Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що 19 вересня 2017 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути до 03 жовтня 2017 року, що підтверджується розпискою, та 14 жовтня 2017 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути до 15 грудня 2017 року, під 10% місячних, що підтверджується розпискою. Посилаючись на те, що зобов`язання за договором позики від 14.10.2017 року відповідач у повному обсязі не виконав, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 12 302 долари США 01 цент., з яких 10000 доларів США - сума основного боргу, 1533,9 доларів США - заборгованість за відсотками, 768,11 доларів США - 3% річних. Відзив від відповідача не надходив. Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. 24 листопада 2020 року представником позивача [PERSON] , долучено до матеріалів справи оригінали розписок від 19.09.2017 року та 14.10.2017 року. 24 листопада 2020 року ухвалою суду постановлено розглядати справу в заочному порядку. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву, вказуючи, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів та ухвалити рішення в заочному порядку. Судом встановлено, що 19 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, які зобов`язався повернути до 03 жовтня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки, наданої представником позивача (а.с. 107). 14 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США, під 10 % місячних, які зобов`язався повернути до 15 грудня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки, наданої представником позивача (а.с. 106). На виконання грошового зобов`язання [PERSON] на користь [PERSON] у період з 18.04.2018 року по 04.09.2020 року було сплачено наступні суми: 18.04.2018 року - 100 грн., 4975 грн., 5000 грн., 10000 грн., а всього 20075 грн., що становить 769 доларів 66 центи; 24.05.2018 року - 9000 грн., 9000 грн., 9000 грн., а всього 27000 грн., що становить 1035 доларів 21 цент; 04.07.2018 року - 2000 грн., що становить 76 доларів 05 центів; 17.07.2018 року - 3700 грн., 9000 грн., 9000 грн., а всього 21700 грн., що становить 828 доларів 03 центи; 29.08.2018 року - 2000 грн., 9000 грн., 9000 грн., а всього 20000 грн., що становить 712 долари 98 центів; 31.08.2018 року - 2000 грн., 9000 грн., 9000 грн., а всього 20000 грн., що становить 707 долари 23 центи; 08.09.2018 року - 8500 грн., 301 долар 15 центів; 12.07.2019 року - 9950 грн., що становить 385 долари 63 центи; 23.08.2019 року - 9950 грн. , що становить 397 долари 32 центи; 27.09.2019 року - 5000 грн., що становить 206 доларів 72 центи; 12.11.2019 року - 9930 , 10 грн., що становить 405 долари 13 центів; 10.07.2020 року - 13457,37 грн., що становить 499 долари 65 центи; 04.09.2020 року - 13930 грн., що становить 503 долари 05 центів, що підтверджується виписками по рахунку АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 17-29), а всього 6827 доларів 81 цент. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Нормами ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 204ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зокрема, ст. 625 ЦК визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписки [PERSON] про отримання коштів від позивача, власноручне написання та підписання якої ніким не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржником від кредитора грошових сум, вказаних у розписках. З детального аналізу змісту боргових розписок вбачається, що при їхньому складанні сторонами дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов`язання за договорами позики від 19.09.2017 року та 14.10.2017 року виконував частинами шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача через Приват 24. Разом з тим, на підставі зазначених роздруківок суд не має можливості встановити на виконання якого саме з договорів позики [PERSON] здійснював періодичні платежі, позивач, в свою чергу, в позовній заяві вказав, що сплачені грошові кошти ним зараховувалися спочатку на виконання договору позики від 19.09.2017 року, а потім - від 14.10.2017 року. З огляду на викладене, суд виходить з того, що відповідачем платежі 18.04.2018 року, 24.05.2018 року, 04.07.2018 року, та частина платежів 17.07.2018 року були здійснені на виконання зобов`язання за договором позики від 19.09.2017 року, а наступні платежі зараховані на виконання договору позики від 14.10.2017 року. Отже, зобов`язання за договором позики від 19.09.2017 року було припинено 17.07.2018 року його повним виконанням. Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком сум, які було зараховано позивачем на виконання договору позики від 19.09.2017 року, з огляду на наступне. Судом встановлено, що договором позики від 19.09.2017 року не визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, а відтак, згідно з ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позивач мав право на одержання від відповідача процентів від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України щомісяця, до закінчення строку дії договору - до 03.10.2017 року. Після закінчення строку дії договору позики від 19.09.2017 року позивач, як позикодавець, мав право на нарахування боржникові, як позичальнику, лише 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України. Така позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України. Враховуючи викладене, в рахунок процентів за договором позики від 19.09.2017 року відповідач мав сплатити 9 доларів 59 центів (2000 доларів США *12,5 % річних ( облікова ставка НБУ , яка діяла у період з 26 травня по 26 жовтня 2017 року) /100*14 днів/365 днів), а, починаючи з 04.10.2017 року, позивач мав право на стягнення 3% річних від простроченої суми, розмір якої обраховується наступним чином: за період з 04.10.2017 року по 17.04.2018 року - 32 долари 38 центів ( 2010,59 доларів ( загальна заборгованість) *3*196 (кількість днів прострочення)/365/100); за період з 18.04.2018 року по 23.05.2018 року - 3 долари 67 центів ( 1240,59 доларів*3*36/365/100); за період з 24.05.2018 року по 03.07.2018 року - 67 центів ( 205,72*3*41/365/100); за період з 04.07.2018 року по 17.07.2018 року (дату погашення заборгованості за договором позики від 19.09.2017 року ) - 15 центів (129,67*3*14/365/100), а всього 36 доларів 89 центів. Аналогічним способом визначається розмір заборгованості за договором позики від 14.10.2017 року. Судом встановлено, що у період з 17.07.2018 року по 04.09.2020 року на виконання договору позики від 14.10.2017 року [PERSON] було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 4781 долари 33 центи ( 6827,81 - 2000 - 9,59-36,89), а відтак розмір основного боргу станом на 05.10.2020 року (дату складання розрахунку позивачем) становить 5218 доларів 67 центів (10000 - 4781,33). Як вбачається з договору позики від 14.10.2017 року, сторони погодили розмір процентів за користування грошовими коштами - 10% щомісяця, закінчення строку дії договору - 15.12.2017 року. Отже, в рахунок процентів за договором позики від 14.10.2017 року відповідач має сплатити 1080 доларів 91 цент (5218.67* (10%*12 місяців)/100*63/365), а, починаючи з 16.12.2017 року, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми, розмір якої обраховується наступним чином: за період з 17.07.2018 року по 28.08.2018 року - 33 долари ( 10000-661,47 доларів ( загальна заборгованість) *3* 43 (кількість днів прострочення)/365/100); за період з 29.08.2018 року по 30.08.2018 року - 1 долар 42 центи ( 8626 доларів*3*2/365/100); за період з 31.08.2018 року по 07.09.2018 року - 5 доларів 21 цент ( 7919 *3*8/365/100); за період з 08.09.2018 року по 11.07.2019 року - 192 долари 22 центи ( 7618*3*307/365/100); за період з 12.07.2019 року по 22.08.2019 року - 24 долари 97 центів ( 7232*3*42/365/100); за період з 23.08.2019 року по 26.09.2019 року - 19 доларів 66 центів ( 6835*3*35/365/100); за період з 27.09.2019 року по 11.11.2019 року - 25 доларів 06 центів ( 6628*3*46/365/100); за період з 12.11.2019 року по 31.12.2019 року - 25доларів 57 центів ( 6223*3*50/365/100); за період з 01.01.2020 року по 09.07.2020 року - 97 доларів 43 центи ( 6223*3*191/365/100); за період з 10.07.2020 року по 03.09.2020 року - 26 доларів 27 центів ( 5723*3*56/365/100); за період з 04.09.2020 року по 05.10.2020 року (дату проведення розрахунку позивачем) - 13 доларів 69 центів ( 5220*3*32/365/100); а всього 464 долари 50 центів. За таких обставин, з відповідача на користь позивача в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 14.10.2017 року підлягає стягненню заборгованість у сумі 6764 долари 08 центів (5218,67+1080,91+464,50)? отже позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1918 грн. 52 коп. (54,98 % від сплаченого судового збору в розмірі 3486, 49 грн.). Суд не вбачає підстав для стягнення витрат на оплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн., у задоволенні якої було відмовлено, так як зазначені витрати не були обґрунтованими та необхідними в розумінні практики ЄСПЛ ( рішення по справі Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України», «Лавентс проти Латвії») Положеннями статті 137 ЦПК України, передбачений порядок відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. За змістом положень частини першої статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Надання адвокатом Хворост Д.М. позивачу адвокатських послуг під час розгляду справи підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема договором про надання правової допомоги № 45 від 02 жовтня 2020 року (а.с. 61-63). На підтвердження оплати послуг на правову допомогу позивач надав квитанцію б/н від 05 жовтня 2020 року на суму 10000 грн. (а.с. 65). Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 1, складеного 05.10.2020 року, адвокатом Хворост Д.М. надано [PERSON] послуги з надання первинної усної консультації - 500 грн., підготовки та написання позовної заяви - 3000 грн., складення розрахунку заборгованості - 2000 грн., підготовка розрахунку суми витрат - 500 грн., підготовка опису робіт - 700 грн., підготовка та написання заяви - 700 грн., а всього на суму 7400 грн. (а.с. 64). З огляду обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 4068 грн. 52 коп. (7400*54,98%/100). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 5987 грн. 04 коп. (1918,52+4068,52).

Outcome: approved