Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на своє утримання аліменти у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення [PERSON] , [INFO] , трьох років з дати подачі позовної заяви; здійснити поділ автомобіля марки «Hyundai», моделі «130» (номер кузова, шасі, рами: [NUMBER] ), реєстраційний номер [NUMBER] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного транспортного засобу. В обґрунтування вимог зазначається, що 30 серпня 2016 року Виконавчим комітетом Погребської сільської ради Броварського району Київської області зареєстровано шлюб між сторонами. Від спільного подружнього життя у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі відповідач придбав транспортний засіб, автомобіль марки «Hyundai», моделі «130» (номер кузова, шасі, рами: [NUMBER] ), реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до звіту ринкова вартість вказаного автомобіля складає 191 645 грн. 19 коп. З підстав стягнення аліментів на своє утримання та поділу майна подружжя позивач звернулася до суду. Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі. Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року виключено із числа учасників справи Службу у справах дітей Броварської міської ради Київської області. 30 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 22 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року у даній справі витребувано докази. 23 червня 2021 року до суду надійшла заява про часткову зміну предмету позову, в якій позивач просить стягнути із [PERSON] на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Hyundai», моделі «130» (номер кузова, шасі, рами: [NUMBER] ), реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі - 95 823 грн. 00 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що з 03 вересня 2018 року він працює у ТОВ «Старлінк Груп» на посаді менеджера з реклами, його посадовий оклад складає 9 950 грн. 00 коп. [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина. Сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. він не має змоги. Однак, зважаючи на його заробіток, розмір аліментів на утримання дружини може становити 1/8 частину з доходу, що у грошовому вигляді складатиме 1 000 грн. 00 коп. Додав, що 24 квітня 2020 року отримав у борг кошти у розмірі - 50 000 грн. 00 коп., які були потрачені на загальні потреби сім`ї та ремонт автомобіля. Позичені кошти відповідач зобов`язався повернути у серпні 2020 року, оскільки достатньої суми для погашення боргу не мав, то змушений був продати автомобіль. Враховуючи ту обставину, що всі кошти від продажу автомобіля пішли на погашення боргу за договором позики, то просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Вислухавши пояснення позивача, його представника, заперечення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Погребської сільської ради Броварського району Київської області 30 серпня 2016 року, вбачається, що 30 серпня 2016 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що Виконавчим комітетом Погребської сільської ради Броварського району Київської області зроблено відповідний актовий запис № 4. Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки № 168 від 15 жовтня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Погребської сільської ради Броварського району Київської області, [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою № 147 від 23 листопада 2020 року, виданої ТОВ «Старлінк Груп», [PERSON] дійсно працює у товаристві на посаді менеджера з реклами з 03 вересня 2018 року по теперішній час. Форма працевлаштування основна. Посадовий оклад складає 9 950 грн. 00 коп. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини другої статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька. За змістом частин першої, другої та четвертої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно зі статтею 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина четверта статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи положення статті 84 СК України - права дружини на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, та зважаючи на те, що позивач не отримує доходи, в той час, як відповідач є працездатною особою, за станом здоров`я він не позбавлений можливості надавати допомогу на її утримання, з урахуванням інтересів та потреб матері, з якою проживає дитина, передбаченого законодавством права дружини на її утримання, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Доказів, які б свідчили, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, судом при розгляді даної справи по суті встановлено не було. Разом з тим, заявлений розмір аліментів не відповідає вимогам розумності та справедливості. При розгляді даної справи по суті встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований та отримує стабільний заробіток. З огляду на викладені обставини, суд вважає доцільним визначити аліменти у частці від заробітку у розмірі - 1/8 частину доходу. При розгляді даної справи по суті позивач не довела існування у відповідача можливості сплачувати аліменти на своє утримання у розмірі - 6 000 грн. 00 коп., а також не повідомила про наявність судового рішення про стягнення із [PERSON] на свою користь аліментів на утримання сина у розмірі - ј частки всіх видів заробітку. За змістом частиною першою статті 79 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти на матір підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем до суду позову, а саме із 01 жовтня 2020 року. Згідно із статтею 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про виділ майна подружжя, суд керується наступним. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України). Під майном мається на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При розгляді даної справи по суті встановлено, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали транспортний засіб марки Hyundai», моделі «130» (номер кузова, шасі, рами: [NUMBER] ), реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності та відповідно підлягає поділу. Не визнаючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу, відповідач посилається на те, що 27 квітня 2020 року він позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі - 50 000 грн. 00 коп., які зобов`язався повернути у строк до 07 серпня 2020 року. На підтвердження факту позики коштів відповідач надав до суду копію розписки від 27 квітня 2020 року з якої також вбачається, що у випадку неповернення суми боргу у строк, відповідач зобов`язався переписати свій автомобіль на [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05 серпня 2020 року [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб марки Hyundai», моделі «130» (номер кузова, шасі, рами: [NUMBER] ), реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний договір оформлений та підписаний сторонами у сервісному центрі 8045 РСЦ МВС в м. Київ № 8045/2020/2134965 в присутності адміністратора. Згідно із пунктом 3.1 вказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 50 000 грн. 00 коп. Доказів, які б свідчили, що відповідач здійснив продаж вказаного транспортного засобу з повідомленням про це позивача, а також за її згоди, відповідач до суду не надав, як і доказів того, що кошти отримані ним за борговою розпискою у розмірі - 50 000 грн. 00 коп. були використані на потреби сім`ї. Суд не приймає до уваги ціну транспортного засобу указану у договорі, так як вона визначена за погодженням між [PERSON] та [PERSON] , при цьому не відповідає дійсній вартості транспортного засобу. Позивач продаж майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а також його ціну не погоджувала. Відчуження майна здійснено відповідачем на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, а також не на її потреби. Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», про те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При визначені розміру грошової компенсації, суд враховує наданий з боку позивача звіт в стислій формі про оцінку майна № 18-200928-089 від 28 вересня 2020 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оцінка-24», згідно з яким ринкова вартість транспортного засобу марки Hyundai», моделі «130» станом на 28 вересня 2020 року складає 191 645 грн. 19 коп. При розгляді даної справи по суті відповідач не надав до суду доказів, які б спростували зазначену позивачем ринкову вартість спірного транспортного засобу. Ціна автомобіля у договорі купівлі-продажу визначена за погодженням між сторонами. Доказів щодо вартості спірного транспортного засобу саме 50 000 грн. 00 коп. судом не здобуто. Суд приймає до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З огляду на викладені обставини, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає грошова компенсація за належну їй Ѕ частку у спільному майні подружжя у розмірі - 95 822 грн. 60 коп. (191645,19/2=95822,60). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18. Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження своїх вимог про стягнення витрат на правничу допомогу позивач надала договір про надання юридичних послуг від 18 вересня 2020 року, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Краун», акт приймання-передачі послуг від 02 жовтня 2020 року, договір про надання правничої допомоги від 11 листопада 2020 року, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Краун», акти приймання-передачі від 11 та 19 листопада 2020 року, 16 грудня 2020 року, 21 січня 2021 року, 02 квітня 2021 року, 16 вересня 2021 року, 04 листопада 2021 року. 12 листопада 2021 року відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що розмір витрат є надмірним та неадекватним. Суд частково погоджується у цій частині із доводами відповідача та вважає, що зазначений позивачем розмір витрат є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, зокрема щодо вартості представництва у судовому засіданні понад 5 000 грн. 00 коп., враховуючи при цьому тривалість судових засідань та обсяг фактично наданих адвокатом послуг. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі - 15 500 грн. 00 коп. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 050 від 28 вересня 2020 року за оцінку вартості майна позивачем сплачено 1 000 грн. 00 коп. Отже, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі - 958 грн. 23 коп. (за вимогу про поділ майна подружжя), витрати за проведення експертного дослідження із визначення вартості транспортного засобу у розмірі - 1 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 15 500 грн. 00 коп. Крім того, стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір за вимогу про стягнення аліментів у розмірі - 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial