Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] в інтересах позивача звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 30.04.2015 року відповідач отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 30.04.2014 року становило 285\~000 грн. та написала відповідну розписку про отримання зазначеної суми коштів. Вказані грошові кошти були надані за купівлю 53/100 частин квартири по вул. Боянівській, 26 в м. Чернівці, яку відповідач зобовязувалась продати позивачу, проте замість укладення договору купівлі-продажу відповідач запропонувала укласти договір дарування, оскільки для продажу частки вказаного будинку потрібна згода решти співвласників, а також вона не бажала сплачувати державне мито за нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу. Разом з тим, укладений між сторонами договір дарування частини квартири був визнаний недійсним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.11.2014 року. При цьому, відповідачка отриманих за частину квартири коштів [PERSON] не повернула. Посилаючись на вказане, вважає, що передані [PERSON] грошові кошти в розмірі 25000 дол. США набуті відповідачем безпідставно, оскільки договору купівлі-продажу частки квартири між ними укладено не було, договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним та відповідач не набув права власності на частку квартири по вул. Боянівській, 26 в м. Чернівці, у звязку із чим, посилаючись на норми права, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті нею грошові кошти в сумі 25\~000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 30.04.2014 року становить 285000 дол. США. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи за її зареєстрованим місцем проживання, про причини своєї неявки суд не повідомила, та не направила відповідної заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи у її відсутності. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідач зареєстрований за адресою м. Чернівці, вул. Боянівська, 26/1, та саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 30.04.2014 року [PERSON] написала розписку про те, що нею були отриманні грошові кошти в сумі 25000 дол. США від [PERSON] за продану йому належну їй частку у будинку №26 по вул. Боянівській в м. Чернівці (а/с 5). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу вказаної частки будинку та відсутні належні і допустимі докази щодо переходу права власності від відповідача до позивача на зазначену частку. При цьому, відповідачем не надано суду належних доказів на спростування вказаного. Крім того, як вбачається зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.11.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 28.01.2015 року, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 25.04.2014 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування 53/100 частини житлового будинку №26 по вул. Боянівській, 26 в м.Чернівці, відповідно до умов якого [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], передала безоплатно у власність [PERSON] зазначену частину будинковолодіння. Разом з тим, вказаним рішенням суду зазначений договір дарування визнано недійсним як такий, що не відповідав волевиявленню та внутрішній волі [PERSON] та вчинений під впливом насильства (а/с 28-36). Так, відповідно до вимог чинного законодавства, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Таким чином, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України\~\~об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України сформованої у постанові від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Крім того, аналогічна правова позиція верховного Суду України міститься у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс 14, зі зімсту якої вбачається, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. При цьому, частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, згідно положень чинного цивільного законодавства договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Таким чином, з результатів системного аналізу положень ЦК України можна дійти висновку про те, що правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi\~\~ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між сторонами існували або існують договірні відносини на виконання яких відповідач отримала грошові кошти від позивача в розмірі 25000 дол. США, тому суд приходить до висновку, що дана сума коштів набута [PERSON] безпідставно, оскільки договору купівлі-продажу між сторонами не укладено, а договір дарування, визнаний судом недійсним, у відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України є безоплатним. Крім того, відповідач не скористалась наданим їй вимогами ЦПК Україна процесуальними правом щодо подання суду доказів на спростування факту складання та підписання вищевказаної розписки, а також доказів на спростування факту отримання спірних коштів від [PERSON] Також відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав набуття вказаних коштів. За таких обставин, суд враховуючи те, що справа слухається в заочному порядку й відповідно позбавлений можливості оцінити інші докази, ніж надані позивачем на підтвердження своїх вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки договір купівлі-продажу частини квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, тому передані [PERSON] згідно розписки [PERSON] грошові суми в розмірі 25\~000 доларів США підлягають поверненню позивачу у гривневому еквіваленті станом на 30.04.2014 року, відповідно до заявлених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved