Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися у суд з позовом до ПАТ КБ «Правекс банк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та визнання припиненими договорів поруки. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 22 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс банк» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 751-001/08Ф, відповідно до якого останньому була надана кредитна лінія в національній валюті в розмірі 742 400 грн. з встановленим графіком зменшення ліміту із строком користування до 22 жовтня 2018 року та сплатою 24,99 % річних. 23 жовтня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язань між ПАТ КБ «Правекс банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були укладені договору поруки, відповідно № 751-001/08Ф-1, № 751-001/08Ф-2, № 751-001/08Ф-3, № 752-001/08Ф-4 від 23.10.2008 р., за умовами яких позивачі взяли на себе зобов'язання нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. Також був укладений договір іпотеки № 751-001/08Ф-1 від 23 жовтня 2008 року, за умовами якого позивачі передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно, зокрема квартиру [ADDRESS]. На думку позивачів, кредитний договір підлягає визнанню його недійсним у зв'язку із порушенням норм матеріального права під час його укладення, оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанови Правління НБУ № 279 відповідачем не була проведена оцінка плато- та кредитоспроможності [PERSON] та позивачів, яка є основною підставою для прийняття позитивного рішення про надання кредиту та обов'язковою передумовою укладення кредитного договору та похідних від нього правочинів по забезпеченню виконання зобов'язань за кредитним договором. Також, в порушення обов'язкової умови правомірності правочину, передбаченої ч. 5 ст. 203 ЦК України, кредитний договір, укладений між банком та [PERSON], не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме повернення кредиту та сплати процентів за ним позичальником. Неправомірні дії відповідача призвели до надання кредитних коштів особі пенсійного віку, без місця постійної роботи, без джерел доходів, які б забезпечували повернення та платність кредиту, відповідно до умов кредитного договору без оформлення іпотеки на майно цієї особи, а також без оформлення поруки іншого з подружжя позичальника. Відповідач, порушуючи засади добросовісності, розумності та справедливості зобов'язання, передбачені ч. 3 ст. 509 ЦК України, фактично здійснював накопичення та збільшення заборгованості за кредитним договором, в тому числі й заборгованості позивачів як поручителів, оскільки перша заборгованість за кредитним договором виникла ще в листопаді 2009 року, після чого розмір заборгованості постійно збільшується у зв'язку з несплатою. Вимогу про виконання зобов'язань за кредитним договором банк направив позивачам лише в грудні 2012 року, після чого у лютому 2013 року звернувся у суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, продовжуючи нараховувати проценти за користування кредитними коштами та пеню. Також позивачі зазначають, що згідно п. 10.5 кредитного договору даний договір діє з дня його підписання та до повного виконання зобов'язань по ньому, тому, на думку позивачів, строк дії кредитного договору не встановлений. Крім того, на думку позивачів, договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, оскільки на час укладення договору [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та мала малолітню дитину [PERSON], [INFO], проте під час укладення договору іпотеки банк та приватний нотаріус не витребували та не перевірили інформацію про наявність чи відсутність майнових прав дітей на заставне майно та не роз'яснили позивачам положення ст. 176 СК України щодо прав дитини на користування майном, що належить на праві власності її батькам та положень ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» стосовно необхідності одержання дозволу опіки і піклування для укладення відповідного договору іпотеки. У липні 2014 року позивачі надали до суду заяву про зміну предмету позову, в якій зазначають, що банк не мав права змінювати в односторонньому порядку умови договору про відкриття кредитної лінії, в тому числі щодо дострокового погашення заборгованості позичальником у зв'язку із простроченням та умов договорів поруки, чим покладати на поручителів збільшену відповідальність. Жодної угоди про відстрочення дострокового погашення заборгованості позичальника у зв'язку із простроченням між банком та позичальником укладено не було, згоду на таке відстрочення позивачі не надавали, як і не надавали згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності, що стало наслідком такого відстрочення. В судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на необґрунтованість вимог позивачів. Треті особи в судове засідання не з'явилися, участь своїх представників не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені судом. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, у частинах 1, 3 ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що 22 жовтня 2008 року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Правекс банк», та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії № 751-001/08Ф, за умовами якого банком було надано позичальнику кредитну лінію в національній валюті для споживчих цілей, а також з метою сплати страхових платежів відповідно до договорів страхування заставного майна з визначенням графіку зменшення ліміту кредитування з лімітом кредитування у розмірі 742400 грн. строком з 22 жовтня 2008 року до 22 жовтня 2018 року зі сплатою 24,99 % річних. (а.с. 8-20) Звертаючись в суд з позовом, позивачі посилаються на те, що відповідачем були порушені їх законні права, оскільки умови договору за своїм змістом суперечать їх інтересам та волі, інтересам та волі позичальника. Разом з тим, такі посилання позивачів спростовуються умовами договору та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також ці умови були узгоджені сторонами, без жодних застережень чи зауважень, що підтверджується погодженням позивача на укладення такого договору на таких умовах, шляхом його підписання. Позивачі та їх представник не навели достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиції з приводу несправедливих умов, а висловили лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивачів на порушення їх прав не заслуговують на увагу. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Положення кредитного договору, який був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс банк» 22 жовтня 2008 року за № 751-001/08Ф не суперечать вимогам Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про національний банк України», а також іншим нормам чинного законодавства. Доводи позивачів не містять у собі даних, згідно яких вбачається, що з боку відповідача мало місце істотне порушення договору, який був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс банк» 22 жовтня 2008 року за № 751-001/08Ф, а фактично зводяться лише до аналізу окремих пунктів цього договору на їх відповідність вимогам чинного законодавства та інтересам позичальника. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору [PERSON], який є позичальником, міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, [PERSON] таким своїм правом не скористався, тобто погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Посилання позивачів на те, що позичальник не надав і банк не перевірив відомостей про платоспроможність позичальника спростовуються даними, що містяться у матеріалах справи. Крім того, відповідно до п. 2.1 оспорюваного договору кредит надавався під заставу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], тобто повернення кредиту було забезпечене. З огляду на наведене, в задоволенні вимог позивачів про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити. Також з матеріалів справи вбачається, що у забезпечення виконання боргових зобов'язань за цим договором 23 жовтня 2008 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та АКБ «Правекс банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс банк») було укладено договір іпотеки № 751-001/08Ф (а.с. 27-32), предметом якого є квартира [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва 11 листопада 1996 року, належить на праві власності іпотекодавцям [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (п. 1.3 договору іпотеки) Неповнолітній [PERSON], [INFO], не був власником чи співвласником квартири [ADDRESS]. З довідки форми № 3 від 27 червня 2014 року № 492 вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований у вищевказаній квартирі лише 08 червня 2010 року, тобто після укладення оспорюваного договору іпотеки. Пунктом 1.6 Іпотечного договору іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки іншим особам не відчужений, не переданий в іпотеку (заставу), під забороною, арештом не знаходиться, не виступає предметом судових чи інших спорів, не обтяжений з метою забезпечення виконання інших зобов'язань, не переданий в оренду, користування, не внесений в якості внеску у спільну діяльність. За таких обставин, не ґрунтуються на законі посилання представника позивача на те, що оспорюваний договір порушує майнові права неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Також не підлягають задоволенню вимоги позивачів про визнання припиненими договорів поруки. З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між ПАТ КБ «Правекс банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були укладені договору поруки, відповідно № 751-001/08Ф-1, № 751-001/08Ф-2, № 751-001/08Ф-3, № 752-001/08Ф-4 від 23.10.2008 р., за умовами яких позивачі взяли на себе зобов'язання нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. (а.с. 36-47) Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Позивачі у заяві про зміну предмету позову, як на підставу для припинення договорів поруки, посилаються на те, що відповідач не мав права в односторонньому порядку змінювати умови договору про відкриття кредитної лінії, в тому числі щодо дострокового погашення заборгованості позичальника у зв'язку із простроченням та умов договорів поруки, чим покладати на поручителів - позивачів збільшену відповідальність. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1.3 договорів поруки поручитель дав свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даними договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитом змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або до даного договору кредитором в односторонньому порядку. Позивачами не надано доказів на підтвердження того, що між позичальником, ними як поручителями та банком були укладені додаткові угоди до договорів поруки, умовами яких закріплювались зміни процентів за користування кредитом та збільшився строк повернення кредитних коштів. Межі максимального ліміту заборгованості за вказаною кредитним договором також не змінилися, а тому обсяг відповідальності позивачів як поручителя не було збільшено. Вбачається, що в договорі поруки передбачена можливість зміни умов основного зобов'язання та строків його виконання без додаткового повідомлення поручителя. Тобто поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання шляхом укладення додаткових договорів до кредитного договору. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed