Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інвестбудгаличина» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та заяви про поновлення пропущеного строку на подання позову. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 02.12.2019 року по 20.05.2020 року він працював на посаді начальника юридичного відділу в ТОВ «Інвестбудгаличин». Наказом від 20.05.2020 року № 49-п його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки його змусили написати заяву за власним бажанням, під примусом і психологічним тиском, в іншому випадку йому обіцяли знайти причини та звільнити по статті, яка б виставила його в негативному образі і унеможливила його подальше працевлаштування. В день свого звільнення 20.05.2020 року він написав заяву на ім`я керівництва ТОВ «Інвестбудгаличин» про відкликання його заяви на звільнення, але заява була проігнорована керівництвом товариства. Тому, позивач звернувся з цим позовом до суду, вважає, що при звільненні було порушено ст. 232, 235 КЗпП України, у зв`язку з чим просив поновити його на посаді начальника юридичного відділу в ТОВ «Інвестбудгаличин» з 20.05.2020 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.05.2020 року у розмірі 128 632 грн. 00 коп. та стягнути у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу незаконного звільнення, оскільки він залишився без змоги утримувати малолітню дитину та дружину, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, оплачувати комунальні послуги та орендну плату за квартиру, що також призвело до внутрішніх переживань, які порушили його психологічний стан. 19.01.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про поновлення строку на подання позову про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу (а.с. 23-24). Ухвалою суду від 21.10.2020 року позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, а саме для надання квитанції про сплату судового збору за вимогу майнового характеру у розмірі 1 286 грн. 32 коп. та квитанції на суму 768 грн. 40 коп. за вимогу немайнового характеру про стягнення моральної шкоди; зазначення ціни позову щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; зазначення відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с.30). Після усунення недоліків позовної заяви (а.с.36-51), ухвалою суду від 23.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 52). 11.03.2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 57), відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 256 001 грн. 00 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. 07.04.2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 61), відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 276 178 грн. 00 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. 27.04.2021 року від представника відповідача Бінявського Є.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 64-198), відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 15.10.2020 року, порушуючи статтю 233 КЗпП України, а саме строк звернення до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, яку позивач отримав 20.05.2020 року, також був ознайомлений з наказом про звільнення, усі виплати згідно звільнення нараховані та виплачені відповідно до вимог законодавства. При цьому, позивач посилається на невідомий лист - заяву про відкликання заяви про звільнення від 20.05.2020 року. Разом з тим, згідно журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2020 рік ТОВ «Інвестбудгаличин» нумерація зовсім інша, штамп вхідної кореспонденції також, та жодних листів не зареєстровано від позивача. 18.05.2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 200), відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 302 661 грн. 00 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. Ухвалою суду від 27.05.2021 року клопотання представника відповідача Бінявського Є.А. задоволено, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 206). 06.07.2021 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, одночасно позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 214). 06.09.2021 року від представника відповідача Бінявського Є.А. до суду надійшли письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких позивач не надав жодного доказу щодо зазнання ним моральної шкоди, або завдання такої шкоди ТОВ «Інвестбудгаличин», також не надано доказів протиправної поведінки відповідача, яка б призвела до завдання позивачу моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позові, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог. Представник відповідача Мучінська О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав, наведених у відзиві та доповнень до відзиву на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивача [PERSON] наказом (розпорядженням) ТОВ «Інвестбудгаличин» від 02.12.2019 року № 405-К прийнято на посаду начальника юридичного відділу з 03.12.2019 року на підставі відповідної заяви (а.с. 71-72). 20.05.2020 року позивач [PERSON] особисто написав заяву на ім`я директора ТОВ «Інвестбудгаличин» Журавель Т.В. з проханням звільнити його з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням з 20.05.2020 року (а.с. 70). Наказом (розпорядженням) директора ТОВ «Інвестбудгаличин» Журавель Т.