Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Гукливської сільської ради, в якому просив визнати за ним право на отримання земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, у власність за набувальною давністю, на підставі ст. 119 Земельного кодексу України та зобовязати Гукливську сільську раду вирішити питання про передачу йому зазначеної ділянки у власність за набувальною давністю, в порядку, передбаченому ст.ст. 118, 119 Земельного кодексу України. В обґрунтування позову зазначав, що на підставі рішення Гукливської сільської ради від 03 березня 1998 року № 10 йому та мешканцю смт. Воловець [PERSON] було передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,35 га на території с. Гукливий. 16 березня 1998 року позивачу та [PERSON] на зазначену земельну ділянку було видано державний акт про право постійного користування землею серії ЗК № 004-00010. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року [PERSON] продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні. 10 травня 2007 року Воловецьким державним виробничим підприємством технічної інвентаризації (далі Воловецьке ДВПТІ) за позивачем було зареєстровано право власності на обєкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0, 35 га. Позивач зазначає, що на його неодноразові звернення до Гукливської сільської ради із заявами про передачу земельної ділянки, яка тривалий час знаходиться в його користуванні на законних підставах, йому було відмовлено в реалізації права на отримання її у власність. Покликаючись на ст. 118, 119 Земельного кодексу України, позивач вважає, що у нього є законні підстави для отримання зазначеної ділянки, якою він безперервно користується з 1998 року у власність за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач підтримав позов покликаючись на обставини викладені позовній заяві. Представник відповідача Гукливської сільської ради [PERSON] позов не визнав посилаючись на те, що позивач не звертався до Гукливської сільської ради із заявою про надання йому у власність земельної ділянки за набувальною давністю. Крім того, він неправомірно отримав у користування земельну ділянку, а також йому неправомірно було зареєстровано право власності на обєкт нерухомості, який знаходиться на спірній ділянці, а тому він не має права на отримання цієї земельної ділянки у власність за набувальною давністю. Позивач, якому було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, за чинним законодавством не має права на користування цією ділянкою, оскільки вчасно не використав свого права на переоформлення у встановленому порядку право власності. Просив у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, провівши огляд доказів (земельних ділянок) за їх місцезнаходженням у смт. Жденієво Воловецького району Закарпатської області суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що з 1998 року земельна ділянка загальною площею 0,35 га, яка розташована в с. Гукливий, Воловецького району Закарпатської області в урочищі «Вички», знаходилась у спільному користуванні позивача [PERSON] та [PERSON] Ця обставина підтверджена державним актом на право постійного користування землею серії ЗК № 004-00010, виданого Гукливською сільською радою 16 березня 1998 року на підставі рішення 10-ї сесії 22 скликання Гукливської сільської ради народних депутатів Воловецького району Закарпатської області від 03 березня 1998 року № 10 (а.с. 14). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року [PERSON] продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні, позивачу. Ця угода на час розгляду справи не оспорювалася. 10 травня 2007 року Воловецьким ДВПТІ за позивачем було зареєстровано право власності на обєкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0, 35 га (а.с. 6). Відповідно до рішення Гукливської сільської ради від 13 липня 2016 року № б/н позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га в урочищі «Вички» для ведення особистого підсобного господарства в звязку з тим, що на даній земельній ділянці збудовано будівлю та пилораму (а.с.9). В судовому засіданні Гукливський сільський голова [PERSON] визнав, що пилорами на зазначеній земельній ділянці немає. За рішенням Гукливської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 209 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою с. Гукливий, урочище «Вички» на території Гукливської сільської ради, без зазначення підстав для такого рішення (а.с. 10). Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. У відповідності з ч. 2 статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статей 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. За змістом п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України таке право у особи може виникнути не раніше 1 січня 2017 року. Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України N 2768-III від 25.10.2001 року громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Право постійного користування земельною ділянкою позивача у встановленому законом поряду не припинялося. Підстав для примусового припинення такого права під час розгляду справи судом не встановлено. Виходячи з наведеного, на момент прийняття рішень Гукливською сільською радою про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га в урочищі «Вички» у власність позивача від 13 липня 2016 року б/н та від 21 жовтня 2016 року № 209 спірна земельна ділянка знаходилася у постійному користуванні позивача [PERSON], а тому відмова у передачі цієї земельної ділянки у власність позивача є порушенням його конституційного права на отримання землі у власність. На підставі досліджених доказів суд встановив, що позивач [PERSON] починаючи з березня 1998 року добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою площею 0,35 га в урочищі «Вички» на території Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, протягом більше 15 років, але не має документів, які за чинним Земельним кодексом України свідчили б про наявність у нього прав на цю земельну ділянку, оскільки право постійного користування земельними ділянками для громадян чинний Земельний кодекс України не передбачає. Суд вважає, що позивач має право на отримання земельної ділянки у власність за набувальною давністю на підставі ст. 119 Земельного кодексу України. З врахуванням встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, а порушене право позивача підлягає захисту в спосіб визначений статтями 118 , 119 Земельного кодексу України.

Outcome: approved