Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу з [PERSON] , померлим [INFO] , з початку 1985 року до [INFO] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також змінити черговість спадкування, визнавши за нею право власності на 1/6 частину вищезазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої позовної заяви зазначила, що з початку 1985 року по 21 квітня 2020 року [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . У цей період, за спільні кошти, ними побудовано житловий будинок з прилеглими до нього надвірними прибудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок побудований у 1985 році, господарські будівлі у 1990 році. [INFO] у віці 70 років [PERSON] помер, який до дня смерті постійно проживав та був зареєстрований за вищевказаною адресою. Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину вказаного житлового будинку. Заповіту не залишив. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є діти [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі. Вказує, що вона є спадкоємицею за законом четвертої черги. У видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом їй відмовлено. Зазначає, що у період проживання зі спадкодавцем ними побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , але документ про реєстрацію права власності не був отриманий. Комунальним підприємством «Шевченківське БТІ» у червні 2020 року їй був виготовлений технічний паспорт та надано довідку, що майно не зареєстровано. У державного реєстратора прав на нерухоме майно Шевченківської селищної ради з приводу реєстрації житлового будинку також отримала відмову. Також вказує, що з 2018 року [PERSON] був онкохворим та по день смерті потребував догляду та лікування, яке вона, як цивільна дружина, йому забезпечувала: возила до лікарень, купувала ліки, готувала їжу, прибирала за ним, доглядала, піклувалася. Зазначає, що в цей весь час жоден із спадкоємців першої черги за законом не приїздив до батька, щоб допомогти та надати йому коштів на лікування, не відвідував у лікарні. Не були вони і на похоронах. 18.01.2021 року відповідачами подано відзив та зустрічний позов до [PERSON] та Шевченківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в якому просили відмовити в повному обсязі [PERSON] у заявлених останньою позовних вимогах. Просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , за кожним, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову зазначили, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якою відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За життя батько заповіту не залишив і вони є єдиними спадкоємцями першої черги після його смерті. Ними подані заяви про прийняття спадщини після смерті батька в строки, передбачені ст. 1270 ЦК України, а отже ними прийнята. Звернувшись до нотаріуса, отримали офіційну відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок після смерті батька в зв`язку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. За даними КП «Шевченківське БТІ» право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано. Вказують, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за наведеною адресою був побудований батьком протягом 1979-1982 років. Будівництво здійснювалося за його особисті кошти, а також фінансову та фізичну допомогу у будівництві йому надавали його батьки та родичі. На час закінчення будівництва, кінець 1982 - початок 1983 років, були побудовані всі надвірні будівлі, зокрема сарай, гараж, погріб, вбиральня. В 1990 році було добудовано один сарай. Вказують, що з моменту закінчення побудови житлового будинку та господарських будівель і до смерті батько проживав у будинку, здійснював за ним догляд, проводив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги, користувався земельною ділянкою під житловим будинком та городом, прилеглим до домоволодіння, тобто фактично здійснював право власності на зазначений житловий будинок, в тому числі право володіння, користування та розпорядження, проте за свого життя не зареєстрував право власності на нього. Зазначають, що в зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на житловий будинок порушено їх право на спадкування. Про порушене право дізналися у жовтні 2020 року. 18.02.2020 року представником позивача за первісним позовом, адвокатом Томчуком Д.С., подано відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] , в якому просив позов задовольнити частково, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , кожному /а.с. 94-97/. 01 березня 2021 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували. Представник відповідача Шевченківської селищної ради надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних матеріалів. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог [PERSON] , наполягали на задоволенні зустрічної заяви. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, допитавши свідків, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно свідоцтву про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] ( російською мовою) /а.с.74/. Відповідно до актів від 09.06.2020, 30.06.2020 та 02.07.2020, затверджених Старовірівською сільською, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживала за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] , вела спільне господарство /а.с. 10-12/. Згідно даним погосподарської книги № 6 (2016-2020) будинок, розташований в [ADDRESS] , 1985 року побудови. Головою господарства значився [PERSON] , майно не зареєстровано /а.с. 13,14/. За житловим будинком за адресою: [ADDRESS] значиться земельна ділянка у розмірі 0,21 га, яка знаходиться в комунальній власності сільської ради /а.с. 16/. Відповідно до довідки КП «Шевченківське бюро технічної інвентаризації» № 53 від 26.06.2020 майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстроване, технічна документація виготовлена 17.06.2020 /а.с. 22, 75/. [INFO] [PERSON] помер /а.с. 9/. За довідкою виконавчого комітета Старовірівської сільської ради поховання здійснила [PERSON] /а.с. 17/. Державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовлено [PERSON] у державній реєстрації прав житлового будинку за адресою: [ADDRESS] /а.с. 27/. Приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок у зв`язку з невстановленням факту спільного проживання /а.с. 35/. Свідок [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] з 1982 року пояснила, що будинок [ADDRESS] у цьому ж 1982 році, був побудований [PERSON] , в якому з 1983 року він почав жити, обклавши його цеглою. Сарай був добудований пізніше, у 1985 році. [PERSON] проживала у даному будинку з [PERSON] з 1985 року періодично, а з 1986 - постійно, і до дня його смерті. Свідок [PERSON] , сусід пояснив, що [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] однією сім`єю, з якого часу не пам`ятає. Після років 3-4 спільного проживання збудували гараж і сарай. Пояснив, що [PERSON] хату будував сам, допомагали його батько і брати. Свідок [PERSON] , мешканка будинку [ADDRESS] пояснила, що заїхала жити у вказаний будинок у лютому 1989 року, де [PERSON] вже жила по сусідству. Були збудовані гараж, сарай, будинок. З 2018 року [PERSON] хворів, за яким піклувалась [PERSON] , яка і поховала цивільного чоловіка. Дітей не бачила. Свідок [PERSON] , онук [PERSON] пояснив, що іздив з бабусею до [PERSON] , коли останній знаходився у лікарні, де бачив доньку останнього. На момент смерті бабуся жила з [PERSON] , яка його і поховала. Свідок [PERSON] , мати відповідача [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її цивільним чоловіком. Він прийняв рішення будувати будинок ще у 1979 році, та почав привозити будматеріали. Будівництво будинку [PERSON] розпочалось десь у 1980 році, якому допомагали брати та його батько. Хату обкладав сам брат, [PERSON] . Від шлюбу у 1980 році з [PERSON] , у [PERSON] народився син [PERSON] . Пояснила, що припинила спілкування з [PERSON] , коли донці [PERSON] було років 10. Року з 1988-1989 став проживати з іншою жінкою. Свідок [PERSON] , сестра [PERSON] пояснила, що у 1979 році їх батьки купили по 2 тис. цегли: білої і червоної, та всі родичі будували будинок [ADDRESS] , з 1983 року [PERSON] платив за світло сам. Коли з 1985 року [PERSON] стала проживати спільно з [PERSON] , то хата і сараї вже були побудовані. Мотиви і доводи, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (надалі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб та смію України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» (у редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу УРСР 1964 року (надалі - ЦК УРСР) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суд виходить з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, встановлює не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року). Згідно до ст.77 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України). Аналізуючи і оцінюючи докази по справі у їх сукупності: покази свідків, які свідчили, що [PERSON] побудував спірний будинок без участі позивача; акти щодо спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , довідку побудови спірного будинку за даними погосподарської книги - 1985 рік, в сукупності із доказами, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що жоден з них достеменно не підтверджує, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Отже, факт побудови житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] внаслідок спільної праці або спільних коштів [PERSON] та [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено. При цьому суд також враховує, що вимоги щодо спірного майна за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] позивачем не заявлялись, в установленому законом порядку це майно не визнано їх спільною сумісною власністю. Слід зазначити, що позивачем заявлено вимоги про визнання права власності за нею на Ѕ частину виключно житлового будинку. Обгрунтовуючи позов, [PERSON] пояснила, що будинок [ADDRESS] добудовували разом із [PERSON] , на час спільного проживання було зведено (за даними техпаспорта площа 76.1 кв.м) Отже судом, з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, було роз`яснено право заявити клопотання та встановити розмір у частці побудованого будинку. Натомість, [PERSON] та її представник таким правом не скористались. Клопотання не заявили. Встановивши, що належні та допустимі докази того, що будинок побудований внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON] , як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а також докази того, що спірний будинок побудований за їх спільні кошти відсутні, суд дійшов висновку про те, що будинок за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] і немає підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину. Долучена позивачем медична документація на підтвердження безпорадного стану [PERSON] з 2018 року спростовується поясненнями самої [PERSON] в суді про те, що [PERSON] не був лежачим, міг їсти, переодягатися /а.с.118-133/. Суд критично ставиться щодо довідок виконавчого комітету Старовірівської сільської ради № 30/185 від 26.06.2020 та № 30/399 від 17.11.2020, за якими [PERSON] з дня прибуття і до дня своєї смерті постійно проживав та значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] та разом з ним проживала та вела спільне господарство [PERSON] /а.с. 15/, а за іншою - на момент смерті одиноко проживав /а.с. 77/, як такими, що згідно поясненням свідка [PERSON] у суді, секретаря виконкому, довідки видані у відповідності до вимог законодавства, а саме: за усним зверненням [PERSON] - з виїздом до домоволодіння; за офіційним запитом - на підставі даних погосподаарської книги. Щодо зустрічного позову Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] не залишив. Оформити у встановленому законом порядку спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] спадкоємці [PERSON] та [PERSON] не можуть. За інформацією приватного нотаріуса Томчука С.М. спадкоємцями по спадковій справі після смерті [PERSON] є: [PERSON] , яка прийняла спадщину у відповідності до ст. 1269 ЦК України, [PERSON] - син спадкодавця та [PERSON] - донька спадкодавця, які також прийняли спадщину відповідно до ст. 1269 ЦК України. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Інформація про заповіти, посвідчені від імені [PERSON] , у спадковому реєстрі відсутні /а.с.247-251/. Положеннями ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припилися внаслідок його смерті. У відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 5 ст.1268 Цивільного кодексу України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Листом Шевченківської державної нотаріальної контори від 16.10.2020 [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька в зв`язку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно /а.с.76/. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. У відповідності до ст.ст. 316, 328 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі викладеного, суд вважає, що є правові підстави для задоволення зустрічного позову.

Outcome: partial