В. про припинення трудового договору (контракту) від 20.05.2020 року № 49-к позивача [PERSON] звільнено з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі заяви [PERSON] , наказано нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з 03.12.2019 року по 20.05.2020 року (а.с. 69). Також з цього наказу вбачається, що позивач [PERSON] ознайомився з наказом того ж дня, про що свідчить його власний підпис на наказі. Будь яких зауважень чи не згоди при ознайомленні з наказом ним висловлено не було. Як вбачається з виписки картки рахунку № [NUMBER] за грудень 2019 року - травень 2020 року розрахунок при звільнення повністю проведений 20.05.2020 року (а.с. 75-76). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] подав заяву про звільнення із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести його звільнення на таку вимогу, як це передбачено статтею 38 КЗпП України. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 статті 24 КЗпП України). Обґрунтовуючи позов, позивач [PERSON] посилався на незаконність його звільнення, оскільки заява про звільнення була написана під тиском, який розпочався після того як на підприємстві ТОВ «Інвестбудгаличин» дізнались про його хворобу, яку було діагностовано 13.04.2020 року, що породило страхи в колективі і загальна істерія вилилась в його звільнення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Разом з тим, стороною позивача не доведено належними доказами те, що його примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на нього тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій позивач не надав, зокрема письмових звернень до роботодавця, звернень до державних органів, які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства та до правоохоронних органів тощо. Інших доказів на підтвердження зазначених доводів позовної заяви матеріали справи не містять та іншого судом не встановлено. Твердження позивача про написання в день свого звільнення 20.05.2020 року заяви на ім`я керівництва ТОВ «Інвестбудгаличин» про відкликання його заяви на звільнення, що була проігнорована керівництвом товариства, суд не бере до уваги, оскільки спростовується матеріалами справи, зокрема, наданою представником відповідача копією журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2020 рік ТОВ «Інвестбудгаличин», з якого вбачається відсутність зареєстрованих заяв [PERSON] 20.05.2020 року. Також суд не бере до уваги доводи позивача про його перебування на лікарняному у період з 16.04.2020 року по 07.05.2020 року, яке не було взято до уваги відповідачем для приховування реальної причини його звільнення, а саме його захворювання, оскільки листом № 493 від 27.08.2021 року за підписом директором КНП «Чемеровецька багатопрофільна лікарня» Чемеровецької селищної ради Лаврент`єва І. повідомлено, що [PERSON] , 1982 року народження, звертався 01.07.2020 року до лікаря психіатра та нарколога з приводу отримання медичної довідки про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричного огляду (Ф№122-2/о) та сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду (Ф№140/о). На лікарняному листку [PERSON] з 16.04.2020 року по 07.05.2020 року не перебував. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника та трудових прав позивача при звільненні порушено не було. Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог стосовно поновлення на роботі, то в даному випадку також задоволенню не підлягають. Що стосується строків позовної давності, то слід зазначити таке. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. Судом встановлено, та вказана обставина не заперечувалась позивачем, останній дізнався про своє звільнення 20.05.2020 року, що підтверджується його особистим підписом в наказі (розпорядженні) про припинення трудового договору (контракту) №49-к від 20.05.2020 року, а з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди позивач звернувся до суду 15.10.2020 року, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті (а.с. 22), тобто позивачем пропущено строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачені ст. 233 КЗпП України. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на проходження лікування від захворювання та у зв`язку з ослабленим організмом від хвороби та препаратів за рекомендаціями лікарів знаходився на самоізоляції, оскільки знаходився в групі ризику перед COVID-19. Водночас, суд не погоджується з такими доводами позивача, що ним пропущено строк звернення до суду з поважних причин, оскільки, як було встановлено судом, відповідно до листа № 493 від 27.08.2021 року за підписом директором КНП «Чемеровецька багатопрофільна лікарня» Чемеровецької селищної ради Лаврент`єва І., [PERSON] , 1982 року народження, звертався 01.07.2020 року до лікаря психіатра та нарколога з приводу отримання медичної довідки про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричного огляду (Ф№122-2/о) та сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду (Ф№140/о). На лікарняному листку [PERSON] з 16.04.2020 року по 07.05.2020 року не перебував. Тобто, з 20.05.2020 року починається перебіг строку для звернення до районного суду. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, що є також підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed