Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 02.07.1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, актовий запис №231, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з початку вересня 2018 року сторони припинили спільне проживання, сім`я розпалася та носить виключно формальний характер, примирення з [PERSON] та збереження родини є неможливим. Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Спору щодо спільного майна немає. Відповідачка в добровільному порядку розірвати шлюб не бажає. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином. 22.02.2021 року надав суду заяву, в якій вказав, що просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, сповіщена про час, дату та місце судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив проти позовних вимог не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 02.07.1998 року, що підтверджується записом акта про одруження №231, вчиненим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області (а.с.21). Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved