Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

у квітні 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2015 року він позичив відповідачу 18\~000 гривень, які останній пообіцяв повернути після збирання врожаю у 2016 році, тобто до кінця 2016 року. У визначений домовленістю термін та до цього часу відповідач борг не повернув. У серпні 2016 року після збирання врожаю [PERSON] відмовився повертати кошти та побив його, у звязку з чим він звернувся із заявою до поліції, за якою було проведено перевірку та надано відповідний висновок. В ході перевірки [PERSON] надавав пояснення в яких підтвердив наявність у нього грошового боргу перед ним. 16 грудня 2016 року він направив відповідачу письмову претензію про повернення боргу до 1 січня 2017 року, однак той її проігнорував. Позивач вважає, що крім основного боргу відповідач має сплатити на його користь індекс інфляції та 3% річних, що відповідатиме вимогам ст. 625 ЦК України. У звязку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь 29\~086, 00 грн грошового боргу, а також сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн та витрати на правову допомогу 1500 грн, а всього 31\~226 грн. У судовому засіданні позивач та його представник просять позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві, при цьому позивач зазначив, що дав у позику відповідачу 15000, а не 18000 грн, як це вказано у позові, ніякого письмового документу на підтвердження укладення договору позики не укладав, а вчора 20.07.2017р. отримав кошти в сумі 15000 грн і бажає, щоб відповідач сплатив йому відсотки. Відповідач позов не визнав зазначив, що весною 2015 року позичив у позивача 15000 грн, які вчора повернув, ніякого договору не укладав і проценти вони не обумовлювали. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що 16 грудня 2016 року позивач направив на адресу відповідача претензію про повернення позики, а саме, грошових коштів у сумі 18\~000 грн та 5\~000 доларів США, у строк до 1 січня 2017 року. Вказана претензія була отримана відповідачем 20.12.16р., що стверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.6). 20.07.2017р. позивач отримав від відповідача 15000 грн, що стверджується розпискою (а.с. 28). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Так, договір позики підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи оцінку доказам у справі, суд вважає, що позивачем не доведено факту укладення між ним та відповідачем договору позики, оскільки відповідного письмового доказу надано не було, в судовому засіданні сторони не заперечували, що такий договір письмово не укладався, а відтак ці обставини не породжують ніяких правових наслідків для відповідача, у звязку з чим приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed