Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У жовтні 2016 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 16.05.2011 року в сумі 28 460 грн. 82 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між банківською установою та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 3300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому [PERSON] за цим же договором 20 березня 2012 року отримав від банку ще одну платіжну кредитну карту строком дії до листопада 2015 року. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2016 року виникла заборгованість в сумі 28 460 грн. 82 коп., з яких: заборгованість за кредитом 1461 грн. 09 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 21 468 грн. 26 коп., заборгованість по пені та комісії 3700 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 1331 грн. 47 коп. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ „ПриватБанк відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. На думку позивача, суд не повинен був застосовувати правову позицію, викладену в постанові ВСУ від 11.03.2015 року, так як вона не стосується даних правовідносин, оскільки у правовідносинах, що виникли між сторонами Умови є складовою частиною кредитного договору. Підписавши анкету-заяву відповідач погодився, що ця заява та памятка клієнта, Правила надання банківських послуг, Тарифи становлять договір про надання банківських послуг. Позивач зазначає, що кредитний договір від 16.05.2011 року не визнаний недійсним, тому є обовязковим для виконання. Відповідач не спростував заяву про видачу кредиту підписану ним особисто та розрахунок заборгованості. Заслухавши суддюдоповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутні істотні умови, які притаманні договору; Умови та правила надання банківських послуг не були підписані позичальником, хоча банк мав таку можливість, тому відповідач вважається таким, що не надав згоду на викладені в них умови, обовязки, розміри штрафних санкцій, порядок нарахування відсотків; банком не надано доказів, що тарифи, викладені в довідці про умови кредитування, діяли саме на час підписання [PERSON] анкети; позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредитної карти 20.03.2012 року. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем, 16 травня 2011 року між ПАТ КБ „ПриватБанк та [PERSON] був укладений договір, згідно якого останні отримала кредит в сумі 3300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості. Відповідачем [PERSON] була отримана кредитна карта №5577212706317297. Зазначені умови викладені у заяві позичальника при отриманні кредиту від 16.05.2011 року. Згідно вказаної заяви [PERSON] підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому у письмовій формі, про що свідчить його підпис (а.с.7 зворот). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Факт отримання від ПАТ КБ „ПриватБанк грошових коштів та платіжної карти №№5577212706317297 [PERSON] не заперечувався, проте останній заперечував отримання від ПАТ КБ „Приватбанк 20 березня 2012 року нової платіжної карти №5211537406721402. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено апеляційним судом, після отримання кредитної картки 16 травня 2011 року, [PERSON] отримав кредитну карту №5211537406721402 зі строком дії до листопада 2015 року, що підтверджується витягом з програмного комплексу банку про видачу карти, зокрема, скріншотом (фото) екрану ПК з відділення ПАТ КБ „ПриватБанк з фотографією [PERSON] з отриманою картою 20 березня 2012 року. Зазначене не спростовано [PERSON] в жодний належний спосіб. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В ході розгляду справи відповідачем не було доведено, що він звертався до банківської установи з заявою про закриття карткового рахунку. Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у звязку з чим станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 28 460 грн. 82 коп., з яких: заборгованість за кредитом 1461 грн. 09 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 21 468 грн. 26 коп., заборгованість по пені та комісії 3700 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1331 грн. 47 коп., що підтверджується наданим банком розрахунком (а.с.4-5). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). В своїй постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України, висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В суді першої інстанції відповідач заявив клопотання про відмову у задоволенні позову з посиланням на пропуск банком строків звернення до суду. Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що сторонами встановлений збільшений строк позовної давності тривалістю 50 років, що знайшло своє відображення в п. 1.1.7.3.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, оскільки положеннями ч. 2 ст. 259 ЦК України визначено, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Умови надання споживчого кредиту, на думку апеляційного суду, таким договором не являються, оскільки відповідачем не підписувались. Окремо договір про збільшення строку позовної давності сторонами не укладався. Крім цього, стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що в цих Умовах був зазначений збільшений строк позовної давності в момент підписання [PERSON] заяви позичальника або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Наведене узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Останній платіж на погашення свого боргу [PERSON] вніс 13 червня 2013 року, тобто річний строк для предявлення вимог стягнення нарахованих пені та комісії закінчився 14 червня 2013 року. Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] пені та комісії. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову (п. 2.1.1.7.6). Отже, вимоги позивача про стягнення штрафів підлягають задоволенню. Відповідно до правової позиції, висловленою Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс14) за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). З наданої банком роздруківки по проведенню операцій по платіжним карткам [PERSON] вбачається, що останній раз кошти на погашення суми заборгованості по рахунку надходили 13 червня 2013 року на кредитну карту №5211537406721402 в сумі 220 грн. (а.с.63-72). Строк дії карти №5211537406721402 був встановлений до листопада 2015 року. В суд з позовом ПАТ КБ „ПриватБанк звернулось 21 листопада 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Виходячи з цього, заявлені банком вимоги в частині стягнення з [PERSON] тіла кредиту та відсотків за його користування підлягають задоволенню. Беручи до уваги невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк та стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за кредитом та відсотками. Відповідно до ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1369 грн. 46 коп. та 1506 грн. 41 коп. за розгляд справи апеляційним судом, а всього 2875 грн. 87 коп.

Outcome: partial