Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту- відповідач-1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2, [PERSON].) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3, [PERSON].), за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири від 16.04.2010 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі, подружнє життя у них не склалося, в зв'язку із чим з 2005 року вони шлюбні відносини не підтримували. В 2007 року позивач виїхав на тривалий час на заробітки за кордон, домовившись із [PERSON] про те, що він сплачує аліменти на користь [PERSON] до досягнення нею 23 років за рахунок відмови від ? частки квартири [NUMBER], що знаходиться в будинку [ADDRESS] на користь [PERSON], в зв'язку із чим позивач оформив на відповідача-1 довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири, яку вона мала переоформити на [PERSON] 16.04.2010 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано договір купівлі-продажу 1/4 квартири, а після його підписання [PERSON] подала до суду позов про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої на той час [PERSON] З огляду на зазначене, позивач вважав, що відповідач-1 їхні домовленості не виконала, а укладений договір носить характер фіктивного та удаваного правочину, оскільки його вчинено сторонами для приховання іншого правочину, в зв'язку із чим вважав, що укладений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири підлягає визнанню судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. Наголошувала на тому, що кошти за договором [PERSON] [PERSON] не передавались. В судовому засіданні відповідач-1 [PERSON] позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що позивач хотів подарувати частку квартири [PERSON], проте за браком часу оформив довіреність на [PERSON] щодо розпорядження належної йому частки квартири. В судовому засіданні відповідач-2 [PERSON] позов підтримав та не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що кошти за договором він не сплачував та самого тексту договору навіть не читав. Проте, про домовленості батьків щодо того, кому мала перейти у власність батькова часка квартири йому нічого не відомо. В судовому засіданні відповідач-3 [PERSON] позов підтримала та не заперечувала проти його задоволення. Пояснила, що про домовленості батьків щодо того, кому мала перейти у власність батькова часка квартири їй не було нічого відомо. В той час вона навчалася у Харкові та про укладення спірного правочину нічого не знала. Третя особа в судове засідання не з'явилась, в поданій заяві просила суд розглядати справу у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідачів, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.04.2010 року між [PERSON] (за договором - продавець), від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, відповідно до умов п. 1.1. якого представник продавця передав у власність покупця, а покупець прийняв у власність 1/4 частини квартири [NUMBER], що знаходиться в будинку [ADDRESS] (а.с. 4). Пунктом 1.2 вказаного Договору зазначено, що документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану1/4частину квартири є Свідоцтво про право власності на житло від 03 жовтня 1997 року, згідно розпорядження від 03 жовтня 1997 року за № [NUMBER] та зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва Київської міської ради народних депутатів, записано у реєстрову книгу за № [NUMBER] від 07 жовтня 1997 року. Отже, [PERSON], який був власником квартири, від імені якого діяла [PERSON], як продавець спірної частки квартири, вчинив її продаж. За ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 (далі по тексту - Постанова) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Проте, в судовому засіданні не було встановлено умислу сторін правочину, а саме [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] щодо його вчинення без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. А саме по собі невиконання правочину відповідачем-2 в частині передачі грошових коштів позивачу ще не свідчить про укладення фіктивного правочину. Окрім того, у власність [PERSON] було передано майно, а саме - ? частка квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п. 25 Постанови, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Проте, в судовому засіданні не було встановлено того, що сторони спірного правочину, а саме [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] умисно оформили спірний правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Навпаки, відповідач-1 [PERSON] вказувала, що вона дійсно хотіла оформити даний договір та діяла в межах наданих їй повноважень, а відпровідач-2 [PERSON] взагалі повідомив про те, що йому не було відомо про жодні домовленості щодо передачі у власність спірної частки квартири. Як і не встановлено, того що сам позивач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу для приховання іншого правочину. Посилання позивача на те, що він домовившись із [PERSON] про сплату аліментів на користь [PERSON] до досягнення нею 23 років за рахунок відмови від ? частки квартири [NUMBER], що знаходиться в будинку [ADDRESS] на користь [PERSON], в зв'язку із чим позивач оформив на відповідача-1 довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири, яку вона мала переоформити на [PERSON], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Окрім того, суд відзначає, що оформлена позивачем на відповідача-1 довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири від 29.08.2007 року не відкликана та не скасована в установленому порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири від 16.04.2010 року недійсним визнаються судом недоведеними. Посилання позивача на існування заборгованості за сплати аліментів не можуть слугувати підставою для визнання спірного договору недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed