Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд в порядку поділу майна виділити та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/3 частину квартири. В порядку поділу майна виділити та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля «Hyundai» Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, сірого кольору, та [PERSON] - Ѕ вказаного автомобіля. Позовна заява обґрунтована наступним. У листопаді 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.04.2020. У період перебування у шлюбі ними було набуто за спільні кошти майно: квартира [ADDRESS] , вартість якої становила 1 213 623,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2016, та транспортний засіб «Hyundai» Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, сірого кольору, у жовтні 2015 року. Після розірвання шлюбу, сторони не можуть дійти згоди щодо порядку поділу вказаного майна. Разом з позовною заявою позивачем подана заява про забезпечення позову. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 13.11.2020 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Hyundai» Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 03.12.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 09.04.2021 позивачем подана до суду заява щодо зміни способу поділу спірного автомобіля, в якій позивач просила суд в порядку поділу майна залишити у власності [PERSON] спільний автомобіль, стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частини у сумі 122 850,00 грн., що у перерахунку за офіційним курсом НБУ в доларовому еквіваленті - 4 395,35 дол. США. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2021 прийнято до розгляду заяву про зміну способу поділу автомобіля. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2021 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 22.11.2021 до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 25.11.2021 було повернуто. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити, посилаючись на те, що позовна заява не містить відомостей про те, що квартира куплялася за спільні кошти. Задоволення вимог позивачки про стягнення компенсації за автомобіль, який ним не використовується, погіршить його матеріальний стан та матеріальний стан родини, оскільки у нього на утримання перебуває спільна з позивачем дитина. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2008 року, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.04.2020 (а. с. 8, 9 - 10). У шлюбі у сторін народилася [INFO] донька [PERSON] (а. с. 11). 15.10.2015 у період шлюбу [PERSON] придбано автомобіль «Hyundai» Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, сірого кольору (а. с. 31 - 32). Також судом встановлено, що за період шлюбу подружжям на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Русанюком З.З., було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , яку було зареєстровано за відповідачем (а. с. 12 -13, 14 -17, 20). За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12 2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.ст. 70, 71 СК України). Ураховуючи встановлені судом обставини про те, що спірні автомобіль та квартира були набуті в період шлюбу, укладеного між сторонами у справі, при цьому право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачем, тому автомобіль та квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано. Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири надано до суду довідки про наявність у неї депозитних рахунків в банківських установах. Однак вказані докази суд не вважає належними у даній справі, оскільки вони не підтверджують жодним чином походження коштів, які розміщувалися на депозитних рахунках, тобто що вони являлися особистою власністю позивача. Оскільки суд дійшов висновку про те, що спірна квартири є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, суд вважає такими, що підлягають до задоволення вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна сторін шляхом визнання за позивачкою права власності 1/2 частину нерухомого майна, що відповідає рівній з відповідачем долі спільного сумісного майна. Підстав для відступлення від рівності часток у майні судом не встановлено. Що стосується позовних вимог про залишення у власності [PERSON] спільного автомобіля та стягнення із нього на користь [PERSON] грошової компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, то суд дійшов висновку що вказані вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Під час розгляду справи судом установлено те, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто він є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а їх частки у праві на це майно є рівними. Дана обставина не заперечувалась сторонами. Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України закріплено положення про право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Вказана норма передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз конструкції наведених норм цивільного закону дає підстави для висновку, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли співвласник домагається позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника (співвласників), а випадок, коли співвласник має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від іншого співвласника (співвласників) грошової компенсації вартості цієї частки регулюється нормою статті 364 цього Кодексу. Така правова позиція була сформульована у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 у справі № 6-37цс13. З пояснень сторін вбачається, що на час розгляду справи автомобіль перебуває в користуванні відповідача. Автомобіль є неподільною річчю, оскільки його неможливо поділити без втрати його цільового призначення, а неприязні відносини між співвласниками перешкоджають їм домовитися про порядок користування ним. За таких обставин єдиним можливим способом захисту порушених прав позивача є припинення права одного із співвласників на частку у праві спільної часткової власності з одержанням компенсації її вартості від іншого співвласника. Альтернативного порядку вирішення існуючого спору відповідач не запропонував, а тому суд визнає обґрунтованими вимоги позову про виділення автомобіля відповідачу та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації половини його вартості. Вартість автомобіля визначена позивачем на підставі висновку про вартість автомобіля від 05.04.2021 проведеного суб`єктом оціночної діяльності « [PERSON] » в розмірі 245 700 грн. Вказаний Звіт виконаний суб`єктом оціночної діяльності, за вірною методологією, з дотриманням вимог нормативно-законодавчих документів, зокрема, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 1074/8395 в редакції Наказу від 24.07.2009 № 1335/5/1159 (далі - Методика), Національного стандарту № 1 «Про оцінку майна і майнових прав», і жодних доказів на його спростування відповідачем не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування рішення як належний, допустимий та достовірний доказ, що підтверджує вартість спірного автомобіля. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог [PERSON] про припинення її права на частку у праві спільної часткової власності на спірний автомобіль та стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки в розмірі 122 850 грн. За загальним правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з розглядом цієї справи позивач понесла витрати на сплату судового збору в розмірі 6 306 грн (а.с.50) та 4 204 грн (а.с.110), що в сумі складає 10510 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 7 882,50 грн.

Outcome: partial