Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] організації «Самооборона в Київській області» про визнання договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 січня 2013 року вона уклала договір позики з [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 65\~000 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 4 % від суми боргу на місяць, зі строком повернення позики до 23 квітня 2013 року. 24 лютого 2015 року вона як первісний кредитор і ГО «Самооборона в Київській області» в особі голови [PERSON], як новий кредитор, підписали договір про відступлення права вимоги № 1, відповідно до умов якого право вимоги за договором позики від 23 січня 2013 року перейшло до ГО «Самооборона в Київській області». А саме право грошової вимоги до третьої особи [PERSON] на суму 65\~000 доларів США, з правом нарахування процентів за користування коштами, штрафних санкцій і пені, а ГО «Самооборона в Київській області» зобовязалась сплатити їй винагороду в сумі 77\~000 доларів США. Враховуючи положення укладеного договору про відступлення права вимоги за своєю природою укладений договір в дійсності є договором факторингу. Тому вважає, що договір про відступлення права вимоги № 1 від 24 лютого 2015 року є недійсним на підставі вимог ч. 1 ст. 203, п. 1\~215, ч. 1 ст. 227 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 1 від 24 лютого 2015 року, який був укладений між нею та ГО «Самооборона в Київській області» в особі голови [PERSON] При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги. Свої вимоги додатково мотивував тим, що оспорюваний договір є удаваним, оскільки сторони вчинили насправді договір факторингу. Тому підлягають застосуванню норми щодо договорів факторингу. Відповідно до вимог фінансовими вважаються послуги факторингу, що підлягає ліцензуванню. Ні вона, ні відповідач не є фінансовими установами та мають відповідних ліцензій. З огляду на що, даний договір не відповідає вимогам закону. Остаточно просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 1 від 24 лютого 2015 року, який був укладений між нею та ГО «Самооборона в Київській області» в особі голови [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника. У судове засідання представник відповідач ГО «Самооборона в Київській області» не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки представник позивача у поданій до суду заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, матеріали цивільної справи №369/4703/15ц, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 23 січня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 65\~000 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 4 % від суми боргу на місяць, строк повернення боргу до 23 квітня 2013 року. 24 лютого 2015 року [PERSON] та ГО «Самооборона в Київській області» в особі [PERSON] уклали договір про відступлення права вимоги № 1, відповідно до умов п 1.1. якого первісний кредитор [PERSON] передала новому кредитору ГО «Самооборона в Київській області» в особі [PERSON], а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за договором позики від 23 січня 2013 року, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] про надання їй грошових коштів на умовах позики в сумі 65000 доларів США із виплатою процентів у розмірі 4% в місяць від суми позики (48% річних). Згідно умов п. п. 1.2., 1.3. Договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобовязань за основним договором. До нового кредитора також переходить право на стягнення пені, штрафних санкцій, індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних за весь час прострочення, і інших збитків, за порушення основного договору боржником. Відповідно до умов п. 2.1. Договору згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в розмірі 77 000 доларів США або в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку на дату сплати шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок первісного кредитора або шляхом передачі готівкових коштів. Відповідно до вимог п. 1.1. Статуту [PERSON] організації «Самооборона в Київській області», зміни якого затверджено Загальними зборами [PERSON] організації «Самооборона в Київській області» (протокол № 10 від 23 вересня 2014 року), та зареєстрованого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції (наказ від 01 жовтня 2014 року № 127/16), [PERSON] організація «Самооборона в Київській області» є добровільною громадською організацією, що створена на базі 28-ої сотні Майдану в результаті численних звернень мешканців Київщини до безпосередніх учасників Євромайдану, які брали участь в бойових діях та захисті барикад, на основі єдності інтересів для спільної реалізації мети і завдань, передбачених цим Статутом. Відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У пункті 8 вказаної постанови пленуму ВСУ передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п. 24, 25 вищевказаної постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. За ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За ст.. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги факторингу. За ст. 2,9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який був чинний на час укладення оспорюваного правочину, діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. При розгляді справи відповідач суду не надав заперечення щодо укладеного правочину, не давав відповідні ліцензії, та відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є громадською організацією. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність та допустимість, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що укладений договір про відступлення права вимоги № 1 від 24 лютого 2015 року є недійсним, оскільки на момент вчинення вказаного правочину сторонами не були дотримані вимоги, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що договір про відступлення права вимоги № 1 від 24 лютого 2015 року є недійсним, оскільки за своєю правовою природою у відповідності до вимог ст. ст. 1077, 1078 ЦК України він є договором факторингу, тому вимоги позивача [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved