Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

У жовтні 2018 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій позивачка просила суд стягнути з відповідачки на свою користь борг у розмірі 75 375,61 грн. Позов обґрунтований тим, що 15.08.2017 відповідачка отримала від позивачки 3 300 дол. США та зобов`язалася їх повернути позивачці у повному обсязі, про що нею було складено письмову розписку. Зазначено, що 30.01.2018 відповідачка повернула позивачці частину коштів - 600 дол. США, однак, іншу частину боргу не повернула, навіть на неодноразові вимоги позивачки, в тому числі, письмові, від 09.08.2018 та 17.09.2018. Позивачка посилається на те, що заборгованість відповідачки перед нею становить 2700 дол. США, що станом на 18.10.2018 еквівалентно 75 375,61 грн. У зв`язку з наведеним, позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить задовольнити його. Ухвалою судді від 22 листопада 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання позивачка не з`явилася, представник позивачки подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримав та просив задовольнити його, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідачка не з`явилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставила. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] надала [PERSON] у борг 10.02.2016 кошти у розмірі 1000 дол. США та 15.08.2017 - 2300 дол. США, з поверненням суми в повному обсязі, про що відповідачкою по справі була власноруч написана відповідна розписка. З даної розписки вбачається, що 30.01.2018 відповідачкою було повернуто позивачці 600 дол. США. Позивачка, звертаючись з даним позовом до суду, посилалася на те, що іншу частину боргу не повернула, навіть на неодноразові вимоги позивачки, в тому числі, письмові, від 09.08.2018 та 17.09.2018, а тому заборгованість відповідачки перед нею становить 2700 дол. США, що станом на 18.10.2018 еквівалентно 75 375,61 грн., яку вона і просить стягнути з відповідачки на свою користь, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинам притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Суд зазначає, що зазначена вище розписка від 15 вересня 2017 року підписана відповідачем без будь яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнана недійсною. Судом встановлено, що позивачка надала у борг, а відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 3300 дол. США та станом на день подання позову відповідачка суму боргу у розмірі 2700 дол. США позивачці не повернула, що стороною відповідача не спростовано. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Так, звертаючись до суду, позивачка просить стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу у розмірі 75 375,61 грн., що є еквівалентом суми боргу - 2700 дол. США станом на 18.10.2018, дату звернення до суду з даним позовом. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачка своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивачки не скористалася, відзиву на позов не подала, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідачкою не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 1 185, 89 гривень.

Outcome: approved