Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Староміського відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій обл., третя особа ПАТ «Дельта-банк» про скасування арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в межах виконавчого провадження про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» правонаступником якого є АТ «Дельта-банк» накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 25.04.2013 року Староміським відділом ДСВ виконавче провадження закрито, а виконавчий документ повернуто стягувачеві. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2018 року, яка набрала законної сили скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладеного арешту з усього рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, що належать [PERSON] . Позивач вказує, що на даний час виконавче провадження відносно неї знищено, строк пред`явлення виконавчого листа закінчився тому будь-яких підстав для подальшого примусового тримання майна під арештом немає, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 05.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 22.11.2018 року ПАТ «Дельта банк» подало до суду пояснення на позовну заяву, відповідно до яких просило суд провадження у справі закрити з наступних підстав. Так позивачем не надано жодного доказу підтверджуючого наявність арешту щодо майна [PERSON] , відтак позовні вимоги про зняття арешту є безпідставними. Крім того оскільки арешт накладений в межах виконавчого провадження, стороною якого є позивач для неї встановлений порядок захисту свого права передбачений розділом VII ЦПК України, зокрема шляхом оскарження дій або бездіяльності державного виконавця. Таким чином даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Кредитпромбанк» правонаступником якого є АТ «Дельта-банк» до теперішнього часу не виконано. ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та почато процедуру ліквідації, тому управління його діяльністю перейшло до ФГВФО. 22.11.2018 року ПАТ «Дельта банк» подало до суду заяву по застосування строків позовної давності. 25.04.2013 року органами ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, тому саме з даного терміну почав спливати строк позовної давності. Позивач пропустила трирічний строк звернення до суду з позовом про зняття арешту, оскільки, ще при проведенні виконавчих дій їй було відомо про наявність арешту. Ухвалою суду від 04.03.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у позовні заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Судом встановлено, що 29.03.2010 року Староміським відділом ДВС в ході примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 258653,29 грн, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (а.с. 11-13). Постановою Староміського відділу ДВС ВМУЮ від 25.04.2013 року виконавчий лист № 2-4639 виданий Ленінським районним судом м. Вінниці від 19.03.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованості у розмірі 258653,29 грн повернутий стягувачу, оскільки під час перевірки за боржником не виявлено майна на яке можливо звернути стягнення (а.с. 38). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.12.2016 року замінено сторону виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-4639/09 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 256923,29 грн на користь ВАТ «Кредитпромбанк», а саме первісного стягувача ВАТ «Кредитпромбанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 8-9). Також встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2018 року, скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.10.2009 року у справі № 2-4639/09 шляхом зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, що належать [PERSON] (а.с. 16). Матеріали виконавчого провадження в межах якого накладався арешт знищено, що підтверджується повідомленням Староміського відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій обл. від 21.04.2017 року (а.с. 10). На заяву позивача щодо зняття арешту накладеного в ході виконавчого провадження № 18293635 за реєстраційним номером обтяження 9673668, Староміським відділом ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій обл. повідомлено, що підстав для зняття арешту не має. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2017 року в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог Староміський відділ державної виконавчої служби про зняття арешту з майна - відмовлено. Таким чином судом встановлено, що арешт який просить суд зняти позивач накладений в межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа. На даний час виконавчий документ повернуто стягувачу, примусове виконання вказаного виконавчого листа не здійснюється, а арешт, накладений на майно боржника залишається чинним. Зобов`язання в забезпечення виконання якого накладався арешт позивачем не виконано. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі с. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Відповідно до ст. 56 вказаного Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Виходячи з положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Частина 5 вказаної норми передбачає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження (крім випадку коли повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ). Таким чином посилання позивача на закінчення виконавчого провадження є безпідставними, адже повернення виконавчого листа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення не є для цього підставою. Згідно ч. 1 ст. 40 лише у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Позивач є стороною виконавчого провадження, на яку при примусовому виконанні судового рішення покладені зазначені обтяження для виконання покладених зобов`язань. Рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 258653,29 грн не виконано, борг не погашений. Тому, суд вважає, що право позивача як сторони виконавчого провадження не є порушеним, оскільки наявність арешту викликано необхідністю виконання зобов`язання перед ПАТ «Дельта Банк». За таких обставин суд не вбачає правових підстав для скасування спірного арешту, тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Щодо вимог третьої особи про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведенністю. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. Такі висновки щодо застосування норм права викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 року справа № 575/476/16-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі правової норми, що підлягає до застосування до спірних правовідносин. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності не вбачається. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed