Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 06.10.2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З 2016 року їх стосунки з відповідачем почали псуватись внаслідок постійних сімейних конфліктів, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства, втрати почуття кохання, взаєморозуміння та поваги. З січня 2017 року вони не ведуть спільного господарства. Вважає подальше збереження шлюбу не можливим та таким, що суперечить її інтересам, спору щодо місця проживання дітей та поділу майна між ними немає. На підставі викладеного звернулась до суду з вказаним позовом та просила розірвати шлюб між нею і відповідачем. Позивач в судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, в його інтересах діяв представник [PERSON], який направив до суду заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що відповідач не заперечує проти задоволення позову та розірвання шлюбу між ним і [PERSON] У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06 жовтня 2000 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Управлінням реєстрації актів громадянського стану Чернівецької міської ради (а/с 13). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а/с 6-8). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved