Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

У жовтні 2017р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру ЖБК «Якорь», виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 21 листопада 1996 року №1139, належала квартира [ADDRESS]. Позивач зазначав, що 23 листопада 2010р. між ним та відповідачем було укладено договір довічного утримання, за умовами якого він передав у власність відповідача двокімнатну квартиру [ADDRESS], за що останній зобовязувався утримувати його довічно, а саме забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, а також поховати його в разі смерті. Вартість матеріального забезпечення була визначена ними в розмірі 500,00 грн. на місяць, які підлягають індексації та повинні надаватися щомісячно. Крім того, відповідач також зобовязувався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у термін, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того з ким вони укладені. Відповідно до договору до оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гарячу та холодну воду, електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов), за послуги соціального пакету кабельного телебачення та обслуговування домофону. Стверджував, що відповідач з моменту укладення договору, крім перерахування щомісяця 500,00 грн. та часткової оплати за комунальні послуги, все вище перераховане не робив та не робить. Позивач зазначав, що йому 85 років, він є інвалідом 2 групи, який постійно потребує догляду та піклування, а на пенсію, яку він отримує, у нього не має можливості забезпечити себе всім необхідним для життя. Не сплата відповідачем всіх платежів за договором посилила тяжкий матеріальний його стан. Вказував, що протягом останніх років він неодноразово просив відповідача виконувати належним чином свої обовязки за договором, на що останній обіцяв виконати всі умови договору, але це були тільки обіцянки. Оскільки, останні роки він дуже хворів, то був вимушений на свою пенсію, крім якої, інших доходів у нього не має, купувати необхідні ліки, харчі, одяг, сплачувати комунальні послуги. Тому він попередив відповідача, що буде ставити питання про розірвання укладеного між ними договору довічного утримання, оскільки останній не виконує своїх зобовязань за договором, на що відповідач заявив, що квартира на даний час належить йому на праві власності, а тому на розірвання договору він не погоджується. Посилаючись на те, що відповідач всі роки неналежним чином виконував свої обовязки за укладеним договором, позивач просив суд розірвати договір довічного утримання, укладений 23 листопада 2010р. між ним та відповідачем та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Представник позивача, діюча за довіреністю від 29 вересня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с.46). Відповідач та його представник в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Раніше в судовому засіданні, представник відповідача позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, надав до суду заперечення на позов, в обґрунтування яких зазначав, що він належним чином виконує свої зобовязання і підстави для розірвання договору довічного утримання, відсутні(а.с.24-27, 43, 53). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 57 книги пятої Цивільного Кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру у домі ЖБК «Якорь», виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 21 листопада 1996 року за № 1139, належала квартира [ADDRESS]. 23 листопада 2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого позивач передав у власність відповідача квартиру [ADDRESS] (а.с. 4-5). Відповідно до п.7 умов договору, [PERSON] зобовязувався утримувати [PERSON] довічно, а саме забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, а також поховати його в разі смерті. Вартість матеріального забезпечення була визначена ними в розмірі 500,00 грн. на місяць, які підлягали індексації та повинні надаватися щомісячно. Крім того, відповідач також зобовязувався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у термін, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того з ким укладені. Згідно умов договору до оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гарячу та холодну воду, електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов), за послуги соціального пакету кабельного телебачення та обслуговування домофону. Пунктом 9 договору зазначено, що сторонами за спільною згодо було визначено одноразове грошове утримання в розмірі 30000,00 грн., які позивач отримав повністю від відповідача до підписання договору. Факт отримання позивачем одноразового грошового утримання в розмірі 30000,00 грн., також підтверджується розпискою позивача (а.с.28). Пунктом 10 вказаного договору відчужувач [PERSON] засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребує подальшого перегляду сторонами умов договору В ході судового розгляду було встановлено, що відповідач з моменту укладення договору, крім перерахування щомісяця 500,00 грн. та часткової оплати за комунальні послуги, все вище перераховане, не робив. Відповідач в порушення умов договору, не забезпечував позивача харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, включаючи і медичну(а.с.4 звор.). Після оформлення договору довічного утримання, право власності [PERSON] було зареєстровано у реєстрі право власності на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.14-15). З матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК від 03 листопада 1998 року (а.с.11). Матеріалами справи встановлено, що позивач з моменту укладення договору довічного утримання, переніс дві операції на очі та грижу, постійно лікується і потребує турботи та догляду, що підтверджується медичними документами (а.с.84-88,89-95,96,97,98,99-105,114,115116,117,118,119,120). Вказані факти, представником відповідача в судовому засіданні не спростовані. Судом встановлено, що на даний час за позивачем піклується його донька, яка готує йому їжу, прибирає в квартирі, ходить з ним на прогулянки, купує ліки, їжу, одяг, викликає лікаря чи карету швидкої коли це потрібно. Крім того, була присутня на операціях батька та оплачувала їх. Тобто, відповідач не виконує умови договору довічного утримання. Зі слів свідка [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні, вбачається, що вона проживала по сусідству з позивачем. За цей час, вона крім його доньки, ніколи не бачила інших людей, у тому числі і відповідача, оскільки [PERSON] хвора людина, самостійно з дому не виходить, оскільки має вади зору. Зазначала, що донька позивача постійно зверталася до неї з проханням доглядати за позивачем, коли вона на роботі, залишала кошти на придбання їжі (а.с.128,129). Встановлено, що відповідач заперечував та заперечує проти розірвання договору довічного утримання, в добровільному порядку, оскільки вважає, що умови договору він виконує. На підтвердження виконання умов договору, відповідач надав суду копії квитанції про перерахування позивачу грошової допомоги в розмірі 500,00 грн., так грошових коштів на оплату комунальних послуг (а.с.57-73). Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини, або на вимогу набувача. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони обґрунтовані і відповідають вимогам закону. Відповідно до ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Суд вважає, що відповідачем рівним чином не надано суду належних доказів на підтвердження належного, повного виконання умов даного спірного договору. Оскільки твердження представника відповідача щодо надання позивачу грошей у необхідному розмірі жодними доказами не підтверджено, тоді як оплата ним комунальних послуг не можуть бути достатніми в силу розуміння укладеного між сторонами договору. В судовому засідання представник відповідача не надав суду докази того, що відповідач забезпечував позивача харчуванням, лікувальними засобами, одягом в необхідному об'ємі. Тому твердження представника позивача в судовому засіданні щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором довічного утримання, відповідачем належними доказами не спростовано. За таких обставин, суд вважає, що відповідач не виконав свої зобов'язання за спірним договором належним чином, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на умови укладеного сторонами договору, який в даному випадку має визначальне значення, оскільки інше не передбачено чинним законодавством. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі становить 640,00грн., які слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved