Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на спадкове майно, а саме на 1/2 частину квартири №11, розташовану в будинку №1 по вул. 24 квартал в м. Маріуполі Донецької області. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі біржового контракту, зареєстрованого у КП «Маріупольське БТІ» за №38296 від 23.02.2001 року, його батьку [PERSON] на праві власності належить квартира №11, розташована в будинку №1 по вул. 24 квартал в м.Маріуполі Донецької області, жилою площею 44,62 кв.м., загальною площею 65,59 кв.м. 06.01.2015 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру за вищевказаною адресою. Окрім нього, спадкоємцем першої черги за законом є також і дружина померлого [PERSON] відповідач по справі. У встановлений законом строк вони звернулись до приватного нотаріуса [PERSON] із заявами про прийняття спадщини. В теперішній час він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте 23.03.2016 року нотаріусом йому було відмолено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у звязку з тим, що ним не було надано правовстановлюючи документи на спадкове майно, які утримує у себе відповідач. Через відсутність можливості оформити у встановленому порядку свої спадкові права, він вимушений звернутися до суду з даним позовом для захисту свого права. В ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на спадкове майно, а саме на 1/2 частину квартири №11, розташовану в будинку №1 по вул. 24 квартал в м. Маріуполі Донецької області; визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши йому в користування ізольовану житлову кімнату №2 площею 15,7 кв.м., а ізольовані житлові кімнати №3,4 площею 16,8 кв.м. та 13,8 кв.м. відповідно виділити в користування [PERSON]; інші приміщення квартири, а саме: кухню №53 площею 5,7 кв.м., коридор №1 площею 11,56 кв.м., ванную 36 площею 2,98 кв.м. та вбиральню №72 площею 1,44 кв.м., залишити у спільному користуванні сторін; усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом вселення його до квартири №11, розташованої в будинку №1 по вул. 24 квартал в м. Маріуполі Донецької області. Також просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, повязані із розглядом справи. Збільшення позовних вимог обґрунтував тим, що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат жилою площею 46,3 кв.м., а також кухні, коридора, ванної та вбиральні. Загальна площа квартири згідно даних інвентаризаційної справи БТІ складає 68 кв.м. Приймаючи до уваги, що йому належить за законом 1/2 частина вказаної квартири, жила площа що відповідає вказаній частині складає 23,15 кв.м., а загальна 34 кв.м. В теперішній час в квартирі зареєстрована, мешкає та користується усією квартирою відповідач [PERSON] Своїми діями вона перешкоджає йому не тільки у користуванні та розпорядженні частиною квартири, а також і у виконанні обовязків, передбачених ст. 151 ЖК України. Відсутність у нього доступу до квартири, небажання відповідача надати йому ключі від вхідної двері підтверджує вказаний факт. Через відсутність у нього доступу до квартири, він не має можливості виконувати свій обовязок по сплаті комунальних послуг, по її утриманню. Через перебування у неприязних відносинах, сторони не можуть дійти згоди і щодо порядку користування спірною квартирою. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 01.12.2016 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на спадкове майно, а саме на 1/2 частину квартири №11, розташовану в будинку №1 по вул. 24 квартал в м. Маріуполі Донецької області, за заявою його представника, який має відповідні повноваження, залишені без розгляду. Позивач в судове засідання не зявився. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгялд справи без його присутності, а також без присутності позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням на лікарняному. При цьому суду відповідачем не надано жодного медичного документу, який би підтверджував поважність причини її чергової неявки в судове засідання. Таким чином, з урахуванням тривалого перебування справи в провадженні суду, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що відповідач неодноразово звертались до суду із заявами про відкладення розгляду справи з різних підстав, жодного разу не зявилась в судове засідання, суд вважає, що вона недобросовісно користується своїми правами. У звязку з тим, що відповідач про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, не зявилась без поважних причин, судом було прийняте рішення про заочний розгляд справи в порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2016 року, виданого приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 3124, [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] набули у спадок право власності кожний по 1/2 частині на квартиру №11, розташовану в будинку №1 по вул. 24 квартал в м. Маріуполі, що також підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Вирішуючи даний позов по суті, суд виходить з наступного. Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). За положеннями ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З аналізу вказаних правовстановлюючих документів та положень ЦК України вбачається, що позивач і відповідач є суб'єктами спільної часткової власності квартири [ADDRESS]. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991 року №7 роз'яснив, що у разі виділу частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності. Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, наявної у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] складається з 3-х ізольованих кімнат житловою площею 46,3 кв.м. і загальною площею 68 кв.м., а саме: ізольованої житлової кімнати літ.2 площею 15,7 кв.м., ізольованої житлової кімнати літ.3 площею 16,8 кв.м., ізольованої житлової кімнати літ.4 площею 13,8 кв.м., кухні літ.5 площею 5,7 кв.м., вбиральні літ.7 площею 1,44 кв.м., ванної літ.6 площею 2,98 кв.м. та коридору літ.1 площею 11,56 кв.м. У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 46,3 квм., на позивача і на відповідача припадає по 23,15 кв.м. Враховуючи, що площа кімнати, яку позивач просить виділити йому в користування і складає 15,7 кв.м., є меншою за площу, що припадає на його частку у праві власності на квартиру, і на думку позивача таке зменшення площі користування для нього є незначним та не порушить його права власності та користування, то виділення йому в користування вказаної кімнати, а відповідачу кімнат площею 16,8 кв.м. та 13,8 кв.м. - не порушуватиме права позивача та відповідача, адже квартира залишається у спільній частковій власності сторін. Оскільки частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, то кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, тобто право кожного із співвласників поширюється на квартиру в цілому, а не на певну її частину, тому визначення порядку користування, який запропонував позивач, не буде порушувати права та інтереси сторін. При цьому в загальному користуванні сторін слід залишити допоміжні приміщення а саме кухню площею 5,7 кв.м., коридор площею 11,56 кв.м., ванную площею 2,98 кв.м. та вбиральню площею 1,44 кв.м., що не суперечить вимогам закону. Суд приймає до уваги і те, що позивач фактично позбавлений права користуватися власним майном. Також матеріали справи свідчать про те, що у сторін по справі відсутня взаємна згода на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном. Виходячи з викладеного, заявлені позовні вимоги [PERSON] про визнання порядку користування жилим приміщенням підлягають задоволенню, шляхом встановлення порядку користування спірною квартирою № 11 в будинку № 1 по вулиці 24 квартал у місті Маріуполі, а саме виділенням у користування позивача ізольованої житлової кімнати площею 15,7 кв.м. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з наведеного та з того, що вказаним рішенням визначено порядок користування спірною квартирою, з боку відповідача маються перешкоди для користування позивачем житловим пріміщенням у спірній квартирі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом його вселення до частини належної йому квартири також підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений [PERSON] при поданні даного позову до суду судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved