Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому він просить в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за ним право власності на нерухоме майно у виді будинку,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,та будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що він постійно, протягом більше п`яти років проживав разом із померлою, опікувався нею, вів з нею спільне господарство, мав взаємні права та обов`язки, у зв`язку з чим, його віднесено до спадкоємців четвертої черги за законом та він прийняв спадщину після померлої за фактом постійного проживання із нею на момент смерті у порядку статті 1268 ЦК України. Він постійно проживав із [PERSON] на території Російської Федерації, а саме в с. Вревське, Кочубеївського району Ставропольського краю де вона і померла, залишивши після себе вказане нерухоме майно на території України, будучи громадянкою України. Відповідач у справі так само допомагав [PERSON] , у зв`язку з чим при купівлі будинку в с. Чарівне на нього було оформлено його Ѕ частину, а відтак він має такі саме підстави для прийняття спадщини, що відкрилася. З огляду на неможливість оформлення спадщини на території Російської Федерації, щодо майна, яке належить громадянці України та знаходиться на території України, та зважаючи на необхідність встановлення фактів, які мають юридичне значення, що мали місце на території іноземної держави, позивач звернувся до суду із відповідними вимогами посилаючись на норми міжнародного приватного права. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. На судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів. Не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Зважаючи на повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, однак його повторну неявку, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд вважає за необхідне провести розгляд справи у заочному порядку. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Так, судом встановлено, що [INFO] в селі Вревське Кочубеївського району Ставропольського краю Росії померла [PERSON] , яка була громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 19 вересня 2017 року керівником відділу запису актів громадянського стану Ставропольського краю по Кочубеївському району, переклад якого з російської на українську мову здійснений перекладачем [PERSON] 31 жовтня 2017 року, що в свою чергу засвідчено нотаріусом Кочубеївського району Ставропольського краю. Суд приймає до уваги вказаний документ як доказ факту смерті [PERSON] , оскільки відповідно до статті 13 частини II Розділу І Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах ратифіковану Законом № 240/94-ВР (240/94-ВР) від 10 листопада 1994 року (підписана, зокрема РФ та Україною), документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Після смерті\~ [PERSON] \~на території\~України залишилось\~майно у\~виді житлового\~будинку,\~яке знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,та Ѕ частки будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом договору № 7403 купівлі-продажу від 09 червня 2000 року укладеним між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , зареєстрованого в Херсонській товарній біржі «Ізумруд», та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 вересня 2020 року № 224790902. Відповідно до довідки Відділу соціальної допомоги та підтримки населення адміністрації Кочубеївського муніципального району Ставропольського краю від 18 жовтня 2018 року № 1117/01-08, переклад якого з російської на українську мову здійснений перекладачем [PERSON] 05 листопада 2018 року, що в свою чергу засвідчено нотаріусом Кочубеївського району Ставропольського краю, [PERSON] на момент смерті проживала за адресою: [ADDRESS] з 2011 року. Також, за цією адресою з нею з вересня 2012 року проживав [PERSON] з яким [PERSON] вела спільне господарство і який доглядав за нею, оскільки вона потребувала допомоги за станом здоров`я. Між вказаними особами була досягнута домовленість щодо користуванням житловою площею, спільним майном, коштами. Таким чином, [PERSON] будучи громадянкою України, на момент смерті проживала на території Російської Федерації, а спадкове майно у неї залишилося на території Республіки Україна. При цьому, право позивача на спадкування вказаного майна залежить від фактів, що мали місце на території іноземної держави. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземним елементом є, зокрема, ознака яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в такій формі: юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Отже, в даному випадку мають місце приватноправові відносини з іноземним елементом, окремі питання вирішення яких врегульовані вказаним законом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Таким чином, враховуючи, що між сторонами виникли спадкові правовідносини щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України, питання щодо кола спадкоємців, прийняття спадщини та права на вказане спадкове майно регулюється нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що особа може набути право на спадкове майно за таких умов: вона відноситься до кола спадкоємців визначених законом; нею прийнято спадщину у встановленому законом порядку; спадкодавець на момент смерті мав власність або права, які не припинилися у зв`язку з його смертю. Отже, із зазначених положень цивільного законодавства вбачається, що позивач є спадкоємцем четвертої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , шляхом постійного проживання з нею, а отже має право ставити на вирішення суду питання про перехід прав належних спадкодавцю до нього у порядку спадкування. При цьому, вирішуючи питання про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, суд виходить із роз`яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в пункті 21 якої зазначено про те, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. За даних обставин встановлено, що [PERSON] , як молода людина, яка працевлаштувалася на території Російської Федерації домовився про постійне проживання разом із [PERSON] з метою забезпечення себе доступним місцем проживання за умови надання їй допомоги, якої вона потребувала з причини свого віку, який обумовив і стан її здоров`я. В результаті таких відносин у осіб виникли взаємні права та обов`язки, а саме [PERSON] зобов`язаний був опікуватися [PERSON] , прибиратися, готувати, сплачувати комунальні послуги, забезпечувати дозвілля останньої, а вона зобов`язана була забезпечити [PERSON] місцем для проживання, вільним користуванням спільним майном та його особистим майном. При цьому, у сторін виникли відповідні зустрічні права, що кореспондувалися вказаними обов`язками. У зазначених осіб утворився спільний побут, який виразився в спільному бюджеті, спільному харчуванні, спільному користуванні майном, спільних витратах на утримання житла, наданні взаємної допомоги. Вказані обставини вбачаються з довідки Адміністрації Кочубеївського муніципального району Ставропольського краю від 18 жовтня 2018 року № 1117/01-08, зміст якої наведено вище, а також рішення Жовтневого районного суду м. Ставрополь від 12 жовтня 2016 року, переклад якого з російської на українську мову здійснений перекладачем [PERSON] 05 листопада 2018 року, що в свою чергу засвідчено нотаріусом Кочубеївського району Ставропольського краю, яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання укладеним, однак у мотивувальній частині якого встановлено, що вказані особи проживали разом за адресою: [ADDRESS] з вересня 2012 року, мали спільний побут та взаємні права та обов`язки. Рішенням суду встановлено, що факт укладення між сторонами договору довічного утримання не доведено, оскільки відсутні конкретні докази укладення такого договору та його не піддано державній реєстрації. Поміж тим, суд встановив, що у сторін виникли фактичні сімейні відносини, з огляду на виникнення спільного бюджету, витрат на харчування та утримання житла. Також сторони домовилися про взаємну допомогу, порядок користування житлом. Надання взаємної допомоги виключає наявність правовідносин щодо пожиттєвого утримання предметом яких є передача майна у власність в рахунок надання утримання, що в даному випадку не мало місце. Крім того, вказані сімейні відносини також вбачаються із факту реєстрації [PERSON] з 27 серпня 2012 року за однією адресою з [PERSON] , тобто у належному їй будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Такі обставини підтверджені будинковою книгою на вказаний будинок. Із факту постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] на час її смерті протягом п`яти років також вбачається факт прийняття спадщини у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] як спадкоємець четвертої черги прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , а отже він успадкував все майно, що належало їй на час смерті у виді вказаного нерухомого майна. Відповідно до відомостей наданих Каховською міською державною нотаріальною конторою Херсонської області у листі від 22 січня 2021 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] за даними Спадкового реєстру спадкової справи не виявлено. Відповідно до відомостей наданих Великоолександрівською державною нотаріальною конторою Херсонської області у листі від 29 грудня 2020 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 29 грудня 2020 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадкова справа не заводилась. З цих підстав слід визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог слід відмовити з огляду на те, що відповідно до договору № 7403 купівлі-продажу від 09 червня 2000 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , зареєстрованого в Херсонській товарній біржі «Ізумруд», інша Ѕ частка житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] , а отже вона не увійшла до спадкової маси. Також суд встановив, що оскільки відповідач хоча і є співвласником майна належного спадкодавцю, однак він будучи не віднесеним до спадкоємців будь-якої з черг за законом або за заповітом, не набув прав на спадкове майно, що було предметом даного спору. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції. На підставі викладеного,

Outcome: partial