Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 590,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу, встановленому НБУ на 01.10.2020 року, становить 16 702,90 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 23 липня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав [PERSON] грошову позику у розмірі 200,00 доларів США, зі строком повернення 23 листопада 2017 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 23 липня 2017 року. Відповідно до вказаної розписки [PERSON] взяла на себе додаткове зобов`язання сплатити позикодавцю за кожний місяць з дня отримання позики до повного погашення боргу - 5% від суми позики. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору, позика повертається частинами в сумі не менше 50 доларів США на один календарний місяць. Однак, по завершенню наступного місяця з дня підписання угоди [PERSON] відмовилась виконувати вимоги договору. Станом на 01 жовтня 2020 року борг за несплаченою частиною позики становить 200,00 доларів США, що еквівалентно 5 662,00 грн. по курсу НБУ станом на 01 жовтня 2020 року (1 долар США = 28,31 грн.). Сума нарахованих процентів за період з 23 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року (39 місяців) становить 390,00 доларів США, що еквівалентно 11 040,90 грн. по курсу НБУ станом на 01 жовтня 2020 року. Отже, сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] становить 590,00 доларів США, що еквівалентно 16 702,90 грн. Крім того, 23 липня 2017 року при підписанні договору позики з боку [PERSON] був присутній [PERSON] , який погодився бути поручителем [PERSON] та було укладено договір поруки від 23 липня 2017 року. Відповідно до п. 1 договору поруки [PERSON] зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання [PERSON] всіх зобов`язань у відповідності до договору позики від 23 липня 2017 року. До теперішнього часу відповідачі ухиляються від повернення суми боргу, чим порушують взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 липня 2017 року [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 200,00 доларів США, що підтверджується Договором позики грошових коштів від 23 липня 2017 року (а.с. 11), а також письмовою розпискою [PERSON] від 23 липня 2017 року (а.с. 4). Згідно вказаного договору позики грошових коштів та розписки відповідач [PERSON] зобов`язалась щомісячно 23 числа сплачувати 5 % винагороди від суми позики (60% річних) до повного погашення позики. Також, згідно вказаного договору позики грошових коштів та розписки відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути позивачу борг у сумі 200,00 доларів США, а також відсотки у строк до 23 листопада 2017 року, позика повертається частинами у сумі не менше 50,00 доларів США на один календарний місяць. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, 23 липня 2017 року в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 23 липня 2017 року, між [PERSON] з однієї сторони, [PERSON] з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони було укладено Договір поруки (по договору позики грошових коштів, між фізичними особами), відповідно до якого [PERSON] зобов`язався відповідати перед [PERSON] за виконання [PERSON] всіх зобов`язань у відповідності з договором позики від 23 липня 2017 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , в тому числі зобов`язань по поверненню суми позики, сплаті процентів та неустойки (пені) (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У пункті 3 Договору поруки від 23 липня 2017 року було обумовлено, що [PERSON] зобов`язується відповідати перед [PERSON] солідарно з [PERSON] у відповідності до договору позики від 23 липня 2017 року. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу [PERSON] обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача [PERSON] , в якій зазначено, що грошові кошти отримані нею повністю 23 липня 2017 року для особистих цілей. В свою чергу, відповідач [PERSON] порушила взяті на себе зобов`язання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк. Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 200,00 доларів США. Позивач зазначив, що відповідачі позику не повертають. У зв`язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 27 жовтня 2020 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов`язань та не повернули суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів суми позики є законними та обґрунтованими. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором позики - долар США. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума неповернутої позики за договором позики від 23 липня 2017 року становить 200,00 доларів США. Станом на 24 лютого 2021 року, тобто станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США - 27,89 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 200,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 24 лютого 2021 року складає 5 578,00 грн. (200,00 х 27,89 = 5 578,00). Таким чином судом встановлено, що відповідачами було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів нараховані проценти за користування грошовими коштами за період з 23 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року у розмірі 390,00 доларів США. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вже було зазначено вище, у договорі позики від 23 липня 2017 року сторони обумовили, що [PERSON] зобов`язана щомісячно 23 числа сплачувати 5 % винагороди від суми позики до повного погашення позики. З викладеного вбачається, що починаючи з 23 серпня 2017 року, тобто 23 числа місяця, наступного за місяцем, в якому між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, [PERSON] зобов`язана була щомісячно 23 числа до повного погашення позики сплачувати проценти у розмірі 5% від суми позики, тобто 10,00 доларів США щомісячно. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику позивачу не повернуті, є всі підстави для стягнення з відповідачів процентів за користування грошовими коштами за період з 23 серпня 2017 року по 01 жовтня 2020 року, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог. Сума нарахованих процентів за період з 23 серпня 2017 року по 01 жовтня 2020 року (38 місяців), які відповідачі зобов`язані сплатити на користь позивача відповідно до умов договору позики від 23 липня 2017 року становить 380,00 доларів США (10,00 доларів США х 38 місяців = 380,00 доларів США), що за встановленим курсом НБУ станом на 24 лютого 2021 року складає 10 598,20 грн. (380,00 х 27,89 = 10 598,20). З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути солідарно заборгованість за договором позики від 23 липня 2017 року у загальному розмірі 580,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 лютого 2021 року складає 16 176,20 грн., яка складається з: основної суми боргу - 200,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 лютого 2021 року складає 5 578,00 грн., процентів за користування грошовими коштами - 380,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 лютого 2021 року складає 10 598,20 грн. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., тобто по 420,40 грн. з кожного відповідача. При цьому, передбачені законодавством України підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору відсутні. Враховуючи наведене вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів судового збору задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 192, 207, 524, 525, 526, 536, 553, 554, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial