Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

У жовтні 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої зазначено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» (далі - ТОВ «Мегаінвест Сервіс»/товариство/позивач-1) на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки з 11.02.2019 року на праві власності належить квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди від 27.08.2019 року між товариством та [PERSON] (далі - позивач-2), останній на відповідній правовій підставі користувався вказаним житловим приміщенням. Розмір орендної плати між позивачем-1 та позивачем-2 узгоджено в розмірі 15 000 грн. на місяць. 29.08.2019 року позивач-2 реалізуючи своє право користування квартирою намагався замінити замки в квартирі, однак прибули працівники Шевченківського управління поліції. Про даний інцидент [PERSON] повідомив ТОВ «Мегаінвест Сервіс». На підтвердження права власності на квартиру товариством було надано правоустановчі документи на житло та договір оренди на житло, однак незважаючи на це позивача-2 було доставлено до відділку поліції за адресою: м. Київ , вул . Герцена 9. Позивачі вважають, що представники поліції захищають інтереси бувших власників квартири, застосовуючи фізичну силу не надають можливості власнику та орендарю користуватися квартирою, чим спричинили матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 30 000 грн. та повернутої суми 30 000 грн. В свою чергу [PERSON] вважає, що діями працівників поліції, які виразились в незаконному затримані, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 100 000 грн. На підставі наведеного просили задовольнити позов. Ухвалою суду від 28.10.2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного з повідомленням сторін. 28.11.2019 року від представника Головного управління національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що даний позов подано до неналежних відповідачів: Шевченківське УП ГУНП у м. Києві не є юридичною особою, а третя особа є посадовою особою, а тому в силу ст. 42 ЦПК України не може бути учасником цивільного процесу. У відзиві також йдеться про існування спору про право, який виник між колишнім та новим власником квартири. Зауважує, що відсутні протиправні дії відповідачів та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками, як необхідний елемент деліктних правовідносин. 27.12.2019 року від державної казначейської служби надійшов відзив на позов, в якому також заперечуються позовні вимоги із посиланням на їх безпідставність. В обґрунтування своїх заперечень Державна казначейська служба України зазначає, що казначейство не є розпорядником коштів державного бюджету України. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних правовідносин відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, так само як і інші суб`єкти публічного права та держава. Згідно зі ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та останні не відповідають за зобов`язаннями держави. Отже казначейство не несе жодної відповідальності за неправомірні дії посадових та службових осіб/інших органів державної влади або уособлювати державу. Згідно статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зі змісту статті 22 Цивільного кодексу України вбачається, що майнова шкода виражається у формі збитків. В свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальна підстава відповідальності за завдану майнову шкоду передбачена нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до частини 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Стаття 1173 ЦК України, на яку посилається позивач, є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідачів, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Посилаючись на наведене, просило відмовити у задоволені позову. 16.01.2020 року від представників позивачів - адвокатів Шеремет (Мельник) М.О. та Мацкевича Д.А. надійшла відповідь на відзиви Головного управління Національної поліції у м. Києві та Державної казначейської служби України, в якому позивачі наполягають на задоволені позову та окремо зазначають, що за заявою [PERSON] зареєстрованою в територіальному управлінні Державного бюро розслідувань 18.09.2019 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК України порушено кримінальне провадження за № 62019100000001887, яке триває. Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення повісток. Від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено, що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки з 11.02.2019 року на праві власності належить квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). 27.08.2019 року між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , строком до 31.12.2019 року зі сплатою орендної плати в сумі 15 000 грн на місяць. Розділом 4 договору оренди встановлено також, що орендар сплачує орендодавцю за 1-й та останній місяці оренди суму у розмірі 30 000 грн. З копії заяви про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК України у порядку ст. 214 КПК України, яка долучена до матеріалів справи (а.с.47-48) вбачається, що [PERSON] звернувся до Державного бюро розслідувань з приводу дій працівників Шевченківського управління поліції, які близько 20-00 год. 29.08.2019 року прибули до квартири [ADDRESS] , які в подальшому примусово доставили [PERSON] до відділу Шевченківського управління поліції Головного управління поліції. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2019 року у справі № 757/50814/19-к задоволено скаргу адвоката Мацкевича Д.А. в інтересах [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 18.09.2019 вх. № М-8046 та зобов`язано уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві внести відомості до ЄРДР за заявою (повідомлення) адвоката Мацкевича Д.А. в інтересах [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 18.09.2019 року вх. № М-8046 та розпочати досудове розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). П. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, під поняттям моральна шкода охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Враховуючи, що позивачами не доведено неправомірність дій відповідачів, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною позивачам шкодою та діями відповідачів, відсутність в матеріалах справи належних, достатніх доказів в обґрунтування позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed