Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), в якому просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу, посвідчений 29.09.2017 року державним нотаріусом Оріхівської районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON], за яким позивач продала відповідачу житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що уклала спірний договір під впливом помилки щодо його правової природи, оскільки вважала, що на його підставі відповідач буде зобов`язаний забезпечувати її харчуванням та доглядом відповідно до досягнутої між ними домовленості, а право власності на спірний будинок залишатиметься за позивачем до її смерті. Так помилка сталася через те, що станом на час укладення спірного договору позивач перебувала під впливом тяжкої життєвої обставини - смерті сина [PERSON] , яка сталася [INFO]. Внаслідок раптової та передчасної втрати сина у позивача виник депресійний стан, значне погіршення фізичного здоров`я, почуття пригнічення та самотності, та врешті-решт стався психічний розлад, внаслідок якого позивач не здатна була в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, у позивача значно погіршилось матеріальне становище, оскільки єдиним джерелом її доходу залишилась пенсія, а працювати вона була нездатна через похилий вік (80 рік). Перебуваючи у такій складній життєвій ситуації, позивач піддалась на пропозицію своєї сусідки [PERSON] , яка після смерті сина стала виявляти підвищену зацікавленість у спілкуванні з позивачем, укласти з її ( [PERSON] ) зятем [PERSON] договір щодо забезпечення позивача доглядом, харчуванням та утриманням, але із залишенням права власності на спірний будинок за позивачем до її смерті. Документи, необхідні для оформлення правочину, готувала [PERSON] за довіреністю, виданою позивачем. Після підписання договору його копію ані нотаріус, ані відповідач позивачеві не залишив, і тому позивач не знала, що насправді був оформлений договір купівлі-продажу спірного будинку. Грошей за будинок позивач від відповідача не отримувала. Після того, як відповідач не виконав свої обіцянки щодо догляду за нею, позивач вжила заходів щодо отримання копії спірного договору, і лише у травні 2018 року дізналась про те, що підписала договір купівлі-продажу. Жодної необхідності продажу спірного будинку у позивача не було, оскільки він був повністю придатний для проживання, тоді як після укладення договору позивач змушена була залишитись проживати в іншому своєму будинку по [ADDRESS] , який потребує капітального ремонту та не становить матеріальної цінності. З урахуванням цього, оскільки позивач внаслідок розладу фізичного та психічного здоров`я помилилась у сприйнятті фактичних обставин правочину, що потягло невідповідність її волевиявлення її справжній волі, спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статей 215, 229, 236 ЦК України. Ухвалою суду від 20.11.2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] було відкрите, а розгляд справи визначений у порядку загального позовного провадження. В ході підготовчого провадження, в порядку виконання вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України відповідач надав письмовий відзив на позов, а позивач - відповідь на відзив, а також письмові докази в обґрунтування вказаних заяв, сторони заявили про коло свідків, які підлягають допиту під час судового розгляду, а також за клопотанням позивача з Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області були витребувані копії документів, пов`язаних з укладенням та посвідченням спірного договору купівлі-продажу. У відзиві на позов відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечив повністю, посилаючись на те, що вони є незаконними та необґрунтованими, а викладені у позові обставини не підтверджуються жодними належними й допустимими доказами і не відповідають дійсності. Зокрема, за ствердженням відповідача, у липні 2017 року він дійсно від своєї тещі [PERSON] дізнався, до позивач продає свій будинок й шукає покупця. Оскільки відповідач не мав власного житла й проживав у гуртожитку в м. Запоріжжя, він зацікавився цим будинком, оскільки мав намір невдовзі вийти на пенсію та поселитись неподалік від своєї тещі. Відповідач особисто спілкувався з позивачем, яка показала йому спірний будинок й повідомила, що у неї є ще один будинок, і тому два будинок їй не потрібний. При цьому спілкуванні і в подальшому, в тому числі під час нотаріального оформлення правочину, позивач у своїй поведінці не виявляла жодних ознак розгубленості чи нездатності розуміти значення своїх дій. Навпаки, вона