Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Порто - Франко» звернувся із позовом до [PERSON], яким, з урахуванням уточнення, просив суд визнати недійсним нікчемний договір купівлі- продажу дачного будинку, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, «Золоті ключі» ДБК, вул. Горіхова № 2, будинок № 3; визнати недійсним нікчемний договір купівлі- продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0924 га, кадастровий номер 5122786400:01:001:0355, яка розташована за цією ж адресою; застосувати наслідки недійсності правочинів, поновити за Публічним акціонерним товариством [PERSON] «Порто - Франко» право власності на вказане нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, і просив їх задовольнити з наступних підстав: 28 липня 2014 року між [PERSON] та ПАТ АБ «Порто Франко» було укладено договір купівлі- продажу дачного будинку, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, «Золоті ключі» ДБК, вул. Горіхова № 2, будинок № 3, а також договір купівлі- продажу земельної ділянки, кадастровий номер 5122786400:01:001:0355, площею 0,0924 га, яка розташована за цією ж адресою. Як стверджує представник позивача, на підставі постанови Правління НБУ від 26 вересня 2014 року № 610 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Порто- Франко» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014 року прийнято рішення № 103 про запровадження з 29.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ «Порто Франко». Тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ «Порто Франко» призначено строком на 3 місяці з 29.09.2014 року до 29.12.2014 року. Посилаючись на положення ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» представник позивача вважає, що вищевказані правочини містять ознаки нікчемності, внаслідок чого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ «Порто Франко» видано наказ № 52 від 17.11.2014 року про визнання правочинів нікчемними. Як стверджує позивач, згідно висновку субєкту оціночної діяльності станом на 28.07.2014 року вартість дачного будинку та земельної ділянки становила 6\~092\~825,00 грн. Сумарна вартість продажу вказаних обєктів нерухомості за оспорюваними правочинами становила 4\~124\~581,79 грн., що є меншим від оціночної вартості нерухомого майна на 47,72 %. Отже, на думку представника позивача, наявне порушення положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і, як наслідок, існують підстави для визнання нікчемного правочину недійсним. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги не визнала, і подала письмові заперечення. Як стверджує представник відповідача, 24.07.2014 року ПАТ АБ «Порто Франко» була видана довідка № 15/1966 про балансову вартість вищевказаних дачного будинку та земельної ділянки. 25.07.2014 року на засідання Наглядової ради ПАТ АБ «Порто- Франко» було прийнято рішення про продаж вищевказаних обєктів нерухомого майна, про що складено протокол № 74. Представник позивача вважає, що підстав для застосування положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не має, а положення ЦК України, яким врегульований інститут недійсності правочину в силу ст. 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над законом. Крім того, представник відповідача ставить під сумнів наданий представником позивача звіт про оцінку вищевказаних обєктів нерухомості станом на 28.07.2014 року, який затверджений 05.11.2014 року. Також, представник відповідача посилається на те, що [PERSON] здійснював ремонт цього дачного будинку, витратив значні фінансові ресурси. Отже, на думку представника відповідача відсутні жодні правові підстави для задоволення позову. Представник прокуратури Одеської області повністю погодився з доводами позову, при цьому вважав, що правочини дійсно містять ознаки нікчемності, мають бути визнані недійсними. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні судом неодноразово, в порядку ст. 10 ЦПК України розяснювалось сторонам сприяння судом здійсненню ними своїх прав та процесуальних обовязків, зокрема, суд розяснював те, що сторони можуть просити суд витребувати чи забезпечити той чи інший доказ на обгрунтування вимог та заперечень. Більш того суд наполегливо розяснював сторонам необхідність в даному, конкретному випадку, призначення судової будівельно- оціночної експертизи з питань, що можуть сприяти всебічному розгляду справи. Представники сторін відмовились просити суд призначити відповідну експертизу в судовому засіданні, і послались на достатність доказів по справі, що, безумовно, є їхнім правом. Суд позбавлений можливості самостійно збирати докази по справі, крім того, такі дії суду суперечили б принципу змагальності сторін. Отже, суд розглядає справу виключно за наявними в ній доказами. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24.07.2014 року ПАТ АБ «Порто Франко» надано довідку №15/1967 про балансову вартість дачного будинку, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, «Золоті ключі» ДБК, вул. Горіхова 2, будинок № 3, вартість якого за рахунком «3409» становила 2\~783\~414,27 грн., та довідку №15/1966 про балансову вартість земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, вартість якої за рахунком «3409» становила 1\~341\~167,52 грн. 25.07.2014 року (протокол № 74) на засіданні Наглядової ради АБ «Порто Франко» прийнято рішення про продаж майна, що перебуває на балансі ПАТ АБ «Порто- Франко» зокрема, дачного будинку, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, «Золоті ключі» ДБК, вул. Горіхова № 2, будинок № 3; земельної ділянки, загальною площею 0,0924 га, кадастровий номер 5122786400:01:001:0355, яка розташована за цією ж адресою. 28.07.2014 року між ПАТ АБ «Порто Франко» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договори купівлі- продажу вищевказаних дачного будинку та земельної ділянки, що були посвідчені [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за змістом яких, з урахування внесених змін на підставі додаткових договорів від 01.08.2014 року, дачний будинок проданий за 2\~783\~414,27 грн. без ПДВ, а земельна ділянка продана за 1\~341\~167, 52 грн. без ПДВ. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 103 від 26.09.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію в АБ «Порто Франко» терміном на 3 місяці з 29.09.2014 року до 29.12.2014 року. 30.01.2015 року за рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 19 розпочато процедуру ліквідації АБ «Порто Франко». 17.11.2014 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АБ «Порто- Франко» видано наказ № 52 про визнання вищевказаних правочинів нікчемними. За змістом звіту про оцінку субєкта оціночної діяльності ТОВ «ЕК «Професіонал», затвердженого 05 листопада 2014 року, вартість вказаного нерухомого майна становила 6\~092 825,00 грн. (тип оцінки «ретроспективний» на дату 28.07.2014 року). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Цивільним Кодексом України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України ). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Отже, наявність підписаного ПАТ «Порто-Франко» та [PERSON] правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і за зовнішньою і внутрішньою волею. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Позивач не подавав позову про встановлення нікчемності правочинів. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з даним позовом, правовою підставою для визнання, як на думку позивача, нікчемних правочинів недійсними, позивач зазначав вимоги п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору. Предметом доказування за заявленими позовним вимогами є здійснення відчуження банком майна за цінами, нижчими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості іншого майна, отриманого банком). Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно з положеннями ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ціна договору не може бути нижчою від звичайної на 20 і більше відсотків. Надаючи оцінку наявному у справі звіту про оцінку звіту про оцінку субєкта оціночної діяльності ТОВ «ЕК «Професіонал», затвердженого 05 листопада 2014 року (далі Звіт), суд дійшов до наступного висновку: У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» увагу судів звернуто на те, що при вирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися статтями 143150 ЦПК, Законом України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII „Про судову експертизу, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року № 144/5), та враховувати розяснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15), з урахуванням особливостей правового регулювання захисту конкретних субєктивних прав. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України Про судову експертизу, і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен розяснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Таким чином, за наявності категоричних заперечень протилежної сторони справи щодо поданого іншою стороною експертного висновку, що був наданий як додаток до позовної заяви, і за наявності клопотання про призначення експертизи в судовому порядку, суд зобовязаний призначити експертизу, а попередньо наданий експертний висновок має бути оцінений і досліджений судом в судовому засіданні як письмовий доказ. Зі змісту звіту судом встановлено, що субєктом оціночної діяльності проведено ретроспективну оцінку вартості вищевказаного нерухомого майна на дату 28.07.2014. Вартість вищевказаного нерухомого майна становила 6\~092 825,00 грн. Технічний стан обєкту оцінки визначено на дату оцінки за даними замовника, як відмінний. Перевірити даний факт не можливо, так як