Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 2848000,00 грн. та понесених судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що за період 2015-2017 роки на підставі платіжних доручень перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 28041900,00 грн. у графі призначення платежу зазначалось «Поворотна фін. допомога згідно договору № 2 від 01.01.2015», у період 2015-2017 відповідач частково повертав перераховані йому позивачем кошти, всього у розмірі 25193900,00 грн., 24.09.2018 [PERSON] від ТОВ «СФГ Гермес» направлена вимога в якій позивач вимагав від відповідача повернення коштів у розмірі 2848000,00 грн. Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на ст. 1212 ЦК України, неукладення договору поворотної фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015 та відсутність договірних відносин з відповідачем як підстав для перерахування грошових коштів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року відкрито провадження у справі в зв`язку з тим, що позовна заява подана з дотриманням встановлених правил, у тому числі територіальної юрисдикції (підсудності). Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року цивільна справа № 758/13213/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів передана на розгляд Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська за підсудністю, ухвала Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року про відкриття провадження у даній справі скасована. 26 вересня 2019 року справа № 758/13213/18 надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою від 30 вересня 2019 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 758/13213/18 залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року. Представниками відповідача було подано відзив та додаткові пояснення, в яких заперечується проти задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та незаконність. В обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги відповідач вказав на те, що позивачем не доведено неукладеність договору поворотної фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015, договір поворотної фінансової допомоги вважається укладеним в момент передачі грошових коштів, що підтверджується первинними фінансовими документами, оскільки наявна правова підстава набуття грошових коштів відповідачем, то застосування положень ст. 1212 ЦК України виключається, також позивач зазначив, що поворотна фінансова допомога (засіб до існування) відповідачем надавались йому добровільно, за відсутності рахункової помилки, тому на підставі ст. 1215 ЦК України не підлягають задоволенню вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що ТОВ «СФГ Гермес» було перераховано [PERSON] загальну суму грошових кошті у розмірі 28041900,00 грн. на підставі платіжних доручень (Т-1, а.с. 80-250, Т-2, а.с. 1-54) з зазначенням призначення платежу «поворотно-фінансової допомоги зг. дог. № 2 від 01.01.2015 без ПДВ». Судом також встановлено, що [PERSON] повернуто ТОВ «СФГ Гермес» суму грошових коштів у розмірі 25193900,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами - №\~2PL859639 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL986922 - від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL992769 - від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №2PL042768 від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №2PL050651 від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL678188 від 13.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», № 2PL899915 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL063631 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL092822 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL680687 від 02.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL403950 від 12.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL839909 від 13.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL947495 від 13.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL397281 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL479750 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL602443 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL108952 від 15.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL323301 від 20.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», № 2PL545347 від 17.10.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL839302 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL851838 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL851836 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL843210 від 14.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога поворотно-фінансова згідно договору № 0013/1 від 13.01.2016», №\~2PL855510 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015», №\~2PL839475 від 14.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога поворотно-фінансова згідно договору № 0013/1 від 13.01.2016», №\~2PL860403 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору№ 2 від 01.01.2015». Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказів зворотного відповідачем не надано. Враховуючи, що грошові кошти були перераховані відповідачем на рахунок відповідача, а у матеріалах справи відсутні докази набуття останнім коштів за іншими договірними правовідносинами або внаслідок помилковості, позивач правомірно зарахував кошти як повернення заборгованості [PERSON] ТОВ «СФГ Гермес» по договору поворотно-фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015. Однак, як зазначає позивач, підприємство договір поворотно-фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015 не укладало та відповідач грошових коштів в сумі 2848000,00 грн. позивачу не повернув, що і стало підставою звернення з даним позовом. Позивач вважає, що відповідач зберігає у себе грошові кошти у сумі 2848000,00 грн. без достатньої правової підстави, посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 1212 Цивільного кодексу України. Надаючи правову кваліфікацію правовідносин сторін, суд зазначає, що система взаємно узгоджених дій сторін із перерахування та часткового повернення відповідачем цих грошових коштів, відсутність заперечень і зауважень, будь-яких дій з яких би вбачалась незгода відповідача з отриманням коштів саме з вказаним призначенням платежу та відсутність доказів на підтвердження того, що зазначене в платіжних дорученнях призначення платежу було здійснено позивачем під впливом помилки, обману чи насильства свідчить про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин. Аналогічна позиція висловлена в постанові Вищого господарського суду України від 18.05.2017 року у справі № 922/3497/16. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах таким чином, що отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З цих підстав, суд критично оцінює та відхиляє посилання позивача на те, що відносини сторін мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності між сторонами договірних правовідносин. Позивачем не доведено факту безпідставного набуття відповідачем коштів у сумі 2848000,00 грн., оскільки позивачем з власної волі перераховано відповідачу кошти з призначенням платежу «поворотно-фінансової допомоги зг. дог. № 2 від 01.01.2015 без ПДВ», а стаття 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 ст.1212 Цивільного кодексу України. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)), про що зазначено у Постанові ВС від 04.12.2019 року № 917/1739/17 (провадження 12-161гс19). Так, між сторонами відбувся правочин, який регулюється главою 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад». Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Обов`язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов`язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості. При укладанні договору позики сторони керуються загальними положеннями закону про порядок укладення договору. Тобто договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти договір повинна містити всі істотні умови договору та виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Істотними умовами є ті, без яких договір не може вважатися укладеним взагалі. Договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі. В Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України). Отже, з положення закону вбачається, що проста письмова форма обов`язкова для договору позики тільки у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір. Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Закон визначає, що за договором позики істотною є умова щодо предмета договору. Цивільний кодекс не відносить строк виконання договору позики та ціну до істотних умов договору. За загальною нормою цивільного права, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. (ч.1 ст. 638 ЦК України). Таким чином, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи слідує, що 24.09.2018 року [PERSON] від ТОВ «СФГ Гермес» направлена вимога, в якій позивач вимагав від відповідача повернення грошових коштів у розмірі 2848000,00 грн. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем не надано суду належних доказів, щодо відсутності заборгованості перед позивачем. Суд критично оцінює в якості доказів погашення заборгованості акт звіряння взаєморозрахунків з 01.01.2015р. по 14.02.2017р. між [PERSON] і ТОВ «СФГ Гермес» та квитанції до прибуткових касових ордерів № 33 від 19.10.2015, № 37 від 07.12.2015, № 38 від 16.12.2015, № 40 від 16.12.2015, № 39 від 31.12.2015, № 41 від 15.01.2016, № 42 від 05.02.2016, № 43 від 17.02.2016, № 44 від 02.03.2016, № 45 від 21.03.2016, № 46 від 04.04.2016, № 47 від 19.04.2016, № 48 від 04.05.2016, № 49 від 20.05.2016, № 50 від 03.06.2016, № 51 від 20.06.2016, № 52 від 04.07.2016, № 53 від 22.07.2016, № 54 від 05.08.2016, № 55 від 18.08.2016, № 56 від 02.09.2016, № 57 від 19.09.2016, № 58 від 03.10.2016, № 62 від 10.10.2016, № 59 від 19.10.2016, № 60 від 01.11.2016, № 61 від 01.11.2016, № 63 від 17.11.2016, № 64 від 02.12.2016, № 65 від 12.12.2016, № 66 від 19.12.2016, № 67 від 31.12.2016, № 68 від 16.01.2017, № 69 від 03.02.2017, № 70 від 08.02.2017, № 71 від 08.02.2017 оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 810/719/18. Крім того, враховуючи обставини справи, наявні докази, положення ст. 1215 ЦК України, на думку суду, у даному випадку не підлягають застосуванню. Обґрунтовуючи судове\~рішення,\~суд \~приймає до\~уваги вимоги\~ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» відповідно\~до якої\~суди застосовують\~при розгляді\~справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), згідно з яким Суд повторює, що згідно з його практикою, у рішеннях судів та трибуналів мають належним чином пояснюватися підстави, на яких ці рішення ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різною залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Однак, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 28041900,00 грн., наявність доказів часткового повернення відповідачем позивачу суми грошових коштів у розмірі 25193900,00 грн., з чого вбачається доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, суд знаходить позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 2848000,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 42720 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved