Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 01 липня 2009 року між ним і [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу 10 000 доларів США, що також підтверджується письмовою розпискою. За договором позики і зазначеної розписки [PERSON] зобов»язувався повернути борг протягом п»ятнадцяти місяців з дня отримання грошових коштів, виплачуючи йому щомісячно не менше трьох тисяч гривень в перерахунку на долари США по курсу на день повернення чергової частини боргу. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року по справі № 2-1552/12 позовні вимоги позивача задоволено частково, і стягнуто з відповідача суму заборгованості на загальну суму 91 962 грн. 85 коп., з яких: проценти за договором за період з 01 жовтня 2010 року по 01 січня 2012 року в розмірі 7 215 грн. 25 коп., суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 01 жовтня 2010 року по 01 січня 2012 року в розмірі 4947 грн. 60 коп., основну суму боргу по офіційному курсу долара США, встановленого НБУ станом на 01 січня 2012 року в розмірі 79 800 грн. 02 липня 2012 року зазначене рішення суду набрало чинності, і станом на 23 вересня 2015 року відповідачем не виконано, суму заборгованості не сплачено. Так, договором позики від 01 липня 2009 року зазначено, що предметом позики є грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. Таким чином, сторони під час укладання договору позики передбачили грошовий еквівалент суми позики в іноземній валюті-долари США, у зв»язку з чим, враховуючи зміст ст. 533 ЦК України, сума боргу підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США на день платежу. У зв»язку з тим, що [PERSON] погашення заборгованості не здійснив, сума боргу підлягає індексації відповідно до офіційного курсу 1 долара США, встановленого НБУ на даний час. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року з [PERSON] на користь позивача стягнуто суму основного боргу, враховуючи офіційний курс НБУ станом на 01 січня 2012 року в сумі 79 800 грн. (курс одного долара США-8,03 грн.). Станом на 23 вересня 2015 року офіційний курс 1 долара США становить 21,738564 грн.. Таким чином, враховуючи положення ст. 533 ЦК України та факт непогашення відповідачем існуючої заборгованості, станом на 23 вересня 2015 року стягненню підлягає сума заборгованості з урахуванням курсової різниці. Отже, розмір заборгованості станом на 23 вересня 2015 року, що підлягає сплаті відповідачем, з урахуванням курсової різниці, становить: (79800 грн. (сума боргу, яка була стягнута за рішенням суду)х2,706)-79800 грн. (сума боргу, яка була стягнута за рішенням суду)=136 138 грн. 80 коп.. Кінцевим терміном сплати суми позики є 01 жовтня 2010 року, а тому 3% річних мають обраховуватись з 01 жовтня 2012 року по 23 вересня 2015 року, і кількість прострочених днів виконання зобов»язання становить 996 календарних днів. Таким чином, [PERSON] зобов»язаний сплатити на його користь 3% річних від суми позики в розмірі 11 144,73 грн.. Як вважав позивач, відповідач зобов»язаний сплатити на його користь інфляційні збитки від суми неповернутої позики в розмірі 137 337 грн. 07 коп.. За таких обставин, як вважав позивач [PERSON], відповідач [PERSON] зобов»язаний сплатити на його користь проценти за користування чужими грошовими коштами (неповернута сума заборгованості) в розмірі 91 126 грн. 10 коп.. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед ним станом на 23 вересня 2015 року становить 375 746 грн. 70 коп., з яких: 136 138,80 грн.-сума основного боргу за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року, за виключенням суми заборгованості, стягнутої з відповідача на підставі рішення суду; 11 144 грн. 73 коп.-три відсотки річних; 137 337 грн. 07 коп.-інфляційні збитки від суми неповернутої позики; 91 126 грн. 10 коп.-проценти за користування чужими грошовими коштами. Оскільки [PERSON] умисно ухиляється від виконання свого зобов»язання по поверненню позичених грошових коштів, тому він змушений звернутись до суду з позовом для захисту свого порушеного майнового права та стягнення суми боргу в примусовому порядку. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 11, 14, 16, 202, 203, 208, 526, 530, 599, 610, 612, 1046-1050 ЦК України просив стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості в розмірі 375 746 грн. 70 коп.. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав в частині половини основного боргу-79 800 грн., 11 144 грн.73 коп.-три проценти річних, в решті позов не визнав і заперечував поти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Згідно вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов»язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК цього Кодексу. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року, яке набрало чинності, в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та моральної шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 91 962 грн. 85 коп. боргу, 919 грн. 62 коп. судового збору, а всього-92 882 грн. 47 коп.. В решті позову відмовлено. В рішенні суду від 20 червня 2012 року вказано, що станом на 01 січня 2012 року розмір боргу відповідача перед позивачем складає 79 800 грн.-борг за договором позики; термін прострочення станом на 01 січня 2012 року-14 місяців облікова ставка НБУ 7,75 процентів річних, що від простроченої суми складає проценти за договором позики 7215 грн. 25 коп.=79800 грн. *(7,75%/12*14 місяців)/100, індекс інфляції за даними НБУ: жовтень-грудень 2010 року-1,6% 2011 рік-4,6%, а всього-6,2%. Сума з врахуванням 6,2% індексу інфляції за час прострочення платежу складає: 79800*6,2400=4 947 грн. 60 коп.. Всього: 79800+4947,60+7215,25-91962,85 грн.. Відповідно до наданої суду представником позивача [PERSON] копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 вересня 2012 року головним державним виконавцем Міщенко Л.М. ВДВС Києво-Святошинського РУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1552/2012, виданого 16 серпня 2012 року Києво-Святошинським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 92 882 грн. 47 коп.. Також згідно копії постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 12 грудня 2013 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського РУЮ Київської області [PERSON] постановлено стягнути з боржника [PERSON] витрати на проведення виконавчих дій у сумі 100 грн.. В судовому засіданні 04 листопада 2015 року відповідач [PERSON] позов визнав частково, а саме щодо стягнення з нього на користь позивача [PERSON] 136 138 грн. 80 коп. суми основного боргу і 11 144 грн. 73 коп.-три відсотки річних, при цьому відповідач не зміг надати суду обгрунтовані пояснення. а саме чому у вказаній частині він борг визнає, в решті вимог заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] також пояснив суду, що він сплачував борг, перераховуючи кошти відповідно до вказаного вище виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь позивача суми боргу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 04 листопада 2015 року підтвердив суду, що він отримував 02 листопада 2015 року грошові кошти в розмірі 4 613 грн. 71 коп., але з повідомлення незрозуміло було від кого вони йому надійшли. У зв»язку з вищевикладеним суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вимогами ч. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов»язаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Оскільки з позовної заяви, доданих копій постанов ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області, пояснень сторін у справі, суду стало зрозуміло, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в загальному розмірі 92 882 грн. 47 коп. перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Києво-Святошинського РУЮ, і ні позивач, ні відповідач не знають конкретного розміру заборгованості відповідача перед позивачем на час розгляду справи в суді, тому суд неодноразово роз»яснив в судовому засіданні 04 листопада 2015 року сторонам у справі про їхнє право щодо витребування і подання доказів, які мають значення для вирішення справи, а саме витребування матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу. Дані докази необхідні були суду для повного і всебічного з»ясування обставин справи, а саме на якій стадії знаходиться виконавче провадження, чи виконувалось рішення суду відповідачем, які грошові кошти він сплачував на користь позивача, та який розмір заборгованості відповідача перед позивачем існує на час розгляду справи. Сторони у справі у судовому засіданні підтвердили, що розяснені їм судом права зрозумілі, однак не використали передбачене ЦПК України право на подання суду відповідного клопотання про витребування необхідних доказів у даній цивільній справі, а саме матеріалів виконавчого провадження, і зазначили, що самі нададуть необхідні докази суду. В судовому засіданні 21 грудня 2015 року відповідач [PERSON] пояснив суду, що йому стало відомо, що з пояснень державного виконавця його борг перед позивачем становить 88 628 грн., однак належних доказів в обгрунтування даних пояснень відповідач суду не надав. Натомість, відповідач в даному судовому засіданні вже визнав позов в частині стягнення з нього 79 800 грн., як половини боргу, і 11 144 грн. 73 коп.-три відсотки річних, не змігши суду пояснити чому у вказаній частині вимог борг визнає, в решті вимог заперечує поти задоволення позову. Також відповідач [PERSON] пояснив суду, що під час примусового виконання рішення суду про стягнення з нього на користь позивача ним були сплачені грошові кошти в розмірі 10000 грн., 1500 грн., 1500 грн., 500 грн.. В судовому засіданні 21 грудня 2015 року представник позивача надала суду постанову про відкриття виконавчого провадження від 03 вересня 2012 року, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 12 грудня 2013 року, інформацію про виконавче провадження, взяті з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Однак, суд вважає дані документи неналежними доказами, оскільки з них суду неможливо встановити-який розмір заборгованості існує на даний час відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] та чи виконується відповідачем рішення суду і в якій частині погашена ним заборгованість відповідно до проведених державним виконавцем виконавчих дій згідно матеріалів виконавчого провадження. Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши подану позовну заяву та додані на її обґрунтування докази, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] і представник позивача не надали суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed