Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

У жовтні 2016 року позивачка - [PERSON] звернулась до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Бердичівського міскрайонного суду Житомирської області від 24.03.2016 року по цивільній справі №274/811/16-ц було розірвано шлюб між нею та відповідачем - [PERSON] Від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та доньку - [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час розгляду вище зазначеної цивільної справи про розірвання шлюбу відповідач обіцяв позивачці матеріально підтримувати власних неповнолітніх дітей та мав добровільно давати кошти на їх утримання, проте ніякої допомоги на даний час не надає. Він перестав забезпечувати позивачку та дітей матеріально, мотивуючи тим, що він не хоче, щоб позивачка не витрачала дані кошти на себе. Відповідач працює не офіційно, займається ремонтом автомобілів та має непостійний заробіток приблизно від 2.000,00 - 3.000,00 гривень на місяць. Інших неповнолітніх дітей або не працездатних осіб, які б перебували на його утриманні, крім їх спільних дітей, не має. Відповідач приховує дійсний розмір своїх доходів, ніякої матеріальної допомоги зазначеним неповнолітнім дітям не надає, хоча останні почала цікавитися різноманітними гуртками та спортивними секціями, що відповідно призводить до виникнення додаткових витрат на одяг, взуття, харчування, проїзду до місця навчання тощо. Позивачка на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку, яка, крім всього, має бажання займатися танцями та відвідувати спеціалізовані гуртки, що потребує додаткових витрат. Крім того, вона вважає, що неповнолітні діти мають повноцінне право на достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. До того ж, неповнолітні, перебуваючи у такому віці, часто хворіють та, у зв'язку з підвищенням цін на лікарські засоби, позивачка змушена витрачати майже усі свої заробітки на лікування. З урахуванням вище викладеного, позивачка просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 05.10.2016 року і до повноліття дитини. Також, позивачка просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 05.10.2016 року і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення судом мотивуючи тим, що на даний час він ніде не працює, не має доходів, проживає в гаражі, не одружений, інших утриманців не має, неповнолітнім дітям матеріальної допомоги не надає, проте збирається їм допомагати пізніше в майбутньому. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, врахувавши обставини даної справи, суд вважає позов підставним, підлягаючим задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частинами другою та третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дітей присуджуються у частці від доходу одного з батьків і (або) у твердій грошовій сумі, що визначається судом. Відповідно до частини першої статті 184 ЦПК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Суд при визначенні аліментів враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено з 01.05.2016р. прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 1.531,00 грн. Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України судовий збір в сумі 551,20 гривень за вимоги про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Слід допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України.

Outcome: approved