Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень, остаточно просила суд: - визнати договір укладений 18 травня 2010 року між нею та ТОВ «Агрофірма «Маяк» про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 11, 44 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №037593, виданого на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Козлівщинської сільської ради від 13.04.2000 року №28, - недійсним; - зобовязати ТОВ «Агрофірму «Маяк» повернути їй вище вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послалася на те, що вона згідно державного акту на землю є власником земельної ділянки площею 11, 44 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області, яку вона 18.05.2010 року, згідно договору емфітевзису передала в оплатне користування ТОВ «Агрофірма «Маяк» терміном на 10 років, а в квітні 2017 року вона дізналася про відсутність кадастрового номеру її земельної ділянки, що свідчить про те, що вказаний договір не зареєстрований в установленому законом порядку. Зазначила, що про дані факти вона письмово повідомила ТОВ «Агрофірма «Маяк», з проханням надалі більше не обробляти згаданий пай після збору урожаю та повернути останній для самостійного використання. У жовтні цього ж місяця та року до початку розгляду справи по суті ТОВ «Агрофірма «Маяк» предявили зустрічний позов у якому просили: - визнати дійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18.05.2010 року, укладеного між [PERSON] та ними щодо земельної ділянки площею 11, 44 га, яка розташована на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області (за межами населених пунктів); - стягнути з [PERSON] на їх користь надмірно сплачені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 33 031, 21 грн. В обґрунтування зустрічних вимог ТОВ «Агрофірма «Маяк» послалися на те, що між ними та [PERSON] 18.05.2010 року було укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на 10 років та ними було досягнуто з нею згоди по всім істотним умовам останнього, в тому числі, погоджено момент чинності правочину, з моменту його підписання. Зазначили, що сторони договору протягом всього цього часу виконують його умови належним чином, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто: зовнішнім елементом. При цьому, ними було встановлено, що за період з 18.05.2010 року по 31.12.2016 року вони надмірно сплатили кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 33 031, 21 грн. Ухвалою суду від 31.10.2017 року цивільні позови обєднано в одне провадження. Узагальнений виклад пояснень позиції позивача [PERSON] фактично зводиться до того, що вона підтримала свої позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень, просила суд задовільнити їх посилаючись на підстави, які зазначені нею в обґрунтування позовної заяви, а також в уточненнях до неї. При цьому, заперечувала проти задоволення зустрічного позову посилаючись на ці ж підставі, що вказані нею в її позові та уточненнях до нього. Узагальнений виклад пояснень позиції представника відповідача ТОВ «Агрофірма «Маяк» - [PERSON] фактично зводиться до того, що вони позовні вимоги за первісним позовом не визнають повністю, посилаючись на підстави, які були зазначені ними в обґрунтування їх зустрічної позовної заяви. При цьому, підтримали позовні вимоги свого зустрічного позову, посилаючись на ці ж підставі, що вказані в їх зустрічному позові. Суд, встановивши обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази на підтвердження встановлених обставин, приходить до такого. Розглядом справи установлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія І-ПЛ №037593 від 08.07.2000 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 11.44 гектарів на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області, в межах згідно з планом, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія 1-КЕ №062809 від 17.10.2009 року вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на прізвище чоловіка - [PERSON] 18.05.2010 року [PERSON] уклала з ТОВ «Агрофірма «Маяк» Договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та передала належну їй на праві власності земельну ділянку, згідно акту передачі такої, вказаній агрофірми строком на 10 років, а також в договорі було зазначено, що він набирає чинності після підписання його сторонами (далі Договір емфітевзис). У судовому засіданні сторони по справі [PERSON] та представник ТОВ «Агрофірма «Маяк» - [PERSON] було визнано ту обставину, що державної реєстрації права вище вказаного емфітевзису на земельну ділянку та Договору емітевзису, не було здійснено, а тому в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України (далі ЦПК), ця обставина не підлягає доказуванню. Разом з цим, з листа Начальника відділу ГУ Держеокадастру у Полтавській області [PERSON] від 17.07.2017 року за №429/109-17 вбачається, що в Книгах про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі до 01.01.2013 року відомості щодо можливої реєстрації договору про надання права користування чужою земельною ділянкою (емфітевзис) на земельну ділянку площею 11, 44 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва що знаходиться на території Козлівщинської сільської ради на імя [PERSON] відсутні. Зі змісту положень частини першої ст. 407 ЦК України (далі ЦК) та частини першої ст. 102-1 ЗК України (далі ЗК) вбачається, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб , яке виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК. У силу положень частини першої ст. 181 ЦК закріплено, що до нерухомих речей належать зокрема земельні ділянки, а в частині першій ст. 182 цього Кодексу вказано про те, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною першою ст. 210 ЦК передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Зі змісту положень ч. 2 ст. 640 ЦК, вбачається, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також вчинення іншої дії, то договір є укладеним з моменту вчинення певної дії. Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК передбачено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України (далі КМУ). Статтею 126 ЗК визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 16.03.2010 року, до укладення спірного Договору емфітевзису 18.05.2010 року, набрав чинності Закон України від 11.02.2010 року №1878 VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», де в Розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1878 VІ встановлено, що до - 01.01.2013 року, державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) проводиться територіальними органами земельних ресурсів. Територіальні органи земельних ресурсів здійснювали таку реєстрацію на підставі Постанови КМУ від 09.09.2009 року №1021 (із змінами) «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі». У цій Постанові КМУ, в редакції чинної на момент укладення спірного Договору емфітевзису, в розділі «Здійснення державної реєстрації обмежень використання земельної ділянки, земельного сервітуту та набуття права емфітевзису і суперфіцію», в пунктах 16 та 17 було зокрема передбачено, що відомості про земельний емфітевзис вносяться до Поземельної книги на підставі відповідної документації із землеустрою, охоронного зобов'язання, передбаченого законом, договору, заповіту чи рішення суду, а державна реєстрація договору емфітевзису здійснюється шляхом внесення відомостей до розділу 5 Поземельної книги «Земельна ділянка. Опис обмежень використання земельної ділянки». Отже, на момент укладення спірного Договору емфітевзису необхідно було обовязково провести державну реєстрацію права емфітевзису, і державну реєстрацію договору емфітевзису, в тому числі приступати до використання цієї земельної ділянки ТОВ «Агрофірма «Маяк» мало право лише після такої реєстрації. Таким чином, в силу ч. 1 ст. 210, ч. 2 ст. 640 ЦК, Закону України від 11.02.2010 року №1878 VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», а також Постанови КМУ від 09.09.2009 року №1021 (із змінами) «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Договір емфітевзису є укладеним з моменту державної реєстрації права емфітевзису, і державної реєстрації договору емфітевзису. У той же час, із розяснень, які надані Пленумом Верховного Суду України у п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (із змінами) вбачається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірний Договір емфітевзису не є укладеним договором, а тому визнати його недійсним чи дійсним не має можливості, в звязку з чим слід відмовити у задоволенні позивних вимог щодо визнання договору недійсним та відповідно дійсним, у тому числі слід відмовити у задоволенні похідних вимог про зобовязання повернути земельну ділянку та стягнути надмірно сплачені грошові кошти, оскільки вони пред'явлені як правові наслідки, що виникають з договірних відносин, проте наведене підлягає вирішенню у порядку, передбаченому ст. ст. 1212 1215 ЦК, однак таких вимог сторони перед судом не заявляли. Відтак, загалом як у первісному позові так і в зустрічному слід відмовити повністю. На підставі наведеного та ст. ст. 4, 181, 182, 210, 407, 640 ЦК, ст. ст. 102-1, 126 ЗК, Законом України від 11.02.2010 року №1878 VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», Постановою КМУ від 09.09.2009 року №1021 (із змінами) «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», а також ст. ст. 60, 213 215, 218 ЦПК, суд

Outcome: dismissed