Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] міський центр зайнятості звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] «про стягнення коштів», просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] міського центру зайнятості кошти, виплачені як допомога по безробіттю в сумі 2346,64 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачка [PERSON] знаходилась на обліку в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості з 08.06.2007 року по 18.06.2008 року. Останній надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю застрахованим особам незалежно від трудового стажу та розпочато її виплату. 03.09.2007 року припинено виплату допомоги по безробіттю у звязку з проходженням безробітним професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації та призначено матеріальну допомогу у період професійного навчання у звязку із зарахуванням на навчання. 31.01.2008 року припинено виплату матеріальної допомоги в період професійного навчання у звязку із закінченням навчання та поновлено виплату допомоги по безробіттю. 08.06.2010 року [PERSON] знята з обліку в центрі зайнятості. В заяві про надання статусу безробітної відповідач вказала, що не займається трудовою діяльністю, пенсії не отримує. [PERSON] ознайомлена з памяткою безробітного та з обовязками безробітного. Згідно довідки-відповіді ДПІ м. Дніпродзержинська від 24.05.2011 року, [PERSON] в період з 01.07.2007 року по 30.09.2008 року отримувала доходи від ПАТ КБ «Приватбанк» з ознакою доходу «заробітна плата». Таким чином відповідачем були незаконно отримані грошові кошти в сумі 2346,64 грн., які складаються з допомоги по безробіттю 1141,36 грн., матеріальної допомоги в період навчання 303,03 грн. та вартості професійного навчання 901,25 грн. Вказані кошти підлягають поверненню позивачу як такі, що отримані безпідставно та незаконно.23.04.2010 року позивачем було направлено лист-претензію, в якому запропоновано [PERSON] добровільно повернути зазначені кошти, але відповідач на претензію не відреагувала. 16.07.2010 року матеріали відносно [PERSON] для вирішення питання щодо стягнення державних коштів були передані до прокуратури Заводського району м. Дніпродзержинську, яка, в інтересах держави в особі Дніпродзержинського міського центру зайнятості звернулась із відповідним позовом до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська. Рішенням суду від 06.06.2011 року позовні вимоги прокурора задоволені. Проте, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.10.2011 року рішення суду про стягнення коштів скасовано, провадження у справі закрито. Підставою закриття провадження став висновок суду вищої інстанції про наявність спору, які підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 22.07.2012 року позивачем подано позов про стягнення з [PERSON] коштів в порядку адміністративного судочинства. 18.09.2012 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні позовних вимог Дніпродзержинського міського центру зайнятості відмовлено повністю. 09.07.2013 року Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, яким стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 2346,64 грн. 19.01.2016 року колегія суддів Вищого адміністративного суду України винесла ухвалу, якою постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду скасувала та провадження у справі закрила, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Вважає, що кошти грошової допомоги отримані [PERSON] безпідставно та незаконно. Представник позивача [PERSON] міського центру зайнятості до судового розгляду справи звернувся з письмовою заявою, в якій зазначає, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить суд розглянути справу за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що в трудових відносинах із ПАТ КБ «Приватбанк» не перебувала, цивільно-правових догорів не укладала, проте отримувала від вказаної установи разові виплати за залучення нових клієнтів Крім того, просила суд відмовити у задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності, вказуючи на те, що позивач дізнався про порушення свого права у 2010 року, з вказаним позовом звернувся до суду лише у 2017 році. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебувала на обліку в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості в період з 08.06.2007 року по 18.06.2008 року. 15.06.2007 року наказом №НТ070615 [PERSON] надано статус безробітної, призначено допомогу по безробіттю як застрахованій особі відповідно до пунктів 1, 3, 4, статті 22, пункту 1 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пункту 2.1 «Порядку допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації підприємницької діяльності», та розпочато її виплату. Відповідно до наказу від 18.07.2007 року №НТ070718 перераховано суми допомоги по безробіттю, 03.09.2007 року наказом № НТ070903 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з проходженням безробітним професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації за направленням ДСЗ відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та призначено матеріальну допомогу у період професійного навчання у зв'язку із зарахуванням на навчання відповідно до пункту 1 статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 31.01.2007 року наказом №НТ080131 припинено виплату матеріальної допомоги в період професійного навчання у зв'язку із закінченням навчання та розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю. 08.06.2010 року наказом №НТ100608 [PERSON] знята з обліку відповідно до пункту 20 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян які шукають роботу і безробітних», вирішено повернути кошти, що були виплачені раніше, а саме 2346,64 грн., які складаються з суми допомоги по безробіттю - 1141,36 грн. матеріальної допомоги в період професійного навчання - 303,03 грн. та вартості професійного навчання - 901,25 грн. Відповідно до протоколу засідання робочої групи з питань розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 15.04.2010 року №12, Дніпродзержинським міським центром зайнятості отримано акт №16 від 10.03.2012 року від Бабушкінського центру зайнятості стосовно факту одночасного перебування на обліку в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості та трудових відносинах з ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк». 10.03.2010 року було проведено звірку даних з банком, встановлено факт приховування відомостей про працевлаштування в період одержання допомоги по безробіттю. Бабушкінським центром зайнятості складено акт №16 розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 10.03.2010 року (а. с. 53), яким встановлено, що особи надавали послуги роботодавцю згідно з укладеними договорами цивільно-правового характеру, за що отримували грошову винагороду та перебували на обліку в центрах зайнятості як безробітні і отримували допомогу по безробіттю. Висновок зроблений з урахуванням відповіді банку від 02.02.2010 року. Згідно листа від 02.02.2010 року №30.1.0.0.03-6591115, із особами, зазначеними у запиті, банком були укладені договори про банківське обслуговування, в рамках якого публічно було запропоновано усім клієнтам виплати за залучення нових клієнтів (а. с. 56).. З довідки Державної податкової інспекції у м. Дніпродзержинську від 24.05.2011 року №19651/10/10-130 вбачається, що відповідно до центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України [PERSON] в період з 01.07.2007 року по 30.09.2008 року отримувала доходи від ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» з ознакою доходу 01 «Заробітна плата» за 4 квартал 2007 року у розмірі 30 грн., за 1 квартал 2008 року у розмірі 232,80 грн., за 2 квартал 2008 року у розмірі 110,40 грн., за 3 квартал 2008 року у розмірі 32 грн. (а. с. 61). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заповнила заяву одного з батьків, у якій виявила бажання оформити на ім'я її дитини картки юніора (а. с. 58). В актах банку, що містяться в матеріалах справи, визначений результат дій клієнта банку, а саме визначено список залучених клієнтів. Так, згідно акту від 31.05.2008 року залучено 10 осіб, винагорода склала 72 грн.; акту від 31.03.2008 року залучено 24 особи, винагорода склала 172,80 грн.; акту від 30.04.2008 року залучено 2 особи, винагорода стала 14,40 грн.; акту від 31.12.2008 року залучено 5 осіб, винагорода 30 грн.; акту від 31.01.2008 року щалучено 10 осіб, винагорода склала 60 грн., акту від 30.06.2008 року залучено 3 особи, винагорода склала 24 грн. (а. с. 69 74). Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» є допомога по безробіттю. За правилами частин другої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до підпункту 1 пункту 5.5 розділу 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, виплата допомоги по безробіттю припиняється, зокрема, у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами). Згідно частини 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Судом встановлено, що договірні відносини між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли з приводу відкриття карткового банківського рахунку та обслуговування платіжної картки. Інших цивільно-правових угод, які б передбачали виконання робіт або надання послуг, відповідач з третьою особою не укладав. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» було публічно запропоновано усім агентам, в тому числі його клієнтам, виплати за залучення нових клієнтів згідно із затвердженими цією банківською установою умовами та правилами надання банківських послуг. Умови виплат винагороди за надання інформації для випуску банківського продукту та для залучення нових клієнтів, розміщені на сайті банку, адресовані необмеженому колу осіб. Звернена до невизначеного кола осіб обіцянка майнової винагороди за досягнення обумовленого результату тому, хто досягне цього результату, за змістом глави 78 підрозділу 2 «Недоговірні зобов'язання» Розділу ІІІ Цивільного кодексу України є публічною обіцянкою винагороди. Згідно з положеннями юридичної науки публічна обіцянка винагороди є одностороннім правочином, особливістю якого є те, що він відбувається стосовно невизначеного кола осіб, а учасником правовідношення, яке виникає на його основі, може бути кожен, хто досягне зазначеного в правочині результату. Отже, виплата винагороди за недоговірним зобов'язанням свідчить про відсутність цивільно-правової угоди між платником такої винагороди та її отримувачем. Надання таких послуг не можна віднести і до інших ознак зайнятого населення, визначених у частині 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення». З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вчинення зареєстрованою у центрі зайнятості особою - клієнтом банківської установи за договором про банківське обслуговування - дій на досягнення результату за наданою такою установою публічною обіцянкою винагороди, не змінює статусу цієї особи як безробітної та не впливає на умови виплати їй матеріального забезпечення на випадок безробіття, тому стягнення такого забезпечення на підставі частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» є неправомірним. Вищенаведені обставини є підставою для відмови у задоволення позову. Що стосується заяви відповідачки застосування наслідків пропуск строку позовної давності позивачем, то суд вважає, що [PERSON] міським центром зайнятості такий строк не пропущений, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ст. 264 ЦПК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, [PERSON] перебувала на обліку позивача з 08.06.2007 року по 18.06.2008 року. 22.04.2010 року позивачем видано наказ № 118 про відшкодування зайво виплачених як допомога по безробіттю коштів безробітною особою (а. с. 62), 21.07.2010 року прокурор Заводського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернувся в інтересах позивача із позовом про відшкодування шкоди з [PERSON], яка рішенням суду від 06.06.2011 року стягнення з відповідача; ухвалою апеляційного суду від 31.10.2011 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито, в звязку з тим, що спір слід розглядати за правилами адміністративного судочинства. Таким чином, трирічний строк для звернення до суду позивачем пропущений не був, з 21.07.2010 року по 31.10.2011 року мало місце переривання перебігу позовної давності, а з 31.10.2011 року перебіг позовної давності почався заново. Через 9 місяців, в межах трирічного строку позовної давності, а саме 22.07.2012 року позивачем подано позов про стягнення з [PERSON] коштів в порядку адміністративного судочинства, 18.09.2012 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні позовних вимог Дніпродзержинського міського центру зайнятості відмовлено повністю, 09.07.2013 року Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, яким стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 2346,64 грн. Однак, 19.01.2016 року колегія суддів Вищого адміністративного суду України винесла ухвалу, якою постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду скасувала та провадження у справі закрила, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, трирічний строк для звернення до суду позивачем пропущений не був, з 21.07.2012 року по 19.01.2016 року мало місце переривання перебігу позовної давності, а з 19.01.2016 року перебіг позовної давності почався заново. Через 1 рік 3 місяці, в межах трирічного строку позовної давності, а саме 04.04.2017 року із вказаним позовом до суду звернувся [PERSON] міський центр зайнятості. Тож, позивачем встановлений законом строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права не пропущений.

Outcome: dismissed