Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] (далі [PERSON]М.) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (далі [PERSON]Л.), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2018 року переданий для розгляду судді Ходаківському М.П. (т.1 а.с.1). У поданому позові позивач просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору і витрати на правничу допомогу (т.1 а.с.5). Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що з 19 грудня 2008 року він перебуває у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу у них народилася дитина [PERSON], [INFO]. Позивач стверджує, що до укладення шлюбу та після його укладення тривалий час він не мав постійного заробітку, відповідач також не працювала та фактично їхня родина знаходилася на утриманні його батька, який мав постійне місце роботи. У звязку з відсутністю у позивача власного житла його батько пообіцяв щомісячно дарувати йому грошові кошти у розмірі 850 грн. для придбання у майбутньому нерухомого майна, та починаючи з липня 2005 року між ним та його батьком [PERSON] було укладено 511 договорів дарування на загальну суму 430450 грн. 27 жовтня 2014 року згідно із договором купівлі-продажу квартири позивач за кошти подаровані батьком придбав у особисту приватну власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На даний час спільне життя позивача з відповідачем не складається, що може призвести до розірвання шлюбу та поділу майна. Відповідач не визнає особистої приватної власності позивача на указану квартиру, у звязку із чим позивач вимушений звернутися до суду (т.1 а.с.2-5). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т.3 а.с.63). До суду 20 квітня 2018 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т.3 а.с.64). Ухвалою судді від 23 квітня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON]М до [PERSON], третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності (т.3 а.с.65-66) Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. 08 травня 2018 року позивач надала заперечення на позовну заяву, згідно із якими відповідач позовні вимоги не визнавала, посилаючись на те, що вона надавала згоду на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, яку вони обирали спільно та вона придбана за спільні кошти подружжя, а укладення договорів дарування грошових коштів викликає сумнів та було оформленно напередодні звернення до суду. Також відповідач зазначила, що вони з відповідачем обидва працювали та мали стабільний дохід. Окрім того, батьки позивача та її батьки подарували їм на весілля грошові кошти (т.3 а.с.69-74). Також відповідачем було подано клопотання про витребування від ДПІ Соборного району міста Дніпра відомостей про сплату або відсутність відомостей про сплату податку на подарунок позивачем за період з 2005 року по 2014 роки; клопотання про призначення технічної експертизи задля зясування дати створення договорів дарування грошових коштів (т.3 а.с.77-82). У судовому засіданні відповідач не підтримала своїх клопотань та просила їх не розглядати. У подальшому відповідачем 20 червня 2018 року було подано заяву про визнання позовних вимог (т.3 а.с.115-116). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшло клопотання про відкладення судового засідання у звязку зайнятістю представника у іншому судовому засіданні (т.3 а.с.137). Однак належних доказів поважності причин неявки у судове засідання представником третьої особи не надано. З урахуванням викладеного суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Установлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 19 грудня 2008 року, який було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (т.1 а.с.9). Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.10). 27 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.18). При цьому згідно із пунктом 1.4. указаного договору покупець засвідчив, що на момент укладення цього договору він є одруженим. Згода його дружини [PERSON] на підписання та укладення цього договору викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Право власності на указане нерухоме майно зареєстровано за позивачем [PERSON], номер запису про право власності 7479540, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.т.1 а.с.21). Статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16). Згідно із ст.\~63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як розяснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Звертаючись до суду із позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, [PERSON] вказував на те, що спірне майно, а саме квартира 46, що розташована за адресою: місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 130, корп. 1, ним набута за його особисті кошти, подаровані йому батьком у період з липня 2005 року по вересень 2014 року на підставі договорів дарування грошових коштів (т.1 а.с.64-250, т.2 а.с.1-263, т. 3 а.с.1-62). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Тобто захисту підлягає саме порушене право. Статтею 129\~Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 3 статті 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п. 4 ч. 5 ст.\~12\~ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 129\~Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК). Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Позивач на підтвердження обставин придбання квартири за його особисті кошти, подаровані йому батьком, надає копії договорів дарування грошових коштів, укладених за період з 08 липня 2005 року по 05 вересня 2014 року. Разом з тим суд не вважає такі докази переконливими та достатніми для підтвердження таких обставин, оскільки вони не містять мети їх складання. Тобто з наданих договорів не вбачається, що укладення указаних договорів дарування грошових коштів було пов`язане саме з необхідністю витратити отримані грошові кошти на спірне майно. Тому суд не приймає їх до уваги. Предявляючи відповідний позов про визнання спірної квартири особистою власністю, позивач повинен був довести на підставі належних та допустимих доказів той факт, що спірна квартира купувалася виключно на його особисті кошти, надавши на підтвердження вказаних обставин письмові докази про наявність у нього таких коштів, їх рух під час купівлі спірної квартири в банківській установі тощо. Таким чином, всупереч приписам закону [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на придбання спірної квартири було витрачені його особисті кошти, хоча за приписами ЦПК України це є його обовязком. Натомість зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу вбачається, що даний договір посвідчувався за згодою відповідача та будь-яких заперечень чи зауважень з її боку не було. Також суд вважає за необхідне зазначити, що визнання відповідачем позову не є достатнім та не є самостійною підставою для задоволення позову. При цьому суд звертає увагу на те, що визнання відповідачем позову указує на відсутність будь-якого спору між сторонами, оскільки спірна квартира придбавалася від імені позивача, оформлювалася на його імя, відповідач вказує, що не заперечує проти того, що квартира є особистою власністю позивача, а тому сторони за наявності на те відповідних законодавчих підстав можуть вирішити порядок подальшого оформлення права власності на цю квартиру шляхом укладення відповідного правочину, оскільки визнання права власності в судовому порядку здійснюється лише за наявності відповідного спору. На підставі вищевикладеного суд

Outcome: dismissed