Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

У квітні 2017 р. представник позивача звернулася до суду із позовом, в якому після зміни позовних вимог просить визнати: незаконним та скасувати попередження про звільнення від 27.02.2017; неправомірними дії відповідача (відрядження 2 роки; простій, відсторонення від роботи більше одного року); стягнути невиплачену заробітну плату у розмірі 16300 грн 66 коп., моральну шкоду у розмірі 20400 грн. 00 коп., посилаючись на ті підстави, що позивач з 2009 р. почав працювати у НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу. В період з 11.03.2014 по 22.04.2016 позивач перебував у відрядженні в м. Прилуки. 16.01.2015 його ознайомлено з наказом від 12.01.2015 про скорочення посадового окладу працівника на 25%. 27.04.2016 працівника ознайомлено з наказом №399 від 17.04.2016, яким затверджено акт про простій автомобіля, водієм якого є позивач, встановлено щоденний контроль за місцем роботи, заборонено його допускати до виконання будь-яких робіт на час простою. В період перебування позивача на лікарняному, 27.02.2017 роботодавець видав наказ про його звільнення у зв'язку зі скороченням штату. Про існування даного наказу працівнику повідомили колеги, роботодавець з наказом не ознайомлював, іншу посаду не пропонував, хоча має переважне право на залишення на посаді, оскільки стаж на посаді водія складає 18 років. Вказані дії позивач вважає неправомірними, незаконними та такими, що порушують його трудові права, оскільки наказ про зменшення розміру посадового окаладу роботодавець видав без дозволу та завчасного повідомлення позивача. Станом на момент звернення до суду з позовом, простій не завершено, триває більше року, що є порушенням вимог ст. 34 КЗпП України, відсторонення від праці запроваджено без належних на те підстав, встановлений законом перелік яких наведено в ст. 46 КЗпП України, позивачем не порушено. За період з травня 2016 по травень 2017 позивачу завчасно не було нараховано та виплачено 16300 грн. 66 коп. Крім того, позивач зазначає, що йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що з вини роботодавця він понад два роки знаходився у відрядженні, не мав змоги постійно проживати зі своєю родиною, прискіпливе ставлення керівництва до нього негативно впливало на його емоційний стан, з травня 2016 залишився без роботи. Вказані обставини призвели до того, що позивач перебував у пригніченому, стресовому стані, розмір моральної шкоди оцінює в сумі 20400 грн 00 коп. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. У відзиві на позовну заяву зазначив, що на даний час позивач працює на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу автоколоні №4. Питання щодо скорочення позивача вже не є актуальним, посаду водія залишено в штаті. Попередження про вивільнення працівника вручалося, проте останній відмовився ознайомлюватись з ним. На підставі аналізу робочого часу за січень-жовтень 2014, вирішено відмінити доплату за ненормований робочий час 25 % з 01.02.2015, проте позивач уникав ознайомлення з даним наказом, на підставі чого відміна у доплаті почала діяти лише з 17.03.2015, про ознайомлення працівника з наказом та відмову від проставлення підпису останнього, складено відповідні акти. Перебуваючи у відрядженні в м. Прилуки, позивача ознайомлено про зміну істотних умов праці, про що працівник погодився. З початку 2016 р. були відсутні заявки на роботу автомобіля, за яким закріплено позивача, а тому, відповідно 27.04.2016 затверджено акт про простій через відсутність об'ємів роботи, при цьому позивачу оплачувалось дві третіх місячного окладу та призупинено виплату всіх доплат та надбавок, а також визначено робоче місце-адміністративний корпус автоколони №4 м. Київ, простій слід вважати закінченим з 13.06.2017. Заробітна плата виплачувалась вчасно та в повному обсязі, в обумовленому та визначеному наказом, законом розмірі. За час простою посадовий оклад позивача збільшувався, виплати здійснювались двічі на місяць. Вимога про виплату моральної шкоди позивачем не доведена належними доказами, а тому також не підлягає задоволенню. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до наказу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №293 від 13.03.2013, проведено передачу автомобіля [NUMBER] з автомобільної колони №4 в автомобільну колону №1 цеху технологічного транспорту з 15.05.2013. Водію [PERSON] змінено істотні умови праці та попереджено за два місця про таку зміну. 14.03.2013 позивач ознайомився з даним наказом, про що поставив свій підпис (а.с. 44-45). Зміна істотних умов праці відносно позивача полягала в тому, що виводиться робоче місце водія автотранспортних засобів 1 класу автомобільної колони №4 цеху технологічного транспорту, яку обіймає позивач, і вводиться робоче місце водія автотранспортних засобів 1 класу автомобільної колони №1 цього ж цеху. Дані обставини наведені в повідомленні про зміну істотних умов праці (а.с. 11). Наказом відповідача №542 від 17.05.2013 за позивачем закріплено автомобіль [NUMBER] (а.с. 46). 11.11.2014 відповідно до наказу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №1132 «Про даплати» зазначено, що на підставі табелів обліку робочого часу за січень-жовтень 2014, проведеного аналізу відпрацьованих годин, [PERSON] з 01.02.2015 відмінено доплату за ненормований робочий час в розмірі 25 % місячного окладу, попереджено про зміну істотних умов праці (а.с. 47). Наказом відповідача №1138 від 13.11.2014 на підставі заяви [PERSON] і службової записки заступника начальника управління з транспорту-начальника ЦТТ, позивачу встановлено з 01.12.2014 наступний режим роботи: понеділок 6 год. 45 хв. З 10 год.00 хв.-17 год.30 хв., вівторок, середа, четвер 8 год. 45 хв. З 08 год. 00 хв.-17 год. 00 хв., п'ятниця 7 год 00 хв. З 08 год. 00 хв.-16 год. 00 хв., субота, неділя вихідні дні (а.с. 49). В доповнення до наказу №1132 від 11.11.2014 «Про доплати», у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] та неможливістю ознайомити його з наказом, відповідач видав наказ №26 від 12.01.2015, відповідно до якого в термін до 17.05.2015 довести до відома позивача наказ №1132 від 11.11.2014 про відміну доплати та відмінити доплату з 17.03.2015 (а.с. 51). В доповнення до наказу №1138 від 13.11.2014 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] та неможливістю ознайомити його з наказом, відповідач видав наказ №27 від 12.01.2015, відповідно до якого визначено, що в термін до 17.01.2015 довести до відома позивача наказ №1138 та встановити з 31.01.2015 режим роботи згідно наказу (а.с. 53). 16.01.2015 складено акт про те, що [PERSON] ознайомився з наказами №1132 від 11.11.2014 та №1138 від 13.11.2014, №26 від 12.02.2015, №27 від 12.01.2015 (а.с. 54). Через відсутність заявок на роботу автомобіля [NUMBER] автомобільної колони №4 Цеху технологічного транспорту НГВУ «Чернігівнафтогаз», видано наказ №399 від 27.04.2016 про затвердження акту простою водія [PERSON] з 27.04.2016. Наказом затверджено провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою із розрахунку двох третин місячного окладу встановленого працівнику, призупинено виплату всіх доплат та надбавок на весь час простою. Позивача зобов'язано здійснювати щоденний контроль за місцем перебування, робочим місцем, на час простою, призначено адміністративний корпус автомобільної колони №4, заборонено допускати позивача до виконання будь-яких робіт на час простою (а.с. 56). Наказом відповідача №151 від 27.02.2017 у зв'язку зі зменшенням об'ємів робіт в автомобільній колоні №4, скорочено з 05.05.2017 дві одиниці водія автотранспортних засобів автомобільної колони №4 цеху технологічного транспорту (а.с. 58). 27.02.2017 позивачем винесено попередження про вивільнення [PERSON] через два місяці з моменту вручення попередження (а.с. 59). З наказом №151 від 27.02.2017 позивач ознайомлений не був, [PERSON] відмовився ознайомлюватись з наказом, про що складено акт від 27.03.2017 та зазначено в доповідній (а.с. 60-61). У зв'язку з недостатньою кількістю водіїв автотранспортних засобів, 04.05.2017 відповідачем видано наказ №394 про скорочення з 05.05.2017 одну штатну одиницю водія автотранспортних засобів автомобільної колони №4 цеху технологічного транспорту (а.с. 62). 11.05.2017 автомобіль [NUMBER] передано з автомобільної колони №4 в автомобільну колону №1 ЦТТ НГВУ «Чернігівнафтогаз», про що видано наказ №406 (а.с. 64). Відповідно до розпорядження №56 від 15.05.2017, автомобіль [NUMBER] закріплено за водієм [PERSON] (а.с. 63). 13.06.2017 за позивачем закріплено автомобіль «Опель» д.н.з. [NUMBER] (наказ №486 від 12.06.2017) (а.с. 65). Відповідно до наказу №498 від 15.06.2017, [PERSON] встановлено місячний оклад 7985 грн. 00 коп., встановлено доплату за ненормований робочий час в розмірі 25 % місячного окладу з 13.06.2017 (а.с. 66). Cудом також встановлено, що за період з 16.10.2012 по 31.03.2013 позивачу здійснено перерахунок заробітної плати, включено до виплати заробітну плату за квітень 2013 в сумі 6622 грн. 88 коп., що підтверджується листом від 07.05.2013 (а.с.12). З 01.09.2015 [PERSON] розпочато проведення оплати праці з окладом 4260 грн. 00 коп., з 01.05.2016 посадовий оклад позивача складав 4475 грн. 00 коп., з 01.10.2016-5150 грн. 00 коп., з 01.05.2017-7985 грн. 00 коп., що підтверджується витягом з наказу №975 від 29.09.2015, №456 від 06.05.2016, №956 від 03.10.2016, №437 від 26.05.2017 (а.с. 83-86). За період з 01.05.2016 по 31.05.2017 заробітна плата [PERSON] становила 60457 грн. 62 коп., за період 01.06.2017 по 31.01.2018-109486 грн. 05 коп., з яких, зарплата за січень 2018 становила 16319 грн. 73 коп. Наведене обставина підтверджується довідкою №31, №37 від 07.02.2018 (а.с. 12, 67-68). Відповідно до довідки №64 від 20.02.2018 зазначено, що оплата праці позивача за період з 01.05.2016 по 30.06.2017 здійснювалась двічі на місяць (аванс та зарплата за другу частину місяця), посадовий оклад за даний період підвищувався (а.с. 91). Вказана обставина підтверджується також довідкою відповідача №66 від 21.02.2018 та розрахунковим листом (а.с. 87-92). За період з березня 2014 р. по квітень 2016 р. [PERSON] виплачено добові відрядження в сумі 38100 грн. 00 коп., за проживання в готелі-102010 грн. 00 коп., проїзд-11340 грн. 00 коп., перераховано заробітну плату на суму 162310 грн. 57 коп., що підтверджується довідкою від 13.02.2018 (а.с. 69). Відповідно до листків непрацездатності, за період з 14.12.2016 по 22.12.2016, 24.02.2017 по 05.03.2017, 13.03.2017 по 23.03.2017, 25.05.2017 по 30.05.2017 позивач перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 39, 70-73). Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування попередження про звільнення, суд керується наступним. Статтею 40 КЗпП України визначений перелік випадків, коли трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. За правилами ст. 49-2 КзпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників, у випадках змін в організації виробництва і праці, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що 27.02.2017 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме, у зв'язку із зменшенням об'ємів робіт в автомобільній колоні №4 цеху технологічного транспорту, відповідачем видано наказ №151 про скорочення двох штатних одиниць автотранспортних, одне робоче місце яке обіймав позивач. У попередженні про наступне вивільнення позивача від 27.02.2017 зазначено про вивільнення позивача через два місяці з моменту вручення попередження, пропоновано вакантні робочі місця. З даним попередженням позивача ознайомлено не було, вивільнення працівника не відбулось, на даний час позивач продовжує працювати водієм автотранспортного засобу автомобільної колони №4 в ЦТТ НГВУ «Чернігівнафтогаз». З наведеного вбачається, що відповідачем не порушено трудових прав працівника, відпала підстава щодо вивільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування попередження про звільнення від 27.02.2017. Крім того, суд звертає увагу на те, що повідомлення про вивільнення не є актом індивідуальної дії, який встановлює, відміняє чи змінює права і обов'язки працівника, такий документ та носить інформаційний характер. Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій відповідача (відрядження, простій, відсторонення від роботи). Частиною 1, 2 ст. 32 КЗпП України визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Статтею 34 КЗпП України зазначено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб (ч. 1,ч. 2 ст. 113 КЗпП України). Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оплата часу простою не з вини працівника ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб). Таким чином, виходячи з вимог вказаних норм, вбачається, що підстави для початку простою в роботі підприємства можуть бути різні (організаційні або технічні), в тому числі, тимчасові несвоєчасні поставки сировини; відсутність попиту на виконання тих чи інших робіт (послуг). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] за два місяці (14.03.2013) попередили про зміну істотних умов праці, шляхом переведення до автомобільної колони №1 цеху технологічного транспорту, оскільки автомобіль, за яким закріплено позивача, у зв'язку з виробничою необхідністю, передано до вказаної автомобільної колони. Заперечень про таку зміну від позивача не надходило. Через відсутність заявок на роботу автомобіля, за яким закріплено позивача, 27.04.2016 відповідачем затверджено акт про простій на транспортний засіб, який тривав до 13.06.2017, визначено місце роботи позивача на час простою, встановлено недопущення працівника до виконання будь-яких робіт на час простою. Позивачем не доведено, що дії відповідача щодо переведення до іншої місцевості, запровадження простою є неправомірними. Переведення працівника до іншої місцевості на тому ж підприємстві відбулось за його погодженням без погодження конкретного часу тривалості переведення. Тимчасове зупинення роботи (простій) викликаний відсутністю заявок на роботу автомобіля, тобто технічним моментом, що узгоджується з вимогами ст. 34 КЗпП України. Відсторонення позивача від роботи, про яке зазначає позивач, не проводилось, відповідний наказ не видавався. Відповідачем на час простою лише вчинено недопущення працівника до виконання роботи, з метою недопущення небезпечної ситуації для здоров'я позивача, що може виникнути у виробничому середовищі на підприємстві. Вказані дії є виправданими, з огляду на професійну діяльність позивача, вчинені для безпеки останнього. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даної позовної вимоги. Щодо вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати. Позивач зазначає, що за період з травня 2016 по травень 2017 йому не було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 16 300 грн. 66 коп., з урахуванням того, що оклад позивача за вказаний період становив 5150 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. У силу ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Пунктом 2.2.2. колективного договору визначено, що виплата заробітної плати правління зобов'язується проводити двічі на місяць: за першу половину місяця - до 25 числа поточного місяця, за другу половину - до 12 числа наступного місця. З витягів наказів вбачається, що з 01.05.2016 [PERSON] розпочато проведення оплати праці з окладом 4475 грн. 00 коп., з 01.10.2016-5150 грн. 00 коп. Відомостями розрахункового листа за вказаний період вбачається виплата заробітної плати працівнику з наведеним окладом з нарахованими преміями, індексацією, відпускними, простоями, лікарняними та з відповідними відрахуваннями. Заробітна плата працівнику виплачувалась вчасно та в повному обсязі, несвоєчасні нарахування та виплати в розмірі 16 300 грн. 66 коп. судом не встановлені, а позивачем не доведені. А тому вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволенню не підлягає. Оскільки позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про визнання незаконним та скасування попередження про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, тому ця вимога задоволенню не підлягає. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed