Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на домоволодіння №10/36 (квартира №1) по вул. Надії Алексєєнко у м. Дніпрі з підстав того, що вона несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг з розрахунку на спільне проживання з нею відповідача, який вселився та був зареєстрований в будинку як власник та чоловік позивача, з яким вона перебувала у шлюбі з 26 жовтня 2002 року по 21 січня 2009 року, проте відповідач забрав речі та не проживає в будинку з 09 липня 2007 року, де мешкає невідомо, тому позивач просила визнати відповідача таким, який втратив право користування житловим приміщенням в спірному будинку. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, пояснивши, що [PERSON] у 2007 році, ще до того, як подарував зареєстровану за ним частину будинку матері [PERSON] у 2008 році пішов з дому та не проживає там донині. Відповідач заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду відповідно до ст. 77 ЦПК України, в судове засідання не зявився, свого представника до суду не направив, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, будучи належним чином повідомленим про часта місце розгляду справи, в судове засідання представника не направив, про розгляд справи у його відсутності не клопотав, на підставі чого відповідно до ст. 36 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу без його участі. Свідок [PERSON], будучи допитана судом під присягою, в судовому засіданні показала, що товаришує з сім?єю [PERSON], навчалася разом з дочкою [PERSON] [PERSON], часто бувала у них в гостях в будинку, проте з 2007 року не бачила в будинку ні батька, ні вітчима, хоч бувала у них вбудинку щонайменше раз на тиждень, і зараз вона часто відвідує подругу. [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є другом [PERSON], який три роки тому познайомив його з майбутньою своєю дружиною [PERSON], вони разом приходили до них з матір?ю [PERSON] в гості в будинок на вул. Чичеріна, 79, проте він ніколи не бачив там ні батька, ні іншого чоловіка, а так само там ніхто крім [PERSON] з матір?ю не проживав. Суд, вислухавши пояснення позивача та третьої особи, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2002 року по 21 січня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Коктебельською селищною радою м. Феодосії АР Крим 26 жовтня 2002 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ 21 січня 2009 року (а.с.8, 9). За договором дарування частини домоволодіння від 12 листопада 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №3-4819, [PERSON] подарував [PERSON] 10/36 частин домоволодіння № 79, розташованого на земельній ділянці площею 940,0 кв.м. у м. Дніпропетровську по вул. Чичеріна, 79, право власності на яке зареєстроване за позивачем 21 липня 2014 року в Державному реєстрі речових прав н нерухоме майно про реєстрацію пава власності (а.с.10, 11). В свою чергу вказану частину домоволодіння, яка належала [PERSON]) О.Г. за договором дарування від 26 вересня 2001 року, вона подарувала за нотаріально посвідченим договором від 09 квітня 2004 року [PERSON] (а.с.14). Після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] відповідач був з 09 січня 2003 року зареєстрований у домоволодінні №79 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську як член її сім?ї (а.с.43), набуваючи з того часу, а так само і після відчуження домоволодіння знову у власність [PERSON] за договором дарування прав користування житлом в будинку приватного житлового фонду згідно з ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, що обєктивно узгоджується з даними довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 16 листопада 2016 року, довідки квартального комітету №8 Кіровського райвиконкому м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року за №116 (а.с.30). В судовому засіданні встановлено, що відповідач з липня 2007 року не користується жилим приміщенням в будинку № 79 по вул. Надії Алексєєнко (колишня назва вул. Чичеріна) в м. Дніпрі, що підтверджено поданими суду в сукупності довідкою квартального комітету № 8 Кіровського райвиконкому м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року за №116, актом комісії квартального комітету №8 Кіровського райвиконкому м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року сусідів про не проживання в даному домоволодінні відповідача (а.с.29, 30), та показаннями свідків, а відповідач перестав бути членом сімї власника з 21 січня 2009 року, як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 18). Оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин підстави для користування спірним будинком згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, а тому належить визнати, що мало місце користування житлом не зобовязальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст.ст. 157, 162 ЖК УРСР. Відтак, оскільки відповідач відсутній у спірному будинку більше одного року і не користується ним, хоч обєктивно має таку можливість, то суд дійшов висновку, що сервітут ним не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився, а відповідача по суду належить визнати таким, який втратив право користування спірним будинком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України внаслідок задавненості користування. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України, а тому відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ухвалене судом у цій справі рішення є достатньою підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за заявою позивача.

Outcome: approved