Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

у жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 29 серпня 2014 року. Від зареєстрованого шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які знаходяться на її утриманні. Відповідач не надає кошти на утримання дітей, нести витрати по їх утриманню самостійно їй важко, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно на кожного до повноліття старшого сина, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення молодшим сином - [PERSON] трирічного віку. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, також зазначила, що вимоги своєї позовної заяви підтримує в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року. Від шлюбу вони мають дітей - синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 14, 15). Частиною 2 ст. 51 Конституції України, яка прийнята 28 червня 1996 року, та ст. 180 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III чітко визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Аліменти є одним із способів виконання батьками обов'язку по утриманню дітей. Їх стягнення не залежить від того, чи знаходяться в шлюбі батьки, розлучені вони або взагалі не перебували в ньому. Аліменти стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина, є його власністю і повинні використовуватись за цільовим призначенням, тобто саме на утримання дитини. Як встановлено в ході розгляду справи, малолітні діти сторін перебувають на повному утриманні позивача, в той час як відповідач матеріальну допомогу на їх утримання та на її утримання не надає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при чому обов'язком особистим і індивідуальним. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, встановлених ст. 184 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що відповідач працює, проте, позивачу місце його роботи невідоме. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів, суд враховує, а доказів протилежного, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, в розпорядження суду не надано, що відповідач є працездатним, отримує регулярний дохід, враховує його стан здоров'я, відсутність на його утриманні інших осіб, та вважає за необхідне визначити розмір аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення [PERSON], [INFO], повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для забезпечення належного утримання неповнолітніх, оскільки рівнозначний обов'язок щодо його утримання ст. 141 СК України покладається також на позивача по справі. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Для задоволення вимоги про стягнення аліментів подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до вимог ст. 80 СК України розмір аліментів, що буде стягуватися одному з подружжя, визначається судом, який вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти щомісячно в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача до досягнення [PERSON], [INFO], трирічного віку. Питання судових витрат по оплаті судового збору необхідно вирішити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved