Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Головне управління Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на бездіяльність МВС України, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу позивача від 25.03.2015 в термін, встановлений Законом України «Про звернення громадян», що призвело до порушення нормальних життєвих зв»язків, позбавило можливості реалізувати свої звички і бажання, погіршення відносин з оточуючими людьми, заробіток та інші грошові доходи, які позивач втратив внаслідок незаконних дій працівників міліції. За наведених обставин позивач просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. Позивач в судовому засіданні збільшив розмір позовних вимог, просив стягнути з відповідача 8 млн. грн., та задовольнити повністю позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо доводів та вимог позовної заяви, посилаючись на її необгрунтованість. Заперечення подав в письмовому виді. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином Суд, заслухавши сторін, дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 25.03.2015 позивач звернувся до відповідача зі скаргою на нерозгляд його звернення від 11.02.2015 в порядку та строк, передбачений Законом України «Про звернення громадян». В обгрунтування позову про стягнення моральної шкоди з МВС України позивач вказує, що шкода завдана бездіяльністю, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу позивача від 25.03.2015 в термін, встановлений Законом України «Про звернення громадян» протягом п»ятнадцяти днів. Разом з тим, відповідач листом від 03.04.2015 за вих. № 13/р-2610 надав позивачу відповідь на скаргу, тобто протягом дев»яти днів. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України, на яку посилається позивач, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Законодавством встановлено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв»язок між протиправної поведінкою та наставшими наслідками. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що МВС України заподіяно шкоду та не довів наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і діями (бездіяльністю), вину в її заподіянні. Зважаючи на те, що доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивачем не надано, а в діях відповідача відсутня така неправомірна поведінка, яка потягнула б за собою відповідальність за завдання моральної шкоди, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним, оскільки обставин, з якими даний закон пов»язує відшкодування такої шкоди, позивачем не вказано. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed