Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельної вона є власником ділянки площею 0,0396 га в с/т «Тюльпан» в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Відповідачі по справі є власниками сусідніх земельних ділянок. Влітку 2013 року їй стало відомо, що відповідачі зайняли частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану. При винесені меж в натуру було встановлена невідповідність конфігурації її земельної ділянки в плані меж земельної ділянки в державному акті на праві власності на земельну ділянку. Межа також не могла бути відновлена через встановлення самочинних будівель. В добровільному порядку відповідачі усувати порушення не бажають, тому вважає своє право порушеним. Просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні її земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови, а також встановлення паркану згідно меж умовної лінії проходження точок координат, зазначених в державному акті серії РІ 42747; зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні її земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих прибудов, а також встановлення паркану згідно меж умовної лінії проходження точок координат, зазначених в державному акті серії РІ 42747; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що при виготовленні технічної документації було встановлено невідповідність її межі по державному акту та існування межі на місцевості. У добровільному порядку відповідачі усувати порушення не баються. Вказали, що відновити спільну межу з [PERSON] не виявилось можливим, оскільки останньою побудовано сарай та туалет фактично на її земельній ділянці. При розгляді справи вона понесла витрати на виготовлення технічної документації по відновленню межі в розмірі 2500 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 5454 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. Тому просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні її земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови, а також встановлення паркану згідно меж умовної лінії проходження точок координат, зазначених в державному акті серії РІ 42747; зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні її земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих прибудов, а саме сараю та туалету, а також встановлення паркану згідно меж умовної лінії проходження точок координат, зазначених в державному акті серії РІ 42747; судові на загальну суму 8 197,60 грн. покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення. Суду пояснила, що сторони по справі є сусідами та мають спільну межу. Спірний паркан був встановлений особисто позивачем весною 2014 року без її згоди та на власний розсуд. Всі господарські будівлі побудовані на її земельній ділянці, що відображено в технічному паспорті. Тому з її боку жодних перешкод позивачу не чиниться. Просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні [PERSON] проти позову заперечувала. Вказала, що жодних перешкод позивачу не чинить, вимоги є безпідставними та надуманими. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Подав суду письмові пояснення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 25 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0396 га за кадастровим номером 3222410300:01:044:0134, розташовану в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області у садівничому товаристві «Тюльпан». Відповідно до державного акту суміжними землевласниками [PERSON] від точки Г до Д є [PERSON], а від точки Д до А [PERSON] У липні 2013 року [PERSON] звернулась до ПП «Перше земельне бюро» для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При проведенні землевпорядних робіт щодо винесення в натурі меж земельних ділянок та встановлення межових знаків згідно державного акту [PERSON] спеціалістами встановлено, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222410300:01:044:0134 по межі від Г до Д та від Д до А не відновлена, бо по межі стоїть забор, який перешкоджає відновленню точок. На підставі клопотання позивача була проведена експертиза. Відповідно до висновку експерта Судової незваженої експертизи України №СЕ-1-1-364/15 від 29 січня 2016 року встановлено, що межа [PERSON] на місцевості не відповідає межі, вказаній в державному акті. Так, зокрема невідповідність виявлено у наступному: межа земельної ділянки згідно з державним актом А-Д-Г, що представлена на рис.4 в точках 1-7-6 та є спільною з [PERSON] та [PERSON], розвернута, а саме: - у тильній частині точка 6 зміщена на 0.64 м з боку ділянки землевласника [PERSON] углиб досліджуваної ділянки [PERSON], точка 7 зміщена на 0.68 м з боку ділянки землевласника [PERSON] углиб досліджуваної ділянки [PERSON], зменшивши тим самим загальну площу ділянки [PERSON] на 9,0 м2 (див. рис. 4, а також рис. 5, на якому ділянку у формі трикутника 6-Г-В відображено синім кольором); у фасадній частині точка 1 зміщена на 0.25 м у бік ділянки землевласника [PERSON], збільшивши тим самим загальну площу досліджуваної ділянки [PERSON] на 0,9 м2 (див. рис. 4, а також рис. 5, на якому ділянку у формі трикутника Г-Д-1 відображено зеленим кольором); межа земельної ділянки згідно з державним актом В-Г, що представлена на рис.4 в точках 5-6 та є спільною з [PERSON], розвернута, а саме: крайня точка (т. В) лінії 5-6 зміщена на 0.24 м в бік ділянки землевласника [PERSON], збільшивши тим самим загальну площу досліджуваної ділянки [PERSON] на 1,1 м2 (див. рис. 4, а також рис. 5, на якому ділянку у формі трикутника А-Б-В відображено рожевим кольором); частина межі земельної ділянки згідно з державним актом А-Б, зокрема, фасадна лінія, що представлена на рис.4 в точках 1-2, розвернута, а саме: точка 2 зміщена на 0.17 м в бік вулиці 38-ма [PERSON], збільшивши тим самим загальну площу досліджуваної ділянки [PERSON] на 1,2 м2 (див. рис. 4, а також рис. 5, на якому ділянку у формі трикутника 1-Е-2 відображено жовтим кольором). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 81ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків. Виявлені в ході проведення експертизи невідповідності призводять до порушення права власності позивача на земельну ділянку, в тому числі знаходження парканів між земельними ділянками не у відповідності до державного акту. Доводи відповідачів, що паркан встановлений по межі, визначеній при отриманні земельній ділянці, суд до уваги не бере, оскільки доказів обставинам щодо встановлення паркану по межі, визначеній в державних актах, та на спростування доводів експертизи суду подано не було. Дотримання меж землевласниками також не може бути підтверджене і показами свідків, поясненнями сторін чи їх представників. Поясненнями представника відповідача про те, що з боку [PERSON] не чиниться жодних перешкод по встановлені межі, суд до уваги не бере, оскільки позовна заява до суду подана ще в квітні 2015 року та [PERSON] склала акт відновлення та узгодження меж на місцевості своєї земельної ділянки, що підтверджує наявність спору. При вирішенні справи, суд оцінює критично поданий акт [PERSON] (а.с. 100), оскільки з нього не можливо встановити з яких саме вихідних даних виходили спеціалісти, на ньому відсутні підписи суміжних землевласників. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем подано достатньо доказів, тому суд задовольняє позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом встановлення парканів відповідно до державного акту [PERSON] та висновків, викладених в експертизі. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила самочинне будівництво, знести за її рахунок. Крім того, у висновку експерта також вказано, що частково на земельній ділянці [PERSON] побудовано споруду туалет, що також вбачається з наявних фото до експертизи та пояснень сторін. Оскільки дана будова розміщена частково на земельній ділянці позивача, є самочинною, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимоги в частині знесення туалету. Щодо знесення інших самочинно побудованих споруд [PERSON] та [PERSON] суд відмовляє, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів знаходження спірних споруд на її земельній ділянці, або іншим чином грубо порушенні її права відповідачами по справі. Крім того, відповідно до технічного паспорту [PERSON] за 1995 рік, даний сарай входить до складу домоволодіння та знаходиться близько до межі. У висновку експерта жодних посилань на наявність інших будов, що знаходяться на земельній ділянці [PERSON] нема. Тому в цій частині вимог суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позову позивачем були сплачені витрати за проведення експертиз в розмірі 5454 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи частку задоволених вимог, суд стягує з відповідачів судові витрати в розмірі 1424,40 грн. з кожного. В частині стягнення з відповідачів витрат за розробку технічної документації в ПП Перше земельне бюро в розмірі 2500 грн., суд відмовляє, оскільки дані витрати є добровільними, не входять до судових витрат та належних та допустимих доказів понесених витрат суду не подано.

Outcome: approved