Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

У жовтні 2020 року представник позивачів, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, - адвокат Дорошенко М.А. звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.08.2001 року. В квартирі також зареєстровані їх син - відповідач [PERSON] та неповнолітній онук - [PERSON] . У 2015 році відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, забрали свої особисті речі, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті квартири та його утриманні. Реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає їм розпоряджатись та користуватись нею на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє їх можливості оформити субсидію. На підставі викладеного, представник позивачів просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 14.12.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач ухвалу суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримав. Позивачі та представник позивачів, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, - адвокат Дорошенко М.А. у судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви, завірені нотаріусом Краснодарського нотаріального округу Краснодарського краю, в яких позовні вимоги визнають, не заперечують проти зняття їх з реєстраційного обліку. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності та висновок, в якому не має заперечень проти визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 13.08.2001 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ, позивачам на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки про надання інформації № 017-99.02-04831, виданої 17.11.2019 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Згідно акту №320, складеного 16.10.2019 року головою КСН «Нікольський», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , проте не проживають у квартирі з 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачі є членами родини позивачів, які з 2015 року у квартирі не проживають, їх особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Що стосується неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, встановлено, що відповідач [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , мають місце реєстрації в [ADDRESS] . Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] , не досяг повноліття, за місцем реєстрації в м.Маріуполі не проживає більше 6 років, виїхав з батьками до Російської Федерації, де був зареєстрований, а також і той факт, що позивачами не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивачів та достатність підстав для визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітнім [PERSON] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи його батька [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved