Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований у с. Мякоти Ізяславського району по вул. Колгоспна, 24, Хмельницької області. Вказане домоволодіння позивач отримав у приватну власність по рішенню суду як спадщину за законом після смерті матері [PERSON] На даний час в даному будинку зареєстрований бувший чоловік його сестри [PERSON], який після смерті сестри позивача, проживає окремо останніх шість років за адресою с.Сторониче по вул.Заводська, 7 Ізяславського району Хмельницької області. Тобто за місцем реєстрації відповідач тривалий час не проживає, вказаним жилим приміщенням не користується, не сплачує комунальні послуги. За вказаних обставин позивач не може у повній мірі використовувати свою власність, а тому і звернувся до суду з даним позовом. З огляду на викладене, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування вищевказаним жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився хоча про час та день розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, [PERSON] зареєстрований у [INFO], але за вказаною адресою не проживає, що стверджується листом Мякотівської сільської ради Ізяславського району в Хмельницькій області № 55/02-26 від 13.04.2017 року. Також, як підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] протягом останніх 6 років не проживає в [INFO]. Відповідно до інформації Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 18.04.2017 року, [PERSON] проживає без реєстрації у с. Сторониче вул. Заводська, 7, Ізяславського р-ну Хмельницької області. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2016 року, було визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за № 24 по вул. Колгоспна у с. Мякоти Ізяславського району Хмельницької області за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 01 липня 2008 року. Рішення суду набрало законної сили 27.12.2016 року. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2017 року, позивач [PERSON] являється власником домоволодіння за адресою: с. Мякоти вул. Колгоспна, 24, Ізяславського району Хмельницької області. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Встановлено, що право власності матері позивача, [PERSON] на спірний жилий будинок припинилося з її смертю, 01 липня 2008 року. [PERSON], що був членом сім`ї сестри позивача, за відсутності відповідного договору з новим власником за змістом ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, відповідач, із припиненням права власності [PERSON], втратив право на користування будинком і не набув його після реєстрації позивачем права власності на вказане домоволодіння, оскільки не є членом сім'ї нового власника. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сімї. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 5 листопада 2014 року по справі №6-158цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користуватися зазначеним житловим приміщенням, а тому позов підлягає до задоволення. Водночас, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», таке, що набрало законної сили судове рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстрації судовим рішенням є зайвим, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial