Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про вилучення майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивував тим, що Головним управлінням праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації відповідно до постанови КМУ від 19.07.2006 року № 999 11 листопада 2004 року за 7 % вартості було забезпечено інваліда І групи ВВВ [PERSON] транспортним засобом марки ЗАЗ-110206, 2004 року випуску, з правом керування автомобілем [PERSON] Згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 11 листопада 2004 року Головне управління отримало для інваліда [PERSON] транспортний засіб. [PERSON] було підписано зобовязання, відповідно до якого він зобовязується не передавати автомобіль у користування іншій особі без дозволу в установленому порядку та відчужувати його. 15 листопада 2004 року Головним управлінням видано довідку для реєстрації транспортного засобу. Станом на липень 2015 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] 14 січня 2010 року [PERSON] померла, а відповідач володіє автомобілем ЗАЗ без згоди позивача, який є власником даного автомобіля. У добровільному порядку відповідач повернути автомобіль відмовляється. Просили суд поновити строк позовної давності; вилучити автомобіль марки ЗАЗ-110206, 2004 року випуску, із незаконного володіння [PERSON] на користь позивача. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги. Суду пояснила, що відповідач мав право викупити, але в установленому порядку, що ним зроблено не було. Про смерть інваліда їм стало відомо лише в 2015 році після отримання листа з управління праці та захисту населення. Зважаючи на відсутність документів та проведення інвентаризації дізнатись про смерть інваліда можливості не мали. Просила задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що він проживав з бабусею [PERSON] Після її смерті представники державних установ жодних розяснень щодо викупу автомобіля не надали, з вимогами викупу або повернення автомобіля до нього ніхто не звертався. Після отримання позовної заяви, він звернувся до позивача щодо викупу машини, але отримав відмову. Просив відмовити в задоволенні позову як з-підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. У судове засідання представник Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримав позовні вимоги. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що Головним управлінням праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 21.12.2012 року № 560 перейменовано на [PERSON] соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації). 11 листопада 2004 року за 7 % вартості було забезпечено інваліда Великої Вітчизняної Війни І групи [PERSON] транспортним засобом марки ЗАЗ-110206, 2004 року випуску, з правом керування автомобілем [PERSON]. Згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 11 листопада 2004 року Головне управління отримало для інваліда [PERSON] транспортний засіб ЗАЗ. 15 листопада 2004 року [PERSON] було підписано зобовязання, відповідно до якого останньому відомо, що автомобіль ЗАЗ виданий йому безкоштовно, є державною власністю та про заборону передавати автомобіль у користування іншій особі без дозволу в установленому порядку та не відчужувати його. 15 листопада 2004 року Головним управлінням видано [PERSON] довідку для реєстрації транспортного засобу з правом керування автомобілем відповідачем. За інформацією Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Києво-Святошинського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області станом на 07 липня 2015 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] 14 січня 2010 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ОК №173466, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 19 липня 2006 року № 999 якщо померлий інвалід був забезпечений автомобілем на пільгових умовах (за 7 або 30 відсотків вартості), його спадкоємцю за заявою повертається сума, що була сплачена інваліду за автомобіль, згідно з оціночною вартістю автомобіля на день подання заяви, визначеною за рахунок коштів спадкоємця. Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитина-інвалід, вилучається відповідними органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Згідно із ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави Цивільного кодексу України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник, згідно із ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 362 ЦК України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими субєктами. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи встановлено, що інвалід [PERSON] перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення та у 2004 році отримала автомобіль. Пояснення представника позивача, що лише у 2014 році при проведенні щорічної інвентаризація справ було встановлено, що [PERSON] померла, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам не подано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав та міг дізнатись про смерть інваліда раніш, при проведенні щорічних інвентаризацій у відповідності д п. 36 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про смерть інваліда раніш за 2014 рік, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову суд відмовляє. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed