину компенсації за облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців на ім'я [PERSON] з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені за прострочення виконання зобов'язання, а всього 34 515 грн. 94 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості автомобілю Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску у розмірі 78 751 грн. В іншій частині позову [PERSON] відмовлено. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Додатковим рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 02 серпня 2013 року визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] грошовий вклад [NUMBER], відкритий 05 листопада 1991 року на ім'я [PERSON] у Гірницькому відділенні АТ «Ощадбанк України» (у теперішній час ТВБВ № 10004/0369 філії Донецьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк України»). Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 10 липня 2013 року та додатковим рішення від 02 серпня 2013 року, [PERSON] та його представник [PERSON] подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду та додаткове рішення скасувати, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі з тих підстав, що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини ,що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 08 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції від 10 липня 2013 року та додаткове рішення від 02 серпня 2013 року в частині визнання удаваними договору купівлі - продажу від 17 червня 2005 року та договору дарування від 06 липня 2005 року квартири [ADDRESS]; - визнання спільною сумісною власністю та поділу майна квартири [ADDRESS], - квартири [ADDRESS]; - автомобілю ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску; -автомобілю АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску; - автомобілю Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; - земельної ділянки [ADDRESS]; - облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців, - грошового вкладу [NUMBER], у Гірницькому відділенні АТ «Ощадбанк України», стягнення з [PERSON] індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання - скасовано. Ухвалено нове, яким визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], автомобіль ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску, автомобіль АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску, облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину автомобіля АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску, право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску, залишивши зазначене майно у їх спільній частковій власності. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості облігації державної безпроцентної позики 1990 року - 5 520 грн. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання удаваними договору купівлі - продажу від 17 червня 2005 року, договору дарування від 06 липня 2005 року та визнання квартири [ADDRESS] спільною власністю подружжя, визнання автомобіля Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, земельної ділянки [ADDRESS] спільною власністю подружжя - відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року касаційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 08 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити. [PERSON] та її представник [PERSON] просили апеляційні скарги відхилити. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду,перевіривши доводи апеляційних скарг , апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції від 10 липня 2013 року підлягає скасуванню в частині: - визнання удаваними договору купівлі - продажу від 17 червня 2005 року та договору дарування від 06 липня 2005 року квартири № [ADDRESS];- визнання спільною сумісною власністю та поділу майна:- квартири № [ADDRESS];- квартири № [ADDRESS];- автомобіля ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску;- автомобіля АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску;- автомобіля Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску;- земельної ділянки [ADDRESS];- облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців;- грошового вкладу [NUMBER], у Гірницькому відділенні АТ «Ощадбанк України»;- стягнення з [PERSON] індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання , а додаткове рішення суду першої інстанції від 02 серпня 2013 року скасуванню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено,що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1983 року до 11 січня 2006 року ,який розірвано на підставі рішення суду. [PERSON] постійно проживає у [ADDRESS], а [PERSON] постійно проживає по [ADDRESS]. На підставі договору дарування квартири ,посвідченого 06 липня 2005 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 842,[PERSON] прийняв у дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно відомостей Макіївського МРЕВ ДАІ 20 квітня 2007 року на ім*я [PERSON] зареєстрований автомобіль Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску,вартістю 157 000 грн. З 26 листопада 1993 року [PERSON] є власником автомобіля АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску. З 23 червня 1998 року по теперішній час [PERSON] є власником автомобіля ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску. 05 листопада 1991 року на ім*я [PERSON] відкрито грошовий вклад [NUMBER] у Гірницькому відділенні ПАТ « Ощадбанк України». Рішенням правління ОКСТ »Квітучий Донбас» у Калінінському районі м. Донецька [PERSON] прийнято у члени кооперативу , і їй передано у користування земельну ділянку [NUMBER] для ведення садового господарства ,[PERSON] виключений з членів кооперативу у зв*язку із не сплатою членських внесків. На ім*я [PERSON] видано облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців й [PERSON] отримано компенсацію за неї у розмірі 10 500 грн. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того,що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу за правилами глави 8 СК України ,а також вважав,що таким розподілом не порушуються майнові права сторін. Крім того ,визнаючи удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ,суд першої інстанції зазначив ,що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину , зокрема придбання [PERSON] квартири в особисту власність в період перебування в шлюбі з [PERSON] Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна,тому що він не ґрунтується на законі та обставинах справи. Відповідно до ст.60 СК України майно,набуте подружжям за час шлюбу ,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства,догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається ,що кожна річ ,набута за час шлюбу,крім речей індивідуального користування ,є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна ,що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України. Відповідно до ст.71 СК України майно ,що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя,ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини,чоловіка,дітей та інші обставини ,що мають істотне значення для справи. Крім того ,вирішуючи спори між подружжям про майно ,необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна ,наявного на час припинення спільного ведення господарства,з*ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя,що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України,ч.3.ст.368 ЦК України ),відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна ,за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту),незалежно від того,на ім*я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами,якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя «). Згідно з вимогами ч.6.ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини,чоловіка майно,набуте нею,ним за час їхнього окремого проживання у зв*язку з фактичним припиненням шлюбних відносин . Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6.ст.57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини,чоловіка майно,набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин ,і провести поділ тільки того майна ,що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11). Відповідно до ст.71 СК України майно ,що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя,ділиться між ними в натурі,при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З досліджених матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1983 року. Шлюб розірвано рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївка від 15 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2005 року. Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини у січні 2005 року (а.с. 225 т. 3). Тобто,апеляційний суд вважає, рішення Червоногвардійського районного суду м. Макіївки від 15 листопада 2005 року таким, яке в силу ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення для вирішення спору, оскільки ,даним рішенням встановлено ,що шлюбні відносини між подружжям припинені у січні 2005 року. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Апеляційним судом встановлено, що 17 червня 2005 року [PERSON] було придбано у [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № П-883 (а.с. 178 т. 2). 06 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування,посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 842, за яким [PERSON] отримав у дар квартиру [ADDRESS]. Право власності за [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 179 т. 2). Відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін,спрямована на встановлення,зміну або припинення цивільних прав та обов*язків ,а згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору,в виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Відповідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним,якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 17 червня 2005 року, сторони правочину своїми підписами письмово підтвердили та закріпили те,що вони діяли свідомо ,були вільні в укладенні договору,вільні у виборі контрагента та умов договору. Встановлено, що коло осіб, які були сторонами у договорі купівлі-продажу є [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до оспорюваного договору дарування від 06 липня 2005 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлену письмову форму. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З обставин справи вбачається, що [PERSON] заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними з підстав, передбачених ст.235 ЦК України. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Вважаючи договір дарування удаваним правочином, [PERSON] посилалася на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі - продажу вказаного нерухомого майна за спільні кошти подружжя. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не була стороною вказаного договору, а допустимих доказів на підтвердження наміру [PERSON], [PERSON] укласти саме договір купівлі - продажу спірної квартири та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з істотних умов такого договору, вона не надала, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Крім того, із вказаних підстав не можна вважати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] Ухвалюючи рішення щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, суд першої інстанції виходив з того,що автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, заощаджені під час знаходження у зареєстрованому шлюбі. Проте, суд не звернув уваги ,що відповідно довідки Макіївського РЕВ ДАІ УМВС України в Донецькій області від 31 жовтня 2012 року № 97-12699 автомобіль Шкода Суперб, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зареєстрований на ім*я [PERSON] 20 липня 2007 року. Оскільки зазначений автомобіль придбано [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON], при цьому [PERSON] доказів участі в його придбані не надано,підстав для визнання його спільною сумісною власністю не має. Крім того , висновки суду щодо визнання земельної ділянки [ADDRESS] спільною сумісною власністю є таким, що суперечать нормам матеріального права. Так, з матеріалів справи вбачається,що державний акт на право власності на землю видано [PERSON], на підставі рішення виконкому Донецької міської Ради від 20 жовтня 1999 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0763 га. Земельна ділянка розташована на [ADDRESS], землю передано для садівництва, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 3-2005, видано 13 травня 2001 року (а.с. 21 т. 1). У разі якщо спірні правовідносини виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, вони регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, за змістом яких приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення свого права на приватизацію (Постанова Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99 цс 11). Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановлення дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Аналогічна норма міститься і у ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України (в редакції 2003 року). Оскільки право власності на будинок побудований на земельній ділянці [NUMBER] в садовому товаристві «Квітучий Донбас» сторонами не набуто у встановленому законом порядку, тому підстав для його розподілу не має. З довідки ВАТ Макіївського міського відділення № 3292 від 26 жовтня 2009 року № 6109 рахунок [NUMBER] на ім'я [PERSON] закрито 22 вересня 2005 року (а.с. 87 т. 3). Як пояснював в судовому засіданні [PERSON], кошти які були на зазначеному рахунку ним було перераховано на сплату заборгованість за комунальні послуги. [PERSON] не надано доказів того, що рахунок ТВБВ № 100040369 філії Донецьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк України» є той самий, який вона просила поділити як спільне майно подружжя. Крім того,згідно відповідей ТВБВ № 100040369 вбачається відкриття та закриття основного та компенсаційного рахунку на ім*я [PERSON] (а.с.95 т.3,а.с.111 т.3). Оскільки суд відповідно до ст. 11 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог, підстав для його поділу не має. Наявність грошового вкладу [NUMBER] , відкритого на ім*я [PERSON] у Гірницькому відділенні АТ « Ощадбанк України « відкритого 05 листопада 1991 року та наявність на вказаному рахунку грошових коштів недоведена (а.с.17 т.1,а.с.128 т.1), а тому відсутні підстави для задоволення позову у вказаній частині. Відповідно до ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Встановлюючи обсяг спільного майна подружжя ,наявного на час припинення спільного ведення господарства ,апеляційним судом встановлено, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] згідно договору міни квартир від 17 жовтня 1995 року придбано квартиру [ADDRESS]. Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виданого на ім'я [PERSON] 23 червня 1998 року придбано автомобіль ВАЗ 2107, реєстраційний номер [NUMBER] , 1998 року випуску (а.с.6 т.1). 26 листопада 1993 року, придбано автомобіль АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску зареєстрований на ім'я [PERSON] (а.с. 22 т. 1). На ім*я [PERSON] видано облігацію державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців. Відповідно довідки ВАТ Державний ощадний банк України від 26 жовтня 2009 року № 6109 рахунок відкритий на [PERSON] по зазначеному займу закрито 27 березня 2007 року в сумі 10 500 грн.(а.с.128 т.1). В судовому засіданні [PERSON] визнано, що зазначена сума ним була отримана. Тобто,спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] є наступне майно : квартира [ADDRESS];- автомобіль ВАЗ 2107, державний номер [NUMBER], 1998 року випуску;- автомобіль АЗЛК 412, [NUMBER], 1993 року випуску;- облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року на суму 10 000 карбованців . У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванню шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням викладеного,враховуючи,що жоден із подружжя не вчинив будь - яких дій щодо попереднього внесення на депозитний рахунок коштів, оцінка щодо реальної вартості квартири [ADDRESS] , автомобілів ВАЗ 2107, АЗЛК 412, сторонами не проведена. З вартістю автомобілів, яка зазначена кожною із сторін в позовних заявах сторони не згодні. Жодна із сторін не виявила бажання щодо проведення оцінки загальної вартості майна,правом щодо призначення експертизи для встановлення вартості майна сторони не скористалися. Тому, апеляційний суд виходиться із фактично встановлених обставин справи,та вважає,що в межах заявлених вимог про поділ спільного майна подружжя, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про залишення квартири [ADDRESS], автомобілів ВАЗ 2107, АЗЛК 412 у спільній частковій власності подружжя з визнанням за ними ідеальних часток по 1/2 частині за кожним без реального поділу. Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про поділ вартості облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки компенсації по облігації, а саме 5 250 грн. Проте погодитися з висновком суду першої інстанції про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] індексу інфляції та 3 % річних не можливо ,оскільки до правовідносин які виникли між сторонами щодо цієї суми норми ст.625 ЦК України не застосовуються. Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник,який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,а також три проценти річних від простроченої суми,якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов*язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов*язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно,виконати роботу,надати послугу,сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов*язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов*язання, що складається ,у тому числі ,з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов*язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення ст.625 ЦК регулюють зобов*язальні правовідносини,тобто поширюються на порушення грошового зобов*язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.3 ст.11 ЦК , в якій йдеться про те ,що цивільні права та обов*язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства,можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних,а не договірних зобов*язань. Крім того,із рішення суду зобов*язальні правовідносини не виникають ,так як вони виникають з актів цивільного законодавства,про що й зазначено в ст.11 ЦК ,адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Тому, вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання зобов*язання необгрунтовані та законних підстав для задоволення вимог у вказаній частині не має. З матеріалів справи вбачається, що право власності на гараж [ADDRESS] сторонами у встановленому законом порядку не набуто, тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для його розподілу є обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо розділу предметів м'яких меблів, корпусної меблів, електричних кухонних та побутових приладів, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно виходив з того, що належних та допустимих доказів щодо наявності спірного майна, дійсної вартості всього майна сторонами не надано. Доводи апеляційних скарг в цій частині зазначені висновки суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст.309 ЦПК України ,підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з*ясування судом обставин ,що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Outcome: partial