Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ТОВ «Факторинг Фінанс» (далі по тексту - відповідач-1) та ТОВ «Флоріда Флекс» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договору факторингу недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.07.2011 року між ТOB «Факторинг Фінанс» та ТОВ «Флоріда Флекс» було укладено договір факторингу № 180711, предметом якого є здійснення фактором факторингу дебіторської заборгованості (прав вимоги) клієнта по відношенню до третіх осіб (боржників). Строк дії договору встановлено до 17.07.2012 року, а дебітором є ВАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла». Згідно п. 1.3 договору до факторингу за цим договором приймають права вимог грошових коштів за поставку товарів (виконання робіт, надання послуг) на суму розрахункового документа з терміном їх остаточної оплати, вказаними у реєстрі, з лімітом максимальної заборгованості за факторинговим фінансуванням до 500000 грн. включно. На виконання умов договору факторингу, ТОВ «Факторинг Фінанс» здійснило факторингове фінансування ТОВ «Флоріда Флекс» у розмірі 500000 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за оскаржуваним договором факторингу як похідний правочин 18.07.2011 року між ТОВ «Флоріда Флекс», в особі директора [PERSON], ТОВ «Факторинг Фінанс», в особі директора [PERSON] та мною було укладено договір поруки №180711/П1. В подальшому відповідач-2 не виконав свої обов'язки перед відповідачем-1 і утворилася заборгованість. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.11.2013 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року стягнуто за оспорюваним договором факторингу (в т.ч. й за договором поруки) з позивача 1371849,86 грн. несплаченої суми грошової вимоги, пені, штрафу та трьох відсотків річних та 137974,97 грн. простроченої плати за користування Факторинговим фінансуванням, пені, штрафу та трьох відсотків річних. Позивач вважав, що оскаржуваний договір факторингу є недійсним, оскільки 23.02.2016 року Шевченківським районним судом міста Києва було винесено вирок, якій набрав законної сили, у справі за обвинуваченням директора відповідача-2 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222 та ч. 1 ст. 366 КК України. При цьому, із показів свідків, а також показань самого [PERSON], вбачається, що він для підписання оскаржуваного договору факторингу повідомив засновнику [PERSON] та директору ТОВ «Факторинг Фінанс» неправдиву інформацію про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» і запевнив у надійності укладеного договору, а також на підтвердження дебіторської заборгованості надав підроблені видаткові накладні про отримання товару, які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТОВ «Флоріда Флекс» коштів в сумі 492677,93 грн., що не були повернуті, чим завдано великої матеріальної шкоди ТОВ «Факторинг Фінанс». З огляду на викладене, позивач вважав, що спірний правочин факторингу був укладений під впливом обману, оскільки директор відповідача-2 [PERSON], як сторона договору надав неправдиву інформацію, яка стала підставою для укладення договору, в зв'язку із чим, договір факторингу від 18.07.2011 року № 180711 підлягає визнанню судом недійсним. Також, оскільки позивач виступав поручителем по спірному договору, та в подальшому, з нього було стягнуто заборгованість за вказаним договором як з поручителя, він вважав, що спірний договір порушує його права та законні інтереси. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представники відповідача-1 позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначали, що вироком суду щодо обвинувачення [PERSON] було встановлено, що останній підробив видаткові накладні, за якими ТОВ «Факторинг Фінанс» здійснило факторингове фінансування. Разом із тим, такі накладні були видані після підписання договору та не були підставою для його укладення. А те, що видаткові накладні, на підставі яких укладався спірний договір, не було встановлено судом та не надано таких доказів позивачем в судовому засіданні. Представник відповідача-2 ТОВ «Флоріда Флекс» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що 18.07.2011 року між ТОВ «Факторинг Фінанс» (за договором - Фактор) та ТОВ «Флоріда Флекс» (за договором - Клієнт) було укладено договір факторингу № 180711, предметом якого є здійснення Фактором факторингу дебіторської заборгованості (прав вимоги клієнта) по відношенню до третіх осіб (боржників), перелік яких наведений в додатку № 1 до цього договору, за зобов'язаннями за якими їх сума, строк вказані в реєстрах до цього договору (а.с. 6-11). Відповідно до п.п. 19 та 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Разом із тим, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що спірний правочин було вчинено під впливом обману з огляду на наступне. Так, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 761/19279/14-к, який набрав законної сили, було визнано [PERSON] винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 222 та ч. 1 ст. 366 КК України та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 222 КК України - у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 51 000 (п'ятдесят однієї тисячі) гривень з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на два роки та за ч. 1 ст. 366 КК України - у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3 400 (три тисячі чотириста) гривень з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на один рік. Вказаним вироком було встановлено, що [PERSON] будучи службовою особою, а саме директором ТОВ «Флоріда Флекс», склав завідомо неправдиві офіційні документи (видаткові накладні), які надав іншим кредиторам (ТОВ «Факторинг Фінанс»), і які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТОВ «Флоріда Флекс» коштів в сумі 492677, 93 грн., що не були повернуті. При цьому суд дійшов висновку про те, що тяжких наслідків саме від складання [PERSON], як службовою особою, завідомо неправдивих офіційних документів (видаткових накладних) не настало, при цьому наслідки щодо завдання великої матеріальної шкоди внаслідок вчинення останнім шахрайства з фінансовими ресурсами не перебувають у прямому (безпосередньому) причинному зв'язку зі службовим підробленням. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Разом із тим, посилання у вироку суду на те, що [PERSON], як директор ТОВ «Флоріда Флекс» навмисно ввів іншу сторону в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме договору факторингу, відсутні, а отже підлягають доведенню позивачем в межах розгляду справи за його позовом про визнання договору недійсним з вказаних підстав. В даному випадку, в описовій частині вироку міститься посилання на те, що на початку липня 2011 року, обвинувачений [PERSON], повідомивши неправдиву інформацію засновникові ТОВ «Флоріда Флекс» та керівництву ТОВ «Факторинг Фінанс» про співпрацю із ПАТ «Чернігівською кондитерською фабрикою «Стріла», у подальшому, 18 липня 2011 року, уклав договір факторингу із ТОВ «Факторинг Фінанс» № 180711, з лімітом максимальної заборгованості за факторинговим фінансуванням до 500 000 гривень, при цьому надав на підтвердження дебіторської заборгованості підроблені видаткові накладні про отримання товару, виготовленого його товариством ПАТ «Чернігівською кондитерською фабрикою «Стріла», які стали підставою для перерахування ТОВ «Факторинг Фінанс» на рахунок ТОВ «Флоріда Флекс» коштів в сумі 492 677, 93 грн., що не були повернуті, чим завдано великої матеріальної шкоди ТОВ «Факторинг Фінанс». Разом із тим, судом було встановлено, що [PERSON], займаючи згадану посаду, в період з 31.08.2012 по 08.02.2013, у невстановлений час, в приміщенні службового кабінету (м. Київ, пр. Перемоги, 104-Б, оф. 3), вніс завідомо неправдиві відомості до видаткових накладних про отримання товару (упаковок для цукерок), виготовленого ТОВ «Флоріда Флекс», та його отримання ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» (№ РН-0000121 від 31.08.2012, № РН-0000120 від 31.08.2012, № РН-0000109 від 20.07.2012, № РН-0000006 від 31.01.2013, № РН-0000005 від 30.01.2013, № РН-0000003 від 24.01.2013, № РН-0000002 від 11.01.2013, № РН-0000001 від 10.01.2013, № РН-0000014 від 08.02.2013, № РН-0000010 від 05.02.2013, № РН-0000004 від 30.01.2013, № РН-0000011 від 06.02.2013, № РН-0000012 від 07.02.2013, № РН-0000007 від 31.01.2013), після чого надав їх до ТОВ «Факторинг Фінанс» в якості підтвердження заборгованості, з метою отримання коштів для діяльності ТОВ «Флоріда Флекс». Вказані документи були складені [PERSON] після укладення спірного договору та не були підставою для його укладення, а були підставою для перерахування коштів за таким договором, у зав'язку із чим вони також не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним. Щодо тверджень позивача про те, що якщо б [PERSON], як сторона спірного договору умисно не повідомив би іншій стороні неправдиву інформацію про співпрацю із ПАТ «Чернігівська кондитерська фабрика «Стріла» та не здійснив запевнень в надійності такої угоди, оспорюваним договір не був би підписаний сторонами, то суд такі твердження оцінює критично, оскільки позивачем не доведено, яку саме інформацію він вважає неправдивою, оцінивши яку, суд міг би дійти висновку про те, що в даному випадку мало місце введення однією стороною правочину іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed