Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) з вказаним позовом, в якому зазначав, що у грудні 2015 року між банком та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг на виконання якого банк відкрив відповідачеві кредитний особовий рахунок та видав платіжну картку «Універсальна» з встановленням ліміту кредитування в 5000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов'язань не виконав. Позивач просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 22285,44 грн., який виник станом на 18 липня 2017 року та у повернення сплачені судові витрати (а.с.1-3). Ухвалами суду від 20 грудня 2017 року та від 23 травня 2018 року було задоволено клопотання відповідача та витребувано від позивача письмові документи щодо укладеного між сторонами у справі договору, які були надані суду позивачем (а.с. 53, 59-72, 94, 100-120). У судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, про що надав письмову заяву (а.с.121-122). Відповідач у судове засідання, незважаючи на неодноразові виклики, повторно не прибув, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином - засобами рекомендованого поштового зв'язку, про причини своєї неявки суд не повідомляв, просив розглянути справу за його відсутності, надав заперечення на позов, у якому зазначав, що з позовом не погоджується у звязку з необґрунтованістю, зокрема надмірним підвищенням кредитного ліміту (а.с.49-51, 73). Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідач [PERSON] подав 19\~грудня 2015\~року до позивача заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому,відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у ПАТ КБ «Приватбанк», котрі йому були надані, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті ( а.с. 5). Тим самим,\~відповідач погодився\~на те,\~що вказана\~заява-анкета,\~разом із\~запропонованими банком\~Умовами та Правилами надання банківських послуг,\~Тарифами,\~складає та\~означає укладення\~між ним\~та позивачем\~договору про\~надання банківських\~послуг. Фактично між сторонами виникли кредитні зобовязання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобовязання, строки дії, права, обовязки та відповідальність сторін. На виконання умов договору 19 грудня 2015 року позивачем було відкрито картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано кредитну картку «Універсальна» (номер\~5168…2551)з встановленням ліміту кредитування в 5000 грн., з наступним збільшенням розміру ліміту до 5500 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з визначенням строку дії картки до жовтня 2019 року, підтвердженням чого є довідки банку та фотознімки відповідача з отриманою карткою (а.с.116-119). Відповідач розпочав активно користуватися банківськими послугами, які надавав позивач, шляхом використання наданих кредитних коштів за допомогою виданої картки, починаючи з 23 січня 2016 року, про що свідчить витяг з особового рахунку з деталізацією операцій (а.с.109-115). У відповідності до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. У ч. 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Факт користування відповідачем картковим рахунком та користування кредитними коштами є підтвердженням прийняття відповідачем пропозиції Банку щодо надання банківських послуг, що узгоджується з вимогами ч.2 ст. 642 вказаного Кодексу. Станом на день розгляду справи відповідач не подавав заяви до банку про закриття карткового особового рахунку. Відповідно п. 1.1.7.11 Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» договір діє протягом 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Отже, договір про надання банківських послуг, який було укладено між сторонами у справі у грудні 2015 року, враховуючи, що строк дії платіжної картки не закінчився та відсутністю повідомлення відповідача про його припинення, фактично та юридично продовжувався ще на один рік і є чинним станом на день розгляду справи. Відповідно до\~умов договору\~відповідач взяв\~на себе\~зобов'язання\~щодо своєчасного\~повернення кредиту,\~сплати відсотків\~за користування\~у встановлені\~строки.\~Взяті на\~себе зобов'язання\~відповідач не\~виконує,\~що підтверджується\~обчисленим позивачем\~розрахунком заборгованості,\~ загальний\~розмір якої\~станом на\~18\~липня \~2017\~року становить\~22285,44\~грн.,\~з них:\~-\~заборгованість за\~кредитом \~10819,58\~грн.;\~ -\~заборгованість \~по процентам\~за користування\~ кредитом\~ 3878,07грн.;\~ -\~заборгованість за\~пенею \~ 6050,39\~грн.;-\~штрафи:\~-\~фіксована частина\~ \~500\~грн.,\~ процентна\~складова \~ 1037,40\~грн. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Доводи відповідача щодо зазначення розміру боргу за кредитом у 10819,58 грн. як підвищеного надмірно розміру ліміту, який було встановлено у 5500 грн., не заслуговують уваги, оскільки з додаткових пояснень представника Банку, які не були спростовані відповідачем, та витягу з особового рахунку постає, що відповідач скористався за допомогою картки періодично з 18 липня 2016 року по 07 вересня 2017 року додатковим сервісом «Оплата частинами» (а.с.100-102, 109-112). В іншій частині розрахунків видів заборгованості спір щодо розмірів та порядку обчислення сум заборгованості між сторонами фактично відсутній. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. Згідно ст.ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 зазначеного Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 15432,53 грн., з них: - заборгованість за кредитом 10819,58 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 3878,07 грн.; - штраф процентна складова 734,88 грн. (5% від (10819,58 грн. + 3878,07 грн.)) Необхідно відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення виконання зобовязання у вигляді пені 6050,39 грн. та штрафу (фіксована частина) 500 грн., а також штрафу (процентна складова) 302,52 грн.(1037,40 грн.-734,88грн.). При цьому, суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України у Постанові за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Зокрема, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, на підставі наведеного та відповідно до статті 549 ЦК України суд зазначає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також, суд враховує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а звідси штраф не може бути постійною величиною. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. при поданні позову, що позов підлягає частковому задоволенню, відповідач не визнав позов, а також, що відповідач не надав документів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обовязку повернення сплаченого позивачем судового збору. Тому, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при обчисленні розміру коштів, які підлягають стягненню у повернення сплаченого судового збору, застосовуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти у розмірі 1104 грн. (1600грн.х(15432,53 грн.: 22285,44грн.)), а у стягненні частини сплаченого судового збору у розмірі 496 грн. позивачеві слід відмовити. Даний позов розглянуто в межах заявлених Банком вимог.

Outcome: partial