оцінка є ретроспективною. Оцінка проведена без фактичного виїзду оцінювача на місце розташування обєкта оцінювання, його фактичного огляду, фіксації його реального технічного стану. Крім того, оцінка проведена односторонньо, без участі/повідомлення [PERSON] Суд також звертає увагу на той факт, що відповідно до п.2.1 звіту (достовірність наданої інформації, інші умови) уся інформація фінансового, економічного і технічного характеру, надана замовником в усній або письмовій формі, підтверджена або не підтверджена документально, приймалась як достовірна. Експерт не проводив спеціальної перевірки її достовірності, у звязку з тим, що відповідальність за достовірність інформації, що надається, несе замовник. Експерт працює відповідно до припущення відносно відповідального володіння і компетентного управління активами, обєкта власності або ділових інтересів, які зачіпає цей звіт. Звіт виконаний на основі документів, що є, а також припущенні про те, що вони можуть бути отримані, або термін їх дії може бути продовжений для використання, на якому базується оцінка, виконана в цьому звіті. Відповідно до п.4 звіту (процес оцінки) виїзд на місце розташування обєкта оцінювання оцінювачем не здійснювався. Вказані обставини підставно викликають у суду сумніви в обєктивності та неупередженості проведеної оцінки. Крім того, з вищевказаного вбачається, що певні висновки оцінювачем здійснені на підставі припущення. В силу ст. 60 ч. 4 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. На упередженість звіту вказує той факт, що оцінювач, використовуючи в своєму звіті порівняльний підхід (що базується на даних фактично позначених на ринку функціональних аналогів (який в рамках даного звіту використаний в якості основного (із застосуванням відповідних коригувань)), допустив використання аналогів, датою публікації яких в мережі інтернет є 12.11.2014 року, 28.11.2014 року, 01.12.2014 року, тоді як сам звіт затверджений/завершений 05.11.2014 року. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України). Суд вважає, що наданий звіт містить суперечливі висновкі, певні з яких базуються на підставі припущень, що є неприпустимим, у звіті допущено порівняння з аналогами, інформація про які розміщена в мережі інтернет після затвердження/завершення звіту, звіт складений без виїзду експерта на місцевість, без безпосереднього дослідження обєкту оцінювання, без участі (повідомлення) відповідача, що суперечить принципу справедливості, тому цей звіт судом не може бути визнаний судом достатнім для доведення предмету доказування по справі, і не тому не приймається до уваги. Суд не приймає до уваги надану позивачем рецензію від 17.07.2015 року ПП «Манускрипт», оскільки рецензент не звернув уваги на вищевказані судом недоліки звіту, відтак суд не вважає рецензію справедливою. Таким чином, позивач не довів суду того факта, що банком здійснено відчуження майна за цінами, нижчими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості іншого майна, отриманого банком). Відтак з цих підстав ознаки нікчемності правочину відсутні. Більш того, суд наголошує, що на час укладення вищевказаних правочинів ПАТ АБ «Порто- Франко» не був неплатоспроможним. Доводи представника позивача, що зазначені правочини укладені з грубим порушенням вимог чинного законодавства, є неспроможними з наступних підстав: Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України). В силу ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. В силу ст. 691 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі- продажу. На обгрунтування свого доводу, позивач посилається на положення ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», - оцінка майна є обовязковою при укладанні правочинів його відчуження. Відповідно до п. 172.4. ст. 172 Податкового кодексу України під час проведення операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. Таким чином, відповідно до закону обовязок щодо сплати вказаного податку належить продавцю. Отже оцінка нерухомого майна здійснюється в певних випадках з метою оподаткування, і не може бути беззаперечною підставою для скасування укладених правочинів, і позбавлення права власності. Інші доводи позивачем не заявлялись. Надаючи оцінку звіту від 29.08.2014 року НПЦ «Екобуд», про результати аналітичного дослідження змін технічного стану дачного будинку № 3, розташованого на території ДБК «Золоті ключі» за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Фонтанська сільська рада, вул. Горіхова, 2, суд вважає що висновки, викладені в цьому звіті, знаходяться за межами предмету доказування, тому цей звіт не приймається судом до уваги. Таким чином правових підстав для задоволення позову не має. В силу п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. В силу ст. 88 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed