Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 25 000 грн., та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08.01.2013 р. він позичив відповідачу по даній справі грошові кошти у розмірі 25 000 гривень, строком користування - до першої вимоги. Однак у добровільному порядку відповідач не бажає повертати грошові кошти, через що позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 25 000 грн., витрати від інфляції у розмірі 15 226,42 грн., та 3% річних за користування коштами у сумі 803.42 грн., що разом становить - 41 029.84 грн. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні 01.09.2014 р. позовні вимоги не визнали та заявили клопотання про призначення по справі судової - почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 01.09.2014 року по справі була призначена судово - почеркознавча експертиза, проведення якої було покладено на експертів Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. Однак 30.03.2015 року від експертів МВ ОНДІСЕ до суду надійшли матеріали цивільної справи без виконання, оскільки відповідач не надав оригінали досліджуваних документів, додаткових матеріалів та не провів оплату судової-почеркознавчої експертизи. В подальші судові засідання по справі позивач та його представник не з'являлися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши надані суду письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи із такого. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2013 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON]О грошові кошти у розмірі 25 000 гривень, строком користування - до першої вимоги. Дане підтверджується наявними у справі оригіналами договору позики та розписки. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Проте, позичальником, у терміни, передбачені умовами договору, суму позики не повернув. Із розрахунку заборгованості, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що станом на 13.05.2015 року розмір заборгованості відповідача складається із заборгованості за договором позики 25 000 грн., 3% річних 803.42грн. та витрати від інфляції 15 226.42 грн., що в сумі складає 41 029.84 грн. Згідно ст. 526 ЦУ України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України за порушення зобов'язання настають наслідки встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати у сумі 410.30 грн. судового збору.

Outcome: approved