неодноразово обговорювала питання оформлення спадщини, землі та подальшого продажу будинку, вчиняла юридично значущі дії, перед нотаріусом, яка зачитала вголос зміст договорів, підтвердила, що не оспорює ані договір купівлі-продажу спірного будинку, ані договір купівлі-продажу земельної ділянки під цим будинком, який був підписаний та посвідчений одночасно з оспорюваним нею договором, а також отримала гроші за проданий будинок, що може бути підтверджене відповідними доказами. Посилання на смерть сина як причину помилки позивача у правовій природі правочину відповідач також заперечив, оскільки син помер [INFO] , тобто за півтора роки до укладення спірного договору купівлі-продажу, а процедура укладення такого договору виключає раптовість, оскільки сторони перебували на стадії переговорів та підготовки необхідного для цього пакету документів майже півроку, протягом яких позивач не виявляла жодних ознак нерозуміння того, що готується саме купівля-продаж, а не договір довічного утримання. У відповіді на відзив позивач зазначила, що повідомлені відповідачем обставини не відповідають дійсності та не узгоджуються із здоровим глуздом. Позивач наголошує, що не мала й не має наміру відчужувати спірний будинок, оскільки він є придатним для проживання, на відміну від й іншого належного їй будинку. Про факт підписання нею ще й договору купівлі-продажу земельної ділянки під спірним будинком позивач дізналася лише з відзиву на позов та також буде оспорювати його в судовому порядку. Спірний договір купівлі-продажу позивач не читала, а зачитування його вголос суперечило умовам самого договору. Крім того, нотаріус під час оформлення правочину питанням про отримання позивачем грошей за будинок взагалі цікавилась. Також позивач наголосила, що й досі не оговталась від смерті сина, чим і скористався відповідач. Ухвалою суду від 14.03.2019 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу було призначено до судового розгляду. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач свої вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, які викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив на позов. Представник позивача, адвокат Железняк Л.В., позовні вимоги також підтримала. Відповідач та його представник, адвокат Тарасов Д.О., проти позову заперечили, пославшись на факти та норми права, викладені у відзиві на позов. Третя особа, державний нотаріус [PERSON], надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, а також повідомила, що обставини укладення та посвідчення спірного договору купівлі-продажу можуть бути повідомлені нею лише за згодою обох сторін правочину. Позивач письмовою заявою від 09.08.2019 року категорично заперечила проти допиту в судовому засіданні державного нотаріуса [PERSON] в якості свідка. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що позивач в порядку спадкування за законом після свого сина [PERSON] , який помер [INFO] , набула право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , а також на земельну ділянку під цим будинком за тією ж адресою, площею 0,0600 га, кадастровий номер 2323985700:06:001:0060, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку». Набуття позивачем права власності на вказані об`єкти нерухомості підтверджується відповідно Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 19.11.2016 року (реєстр. № 1542) та Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 17.08.2017 року (реєстр. № 928). Відомості про право власності позивача на вказані об`єкти нерухомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копіями відповідних витягів, які містяться в матеріалах справи. 29.09.2017 року позивач та відповідач уклали між собою Договір купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] (реєстр. № 1073), пунктом 1.1 якого передбачено, що позивач [PERSON] передає, а відповідач [PERSON] приймає у приватну власність житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв.м, і зобов`язується сплатити за нього визначену цим договором грошову суму. Крім того, в той же день, 29.09.2017 року позивач та відповідач уклали між собою Договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] (реєстр. № 1074), пунктом 1.1 якого передбачено, що позивач [PERSON] передає, а відповідач [PERSON] приймає у приватну власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,0600 га, кадастровий номер 2323985700:06:001:0060, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку». За змістом п. п. 2.1, 2.2 вказаного Договору купівлі-продажу будинку, за погодженням сторін продаж будинку вчинено за 49000,00 грн., які одержані продавцем від покупця до підписання цього договору повністю. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін і є остаточною. Підписання цього Договору сторонами є підтвердженням факту повного розрахунку за предмет договору та свідчить про відсутність у них по відношенню один до одного будь-яких претензій фінансового характеру. Крім того, у п. 4.6 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що сторони стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам та не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, однаково розуміють значенні і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, волевиявлення сторін є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. У п. 4.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони засвідчили, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу житлового будинку, а будь-які попередні домовленості після підписання договору не матимуть правового значення. Також у п. 6.5 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони засвідчили, що текст договору ними уважно прочитаний, технічних, логічних та інших помилок не виявлено. У Договорі купівлі-продажу житлового будинку містяться підписи позивача та відповідача, справжність яких сторонами не оспорюється, а також застереження нотаріуса про те, що дієздатність обох сторін була перевірена. Аналогічні умови містяться й в п. п. 8, 9, 10, 15 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, який також підписаний обома сторонами, що ними не оспорюється. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимагаючи визнати Договір купівлі-продажу житлового будинку недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, сторона позивача вказувала на те, що помилка позивача полягала в неправильному усвідомленні природи правочину, що вчиняється, а саме що позивач була впевнена, що вона укладає договір довічного утримання, а не купівлю-продаж, і що ця помилка була обумовлена похилим віком позивача, тим, що внаслідок смерті сина в неї стався психічний розлад, через який вона не була здатна в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним, а також тим, що вона повірила обіцянкам відповідача та його тещі щодо надання відповідачем догляду та утримання в обмін на передання спірного будинку відповідачу після смерті. Однак докази, надані стороною позивачу в обґрунтування позовних вимог, наведених обставин поза розумним сумнівом не доводять та спростовуються доказами, наданими стороною відповідача. Так, позивачем були надані довідки про стан її здоров`я від 18.11.2018 року та 15.03.2019 року, видані медичним закладом за місцем її проживання, згідно яких у позивача спостерігається низка серцево-судинних хвороб та катаракта обох очей. Однак ці довідки жодним чином не відображають стан здоров`я позивача на момент укладення спірного правочину та в період, що передував цьому, і тому не можуть вважатись належним та допустимим доказом вчинення спірного договору купівлі-продажу саме під впливом цих хвороб. Крім того, стверджуючи про наявність у неї психічного розладу, через який вона нібито не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивач не надала жодного доказу перебування на обліку чи на лікуванні у відповідному психіатричному закладі, клопотання про призначення судової психіатричної експертизи на предмет визначення її психічного стану на момент укладення спірного договору не заявила. При цьому, заявляючи вимогу про визнання договору недійсним як укладеного під впливом помилки, викликаної психічним розладом, та ще й під впливом нібито брехливих обіцянок з боку відповідача, позивач послалась на три самостійні підстави визнання правочину недійсним (ст. ст. 225, 229 та 230 ЦК України), які є взаємовиключними і не можуть існувати одночасно. Суд бере також до уваги, що позивач під час надання пояснень в судовому засіданні на пряме запитання, чи розуміла вона, що укладається саме договір купівлі-продажу, відповідала «так». Також позивач не надала чітких та переконливих пояснень, чому похилий вік та хворобливий стан, на які вона посилається, не стали на заваді своєчасного оформлення спадщини після смерті сина та видати довіреність на [PERSON] Ствердження позивача про те, що під час нотаріального посвідчення спірного договору купівлі-продажу нотаріус [PERSON] порушила правила оформлення договору відчуження майна, а саме не роз`яснила суть і наслідки договору, не довела до відома позивача відмінність та наслідки окремих договорів про відчуження нерухомого майна, також жодним належним доказом не підтверджується. Так, позивач власноручним підписом у спірному Договорі купівлі-продажу житлового будинку підтвердила розуміння та усвідомлення нею характеру правочину, що вчиняється, в той же день та в тому ж місці підписала й Договір купівлі-продажу земельної ділянки, який станом на розгляду цієї справи позивачем не оспорюється, до підписання власне договорів позивач підписала низку заяв про те, що вона здійснює саме продаж належного їй будинку, що цей продаж перший протягом звітного податкового 2017 року, що в будинку не проживають і не мають право проживати малолітні, неповнолітні та недієздатні особи. Посилаючись на порушення нотаріусом правил посвідчення правочинів, позивач водночас заперечила проти допиту нотаріуса [PERSON] , на який був згодний відповідач. Тим самим позивач створила перешкоди у перевірці власних стверджень. Водночас відповідач, будучи допитаним з його згоди в якості свідка в порядку ст. 234 ЦПК України, надав показання про те, що в 2017 році він приїхав до своєї тещі - [PERSON] , в с. Кирпотине. На той момент у [PERSON] помер син та вони з тещею були у дружніх відносинах. У травні - червні 2017 року він домовився з [PERSON] про купівлю ним будинку за суму 49000 гривень. Коли всі документи з приводу купівлі-продажу будинку були зібрані, він попросив свого брата - [PERSON] , щоб він відвіз їх у м. Оріхів до нотаріуса. Коли він приїхав, то спочатку заїхав до будинку тещі - [PERSON] , де вони перерахували кошти, які були призначені на купівлю будинку. Після цього вони пішли до будинку, який він збирався купувати (який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), де також, у присутності [PERSON] та [PERSON] , перерахували дані кошти і вони були віддані позивачу. Потім всі разом поїхали у м. Оріхів до нотаріуса, де по приїзду [PERSON] та його брат залишилися у машині, а він разом з [PERSON] зайшли до нотаріальної контори, щоб дізнатися чи готові документи. Нотаріус надала документи для ознайомлення та він повернувся у машину, де зачитав у голос даний договір купівлі-продажу [PERSON] . Після чого, він разом з [PERSON] та [PERSON] пішли знову до нотаріуса. Нотаріус запитала у [PERSON] з приводу її стану, ціни договору, добровільності його укладення. Претензій у [PERSON] з даного приводу не було. Потім даний договір був підписаний спочатку [PERSON] , а потім ним самим. Також пояснив, що по-людські домовився з [PERSON] , що він буде їй допомагати, дозволив їй навіть жити у даному будинку до його виходу на пенсію та заселення у даний будинок. Ставлення [PERSON] до нього змінилося у лютому 2018 року. Він це пов`язує з тим, що до [PERSON] почала заходити [PERSON] , на яку позивач, за словами [PERSON] , переписала будинок та свій пай. Крім цього пояснив, що гроші за купівлю будинку передавалися одним платежем у сумі 49000 гривень, купюри були номіналом 500 та 200 гривень. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] проживає по-сусідству та остання їй у розмові розповідала, що зробила документи на [PERSON] та він тепер буде за нею доглядати. Вона особисто бачила як [PERSON] приїжджав та допомагав [PERSON] . Через деякий час [PERSON] прийшла до неї і повідомила, що [PERSON] перестав до неї приїжджати та допомагати їй. Вона почала виясняти у [PERSON] , який саме документ вона підписала і просила показати даний документ та вияснилося, що документу у неї не було. Звернувшись до нотаріальної контори, вияснилося, що [PERSON] підписала договір купівлі-продажу. Також вона пояснила, що у [PERSON] поганий зір та чи зверталася вона до лікарів з даного приводу до укладення договору купівлі-продажу будинку їй не відомо. Будинок, з приводу якого було укладено договір купівлі-продажу, має кращий стан, ніж будинок у якому наразі проживає [PERSON] . Крім цього пояснила, що в квітні 2018 року [PERSON] їй повідомила про складення на неї заповіту на все належне їй майно. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відразу після смерті сина [PERSON] , вони почалися досить близько спілкуватися. Разом з її зятем - [PERSON] , допомагали [PERSON] по господарству. Через деякий час [PERSON] . почала розповідати, що не знає як бути з будинком сина, хоче його продати, на що [PERSON] запропонував купити у неї даний будинок та вони домовились про суму 49000 гривень. Після даної домовленості про продаж будинку, на неї [PERSON] оформила довіреність задля збирання пакету документів. У день укладання договору купівлі-продажу вона була разом з [PERSON] та [PERSON] , при передачі коштів присутньою не була. Гроші бачила лише коли [PERSON] їх перераховував у неї вдома, сума була у гривнях, купюри були номіналом - 200 та 500 гривень. До нотаріуса у м. Оріхів їх відвозив брат [PERSON] . По приїзду до нотаріальної контори, вони з [PERSON] відразу зайшли до нотаріуса, а [PERSON] залишилася чекати у машині. Після того як нотаріус надала зразок договору, [PERSON] пішов до машини, щоб прочитати даний договір [PERSON] , а вона залишилася чекати у приміщенні нотаріальної контори. Під час підписання договору купівлі-продажу були присутні вона, [PERSON] , [PERSON] , нотаріус та її секретарі. Нотаріус задавала питання [PERSON] з приводу підписання договору купівлі-продажу, претензій у останньої з даного приводу не було. Також пояснила, що особисто [PERSON] даний договір купівлі-продажу не читала, проте його зачитувала у її присутності одна з секретарів нотаріуса. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що в 2016 році помер син [PERSON] та після його смерті вона досить близько почала спілкуватися з [PERSON] , яка також напередодні поховала доньку. Через деякий час [PERSON] їй повідомила, що хату вона віддала [PERSON] та тепер буде членом їхньої сім`ї, вони будуть їй допомагати, зроблять ремонт у хаті в якій вона живе. Свідком домовленості між позивачем та відповідачем і при укладенні оспорюваного договору вона присутня не була. Про поганий матеріальний стан [PERSON] знає зі слів останньої. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що його двоюрідний брат - [PERSON] , попросив звозити їх ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) до нотаріуса задля оформлення будинку. Як саме вони збиралися оформлювати даний будинок йому не відомо. Спочатку він під`їхав до будинку [PERSON] , де у той момент знаходився [PERSON] та сама [PERSON] , в будинок не заходив. Потім вони разом з [PERSON] пішли до будинку [PERSON] та він став свідком передачі останній грошових коштів. Дані кошти [PERSON] та [PERSON] рахували разом, сума була 49000 гривень, купюри номіналом у 200 та 500 гривень. Після цього вони поїхали у м. Оріхів до нотаріуса. По приїзду до нотаріальної контори [PERSON] залишилася у машині, а [PERSON] та [PERSON] пішли до нотаріуса. Потім прийшов [PERSON] та вони разом з [PERSON] читали якийсь договір, який саме він не знає. При підписанні даного договору у нотаріуса присутній не був. Таким чином, ствердження позивача про порушення нотаріусом правил вчинення нотаріальних дій спростовуються дослідженими судом доказами. При цьому, як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 369/11060/16-ц, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за вказаними обставинами. Беручи до уваги цю правову позицію, а також оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, при вирішенні цієї справи суд виходить з того, що поведінка обох сторін оспорюваного позивачем договору як у окремих вчинках, так і в сукупності вказує на те, що кожна сторона, в тому числі позивач, мала намір укласти саме договір купівлі-продажу і правильно розуміла правову природу й наслідки правочину, що вчинявся, а саме: -станом на час вчинення правочину позивач мала у власності два житлових будинки, через що відчуження одного з них не порушувало її житлових прав та не ставило у скрутне становище; -відповідач навпаки, власного житла не мав, через придбання спірного будинку у власність з метою подальшого проживання поза розумним сумнівом було його реальною метою, тоді як укладення договору довічного утримання ставило б цю мету у залежність від виконання такого договору саме відповідачем; -позивач не надала чітких та переконливих пояснень та доказів щодо того, у чому саме мало б полягали її утримання та догляд, тоді як це мало б бути істотною умовою договору довічного утримання; -відразу після укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку позивач добровільно припинила володіти та користуватись ним, а відповідач вступив у таке володіння та користування, при чому жодна з сторін не посилалась на наявність між ними якихось суперечок з приводу порядку користування спірним будинком. Таким чином, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, є необґрунтованими та не можуть бути задоволені. Посилання ж позивача на те, що якби вона мала намір продати своє майно, то скоріше б продала інший будинок, в якому проживає станом на час розгляду справи, суд відхиляє, оскільки ця обставина не має самостійного правового значення і не впливає на загальні висновки по справі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed