Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

У жовтні 2019\~р. [PERSON] звернулася з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, за адресою якого зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який там не проживає з вересня 2018\~р. Від [PERSON] заяви про визнання позову або відзиву не надходило. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником житла за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.\~5 6, 7). Рішенням Бердичівської міської ради Житомирської області №\~152 від 21.07.2016\~р. 6-й пров.\~Шелушкова перейменовано на 6-й пров.\~Семенівський. Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , який є колишнім чоловіком [PERSON] (а.\~с.\~7, 8, 9, 24). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи на встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім`ї власника цього житла [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.11.2018\~р. Бердичівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №\~171, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.\~с.\~9). Таким чином [PERSON] з 10.11.2018\~р. перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратив право користування цим житлом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім`ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Враховуючи викладене, Суд вважає, що [PERSON] втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на це, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40\~грн.

Outcome: approved