Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом в інтересах [PERSON], в якому зазначає, що на підставі рішення Броницької сільської ради від 27 грудня 1996 року № 8/2 останнім було приватизовано земельну ділянку площею 0,55 га для обслуговування будинку та ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS]. Поряд з земельною ділянкою [PERSON] проживає відповідач [PERSON] по [ADDRESS]. Між їхніми будинками була меліоративна канава, в яку стікала стічна вода з подвір'я [PERSON] У 2015 року [PERSON] в порушення ДБН В.2.4.-1-99 «меліоративні системи та споруди», яка встановлює охоронну зону канави на відстані 6 метрів, приватизував канаву під самий паркан позивача та закопав її. Крім того, [PERSON] самовільно встановив понад парканом [PERSON] тимчасові господарські споруди та вигрібну яму, чим порушує протипожежні норми між їхніми будинковолодіннями. Позивач довідався про те, що [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, з [PERSON] ніхто межі земельної ділянки не погоджував і на момент виготовлення відповідачем державного акта позивач знаходився за кордоном та не міг погоджувати межі. В присутності [PERSON] межові знаки меж земельної ділянки [PERSON] не закріплювалися. Приватизація останнім земельної ділянки суперечить вимогам п. 3.25 ДБН 360-92, якими встановлено, що віддаль від конструкцій стін будівель до меж сусідньої земельної ділянки повинна прийматися не менше 1 метра. На сьогоднішній день відстань від літньої кухні [PERSON] до межі ділянки відповідача становить менше одного метра. З урахуванням наведеного представник позивача [PERSON] просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON] Під час судового розгляду справи представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить скасувати рішення Броницької сільської ради № 13/5,2 від 31 липня 2003 року, мотивуючи тим, що оскільки одним рішенням сільської ради виділено земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства двом різним особам, а саме відповідачеві [PERSON] та його батькові, то таке рішення є незаконним. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог підстав і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали і пояснили, що вимоги позивача є безпідставними, у зв'язку з чим просили відмовити у їх задоволенні. Окрім того, просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що з моменту прийняття оскаржуваного рішення сільської ради та видачі відповідачеві державного акта на право приватної власності на землю пройшло понад 12 років, про що подали письмову заяву. Представник відповідача, Броницької сільської ради, Кошелюк П.М., позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та представників відповідачів, спеціалістів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову належить відмовити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,55 га, з цільовим призначенням для обслугоування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства, що розташована на території [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються державним актом на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] від 06 червня 2002 року, технічною документацією про виконані роботи по підготовці та видачі державного акта на право приватної власності на землю [PERSON] (а.с. 12, 49, 60). Відповідач [PERSON], згідно з державним актом на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] від 23 липня 2003 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 47410584 від 11.11.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 47365970 від 11.11.2015 року, є власником земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,76 га, що складається з двох земельних ділянок, ділянки № 1 площею 0,56 га, з них: 0,2 га для будівництва житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], та 0,3586 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], і ділянки № 2 - площею 0,20 га (а.с. 33-35). Земельна ділянка [PERSON] площею 0,76 га по [ADDRESS] передана безоплатно у приватну власність рішенням Броницької сільської ради Камінь-Каширського району № 13/5,2 від 31 липня 2003 року (а.с. 67). З державного акта на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] та плану зовнішніх меж землекористування у технічній документації при виконанні роботи по підготовці та видачі державного акта на право власності на землю [PERSON] вбачається, що земельна ділянка № 1 площею 0,56 га (з них 0,2 га для будівництва житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], та 0,3586 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER]) від точки «Б» до «В» межує із земельною ділянкою, що належить на праві приватної власності позивачеві [PERSON] (а.с. 33, 69, 70). У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням вказаних норм закону, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні. Як на підстави для визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], позивач та його представники посилаються на те, що з позивачем [PERSON], як суміжним землекористувачем, не були погоджені межі земельної ділянки відповідача, підпис в акті встановлення та узгодження меж між землекористувачами суміжних земельних ділянок від імені [PERSON] виконано іншою особою та закріплення межових знаків і передачі їх на збереження проводилося у відсутності позивача. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст. 198 ЗК України при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Інші норми законодавства погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками не передбачають. Відповідно до цієї статті ЗК кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка є частиною державного земельного кадастру. В свою чергу, державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органи державної влади та місцевого самоврядування, а також заінтересованих осіб. Погодження меж із суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при проведенні кадастрових зйомок, для визначення та відновлення меж земельних ділянок, що вже перебувають у користуванні особи. Спірні питання, які виникають між землекористувачами щодо визначення спільних меж та їх відновлення регулюються ст.ст. 106,107 ЗК України. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Якщо суміжний землевласник або землекористувач відмовляється підписувати акт погодження меж, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Отже, на розроблення проекту відведення за заявою особи, яка в установленому порядку звернулась з заявою, та на прийняття радою рішення про затвердження належним чином погодженого проекту відведення погодження меж ділянки з сусідніми землекористувачами не впливає. Таким чином, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За змістом ст. 155 ЗК України недійсними можуть бути визнанні акти органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, якщо такі акти порушують права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Посилаючись на порушення передбаченої законом процедури під час приватизації відповідачем земельної ділянки як на підставу визнання недійсним державного акта на право приватної власності останнього на земельну ділянку, позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] вказують і на те, що цим державним актом порушуються права [PERSON] щодо володіння та користування належною йому земельною ділянкою, оскільки відповідач, приватизувавши земельну ділянку, засипав розташовану на цій же земельній ділянці (тобто земельній ділянці відповідача) канаву, в яку стікали стічні води з земельної ділянки позивача. Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON] ще до приватизації земельної ділянки ним була викопана тимчасова канава для власного користування, постійної канави для стоку води ніколи не існувало. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] не заперечила тієї обставини, що канава була викопана відповідачем, і пояснила, що викопано канаву було ще до передачі сторонам у власність земельних ділянок. З генерального плану с. Брониця 1979 року, який є містобудівною документацією, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, та пояснень спеціаліста [PERSON], за участю якого був досліджений проект планування та забудови с. Брониця вбачається, що цим генеральним планом не передбачено існування канави для стоку ливневих вод між земельними ділянками сторін. Згідно з довідкою Камінь-Каширського управління водного господарства від 27 травня 2016 року № 129/04/04-16, самовільно викопаний канал за адресою [ADDRESS] не знаходиться на балансі та обслуговування управління. У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підтвердження існування канави на земельній ділянці, що була передана у приватну власність відповідачеві [PERSON], суду позивачем та його представниками надано схему розташування земельної ділянки [PERSON], на якій відображено наявність канави (а.с. 57). Разом з тим, у судовому засіданні залучений до участі у справі спеціаліст Камінь-Каширського районного відділу ДП «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] пояснив, що під час виготовлення цієї схеми розташування земельної ділянки позивача з відображенням канави ним було допущено помилку, оскільки проектом планування та забудови с. Брониця в дійсності не передбачено існування канави для стічних вод. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача [PERSON] є безпідставними, оскільки цим державним актом на землю права [PERSON] як власника суміжної земельної ділянки не порушуються. Сама по собі обставина щодо непогодження з позивачем як суміжним землекористувачем меж земельної ділянки відповідача за відсутності доказів порушення такими діями (бездіяльністю) прав позивача не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного державного акта на право приватної власності на землю. Як на підставу для визнання недійсним виданого на ім'я відповідача [PERSON] державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, позивач та його представники також посилалися на порушення вимог п. 3.25 ДБН 360-92, якими встановлено, що віддаль від конструкцій стін будівель до меж сусідньої земельної ділянки повинна прийматися не менше 1 метра, однак віддаль від літньої кухні позивача до межі ділянки відповідача становить менше одного метра. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка позивачеві [PERSON] була передана у приватну власність у 2002 році, а відповідачеві - у 2003 році, а, отже, межа земельної ділянки позивача на час передачі у власність суміжної земельної ділянки відповідачеві, яка є спільною межею для земельних ділянок обох сторін, вже була визначена, як і межі земельної ділянки позивача загалом. З урахуванням цих обставин, посилання позивача та його представників на порушення п.3.25 ДБН щодо недотримання відстані від конструкцій стін його будівель до межі земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю відповідача. Не є підставою для визнання недійсним оспорюваного державного акта на право власності на землю посилання позивача та його представників на те, що відповідач [PERSON] встановив понад парканом позивача тимчасові господарські споруди та вигрібну яму, чим порушує протипожежні норми між господарськими будівлями. Вказані обставини не підтверджені жодними доказами; окрім того, у разі існування таких обставин, законодавством України передбачено інші способи захисту порушено права в таких випадках. Відсутні також підстави для задоволення позову в частині скасування рішення Броницької сільської ради № 13/5,2 від 31 липня 2013 року, оскільки посилання позивача та його представників щодо незаконності вказаного рішення на ті обставини, що цим рішенням були передані у власність земельні ділянки двом різним особам, не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства. Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій останній просить відмовити у задоволені позову у зв'язку зі спливом позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволені позову [PERSON] належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed