Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У жовтні 2018 р. «МТМ» звернувся до суду з позовом, про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення,централізованого постачання гарячої води. В позові зазначає,що відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [INFO], за період з 01.10.2014 р.по 01.09.2018 р.позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води на загальну суму\~ 27933 гр.15 коп. Відповідач як споживач цих послуг здійснив оплату за надані послуги частково в сумі 19172 гр.91 коп. Загальна сума заборгованості складає 8760 гр.24 коп. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р. передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Посилаючись на те,що відповідач є споживачем послуг за адресою [ADDRESS],цей факт є безспірним та беззаперечним,а відсутність укладеного договору не позбавляє власника, як споживача послуг, сплачувати за отримані послуги, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у сумі 8760\~гр.24\~коп. та судові витрати у сумі 1762 гр. Провадження у справі відкрито ухвалою від 10.01.2019 р. Відповідно до ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України,справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву за змістом якого зазначив, що позивач обґрунтовуючи свій позов посилався на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (Відомості Верховної Ради України, 2004 р. № 47, ст.. 514 із наступними змінами) який втратив чинність з дня введення в дію Закону України«Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ, тому посилання на них позивачем є необґрунтованими Зазначив, що між позивачем та відповідачем договір про надання послуг не укладався, а квартира [ADDRESS] відноситься до ОСББ «Деповська 85», тобто Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ не регулює відносини, які виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об*єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення, вказані відносини регулюються відповідно до ст.. 22 Закону України «Про об*єднання співвласників багатоквартирного будинку».Посилаючись на те, що з наданої позивачем виписки по особову рахунку не можливо встановити на підставі якого документа надавалась послуга опалення, тариф надання такої послуги, та з підстав пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовом просив в задоволенні позову відмовити. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обгрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги»(Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ). Згідно із частинами другими\~ст.. 21,22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». За змістом ст.12,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є:власник,споживач,виконавець виробник,при чому виробник послуг може бути їх виконавцем. З матеріалів справи встановлено,що між сторонами договір про надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води не укладався. Відповідно до статті 7 цього Закону,споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої\~статті 7\~Закону\~України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, та не позбавляє відповідача обов'язку оплачувати надані послуги. Судом встановлено,що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS]. Позивач у період з 01.10.2014 р. по 01.09.2018 р.надав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], 27933 гр.15 коп. Відповідач як споживач цих послуг здійснив оплату за надані послуги частково в сумі 19172 гр.91 коп. Загальна сума заборгованості складає 8760 гр.24 коп. Відповідно до ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, з заявою про його відсутність у квартирі до позивача не звертався, офіційний документ, що підтверджує його відсутність у житловому приміщенні, не надав, однак послуги за опалення та гаряче теплопостачання\~ не оплачував в повному обсязі. Крім того,ст.322 ЦК України,ст.162 ЖК України зобовязує власника утримувати майно,що йому належить,та оплачувати комунальні послуги,якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.525,526,629 ЦК України зобов*язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору. З наведеного суд встановив, що відповідач, як власник не позбавлений обов*язку утримувати майно, в тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів викладених у відзиві суд виходить з наступного. Так, дійсно судом встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на редакцію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (Відомості Верховної Ради України, 2004 р. № 47, ст. 514 із наступними змінами) який втратив чинність з дня введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ. Проте, посилання позивача на норму, що втратила чинність, жодним чином не спростовує доводів останнього щодо наявної заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою квартири де відповідач є власником, що доведено наданими доказами. Вказане посилання не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Відповідачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підрприємців та громадських формувань, в обґрунтування своїх заперечень, що квартира в яку позивачем було надано послуги відноситься до ОСББ «Деповська 85», з посиланням на те, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не розповсюджується на відносини між співвласниками, а також між співвласниками та об*єднанням співвласників багатоквартирного будинку, до цих правовідносин повинні застосовуватись нори викладені у ст.. 22 Закону України «Про об*єднання співвласників багатоквартирного будинку» відповідно до якої утримання та\~експлуатації багатоквартирного\~будинку,\~користування спільним\~майном у\~такому будинку покладається\~саме на\~ обєднання. Ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку. Так, за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління обєднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним\~статтею 6\~цього Закону П. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що управитель багатоквартирного будинку зобовязаний у разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку відповідного рішення від імені, в інтересах та за рахунок співвласників укладати з виконавцями комунальних послуг договори про надання таких послуг, забезпечувати виконання умов договорів та контроль якості цих послуг. Матеріали справи не містять доказів, що управителем ОСББ «Деповська 85» за рішенням співвласниками багатоквартирного будинку укладено з виконавцем комунальних послуг- Концерном «Міські теплові мережі» відповідний договір. Крім вказаних вище доводів, відповідачем заявлено про пропуск позивачем строків із зверненням до суду із позовом. Вирішуючи обґрунтованість відзиву у вказаній частині, суд дійшов до висновку, що вказані посилання є необґрунтованими, та такими, що не ґрунтуються на законі виходячи з наступного. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після\~\~переривання\~\~\~\~перебіг\~\~ позовної\~\~ давності\~\~ починається\~\~ заново (ч. 1, 3\~ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи\~(ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Так з особового рахунку № 602516748 відкритого на ім*я [PERSON] видно, що відповідач з 01.10.2014 року по 01.09.2018 року періодично сплачував за отримані послуги з опалення та централізованого ГВП. Останій платіж відповідач здійснив у вересні 2018 року в сумі 400 грн., а позивач звернувся до суду із позовом 31.10.2018 року. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Сплачуючи періодично за житлово-комунальні послуги [PERSON] визнавав наявну у нього заборгованість перед позивачем. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». На час розгляду справи надані позивачем докази та розрахунки не спростовані відповідачем, який, в свою чергу, не надав доказів щодо повної або часткової оплати заборгованості. Аналізуючи наведене суд встановив передбачені законом підстави для стягнення з відповідача суму боргу за комунальні послуги. Відповідно до ст.141 ЦПК України,з відповідача на користь позивача з підлягають стягненню витрати на оплату судового збору 1762 гр.,що підтверджено квитанцією. На підставі ст.322,525,526,629 ЦК України,ст.162 ЖК України,Закону України «Про комунальні послуги»,ст.12,13,95,141,279 ЦПК України,суд-

Outcome: approved