Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У квітні 2013р. до Гагарінського районного суду м. Севастополь з позовною заявою звернувся [PERSON] до Державного підприємства «Севастопольське авіаційне підприємство» (надалі ДП «САП») у який зазначив, що 04.01.2011р. між ним та ДП «САП» був укладений договір на юридичне обслуговування підприємства строком на 3 роки. За умовами договору він повинний був забезпечити юридичне обслуговування підприємства, а підприємство зобов'язалося здійснювати щомісячну оплату за договором в сумі 7000,00 гривень, які повинно було сплачувати до 25 числа поточного місяця. За взаємною домовленістю сторін договір був достроково розірваний 23.01.2013р.. Через неналежне виконання ДП «САП» своїх обов'язків у підприємства за період з 01.07.2011р. по 23.01.2013р. виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 126000,00 гривень. За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму, 3% річних в сумі 3748,75 гривень та судовий збір. Державне підприємство «Севастопольське авіаційне підприємство» з позовом не погодилося та подало зустрічний позов у якому не заперечується, що дійсно 04.01.2011р. між позивачем та ДП «САП» був укладений договір на юридичне обслуговування підприємства, який достроково був розірваний за домовленістю сторін. ДП «САП» вважає, що позивачем безпідставно нарахована заборгованість та 3% річних, так як за вказаний період не були складені акти виконаних робіт, складання яких хоч і не передбачено договором, але за загальними вимогами законодавства вони повинні були складатися. Також, на думку підприємства, п.4.3 Договору, яким передбачена щомісячна оплата послуг навіть без замовлень з боку підприємства є нікчемною, так як замовлення на виконання робіт не підтверджені актами виконаних робіт і положення цього пункту не тільки спрямоване на реальне настання юридично значимих наслідків, але й перешкоджає їх настанню. За цих обставин підприємство просило суд визнати дії позивача щодо нарахування суми заборгованості та 3% річних - протиправними. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з мотивів викладених у позовної заяві, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача Наконечний В.В. позовні вимоги зустрічного позову ДП «САП» підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з мотивів викладених у позовної заяві, первісний позов [PERSON] просив задовольнити частково лише в частині по якій наявні акти виконаних робіт, в іншій частині просив відмовити. Заслухавши думку сторін та вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову повинно бути відмовлено з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб в межах заявлених позовних і на підставі доказів наданих сторонами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (п.1 ст. 60 ЦПК) За приписами ст.ст.57 - 60 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін; докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмету доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть. Судом встановлено, що 04.01.2011р. ДП «САП» та [PERSON] уклали договір на юридичне обслуговування підприємства із строком дії до 31.12.2013р. (п.5.1 договору). За умовами договору він повинний був забезпечити юридичне обслуговування підприємства (п.1.1), а підприємство зобов'язалося здійснювати щомісячну оплату за договором в сумі 7000,00 гривень, які повинно було сплачувати до 25 числа поточного місяця (п.2.4 та п.4.1). За взаємною домовленістю сторін договір був достроково розірваний 23.01.2013р.за п.6.2 договору. Пунктом 4.3 вказаного договору було встановлено, що незалежно від заявок підприємства на виконання робіт у окремі періоди, підприємство повинно здійснювати оплату, що передбачена п.4.1 договору, тобто 7000,00 гривень на місяць. Договором не передбачено складання акту виконаних робіт на підтвердження виконаних робіт. Позивачем доведено, а відповідачем не заперечується, що з липня 2011р. підприємство припинило виконувати взяті на себе обов'язки передбачені п.4.1 договору. За приписами ст.ст. 3, 6, 526, 527, 530, 626, 629 ЦК України в Україні встановлена свобода договорів, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; при цьому умови договору є обов'язковими для виконання сторонами, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, дійсному волевиявленню учасника правочину (тобто має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), правочин має вчиняться у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] довів обґрунтованість своїх вимог, а тому його позов підлягає задоволенню. Суд не може погодитися з позовними вимогами викладеними у зустрічному позові, так як в Україні встановлено свобода договорів. Отже, сторони при укладанні договорів самі обирають за яких умов вони згодні співпрацювати, а тому тільки від їх волевиявлення залежало включати в умови договору складання акту виконаних робіт, або ні. Сторонами договір укладений в письмовій формі та ними підписаний. Підприємство погодилось з умовами договору так як на початку дії договору сплачувало кошти позивачеві без укладання актів виконаних робіт. За таких обставин суд не вважає, що умови викладені у п.4.3 є недійсними так як законодавством не передбачено обов'язкового складання акту виконаних робіт для такого виду договору. Крім того, замовлення на виконання робіт та акти виконаних робіт не є тотожними поняттями, а тому суд не погоджується з думкою відповідача, що це є одне й теж. Також суд не погоджується з думкою відповідача про те, що умови договору викладені у п.4.3 не направлені на реальне настання юридично значимих наслідків. Із змісту п.4.3 випливає, ще незалежно від заявок довірителя у певні періоди він не звільняється від сплати чергового платежу. Отже, цим пунктом передбачено настання юридично значимого наслідку, а саме здійснення підприємством оплати чергового платежу. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, але такого способу захисту своїх прав як визнання дій по нарахуванню заборгованості та 3% річних - протиправними - діюче законодавство не передбачає. Крім того, звернення до суду з будь-якими вимогами є правом особи (ст.3 ЦПК, ст. 15 ЦК), а тому дії по визначенню позовних вимог не може бути визнано протиправним. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і вийти за межі заявлених позовних вимог не може. За таких обставин, у суду не має підстав для задоволення заявленої ДП «САП» вказаної позовної вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1349,42 гривень. Витрати відповідача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у сплаченому розмірі. На підставі викладеного та ст.ст. 3, 6, 15, 16, 526, 527, 530, 626, 629 ЦК України,

Outcome: approved