Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , з подальшим зняттям його з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог вказав, що є власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій зареєстрований зведений брат його матері - відповідач по справі, та який з 2002 року в даній квартирі не проживає та в утриманні житла участі не приймає. На теперішній час його місце мешкання не відоме. Звернення до суду з даним позовом пов`язане з наміром у майбутньому розпорядитися квартирою, однак реалізувати це право він не зможе, оскільки в ній зареєстрований відповідач. Ухвалою суду від 10.12.18 після усунення недоліків прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного провадження із призначенням справи до розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 181, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки ЖКП ММР «Південь» про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 19.02.2018 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується відомостями, наданими на запит суду Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.05.2008, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та начальником ЖЕК «Південь» № 14 підтверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2002. Згідно повідомлення Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 12.10.2018 за № 19567/51-2018 встановлено, що в ході проведеної перевірки за заявою представника позивача [PERSON] [PERSON] було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де сусіди: [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання відповідача за вказаною адресою з 2002 року. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно\~статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно\~статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оцінивши в сукупності наявні у справі докази та враховуючи межі судового розгляду, встановлені статтею 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної заяви, оскільки подальше збереження реєстрації відповідача в квартирі, в якій він був зареєстрований з дозволу спадкодавця, та в якій він не проживає тривалий час без поважної причини, порушує право власності позивача, як нового власника нерухомого майна, а тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою. Щодо зазначення в рішення умови з якою пов`язана вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме для подальшого зняття з реєстрації, вона є зайвою оскільки після набрання рішенням законної сили позивач не позбавлений права звернутися до відповідного державного органу для зняття відповідача з реєстрації за адресою квартири. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial