Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У квітні 2011 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. В червні 2011 року позивачем [PERSON], як власником автомобіля, була подана до суду додаткова позовна заява, відповідно до якої позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 154 726 грн., та на користь позивача [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди, судові витрати. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 25 березня 2011 року по вул. Івасюка у м. Івано-Франківську сталося зіткнення автомобіля, що належить [PERSON], БМВ-530, державний номер [NUMBER], яким керував [PERSON], з автомобілем Шевроле Лачетті, державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, належний позивачу [PERSON] автомобіль було пошкоджено, а позивачу [PERSON] було завдано моральних страждань. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 березня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 154 726 грн. майнової шкоди, на користь [PERSON] - 2 000 грн. завданої моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 червня 2012 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 березня 2012 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач [PERSON], який є представником позивача [PERSON], вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що вина відповідача у вчиненні ДТП та завданні шкоди позивачам підтверджується протоколом про вчинення адміністративного правопорушення, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], інспектора [PERSON]., висновком експерта від 23 червня 2011 року № 09/17-72, фотоматеріалами. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, оскільки вина відповідача у вчиненні ДТП нічим не підтверджена, постанова суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності скасована судом апеляційної інстанції, згідно висновку експерта від 09.10.2014 року № 09/17-523 не можливо встановити хто з водіїв допустив виїзд на зустрічну смугу руху, свідки [PERSON] та [PERSON] дали покази в яких вказали, що позивач [PERSON] різко виїхав на зустрічну смугу руху, кримінальне провадження на даний час триває, а тому неможливо розглянути справу цивільну без завершення розслідування по кримінальній справі. Свідок [PERSON], який на час ДТП працював заступником начальника УМВС, начальником кримінальної міліції в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що 25 березня 2011 року йому доповіли про ДТП, яке сталось за участю працівника міліції [PERSON] Свідок виїхав на місце події та побачив два автомобілі БМВ та Шевроле Лаччеті, також кругом було багато людей, оперативно-слідча група, працювали слідчі. Автомобіль БМВ знаходився на своїй смузі руху, автомобіль Шевроле знаходився на осьовій лінії. Водія Шевроле на місці події не було. Свідок також вказав, що фототаблиці (а.с.59-62), які йому надані для огляду відповідають дійсним обставинам події ДТП. Свідок [PERSON], інспектор ДАІ м. Івано-Франківська, який оформляв ДТП за участю позивача [PERSON] та відповідача суду дав покази в яких вказав, що приїхавши на місце ДТП він оглянув його та визначив, що винним у ДТП є відповідач [PERSON] на якого був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення. Свідок також вказав, що фототаблиці (а.с.59-62), які йому надані для огляду відповідають дійсним обставинам події ДТП. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що він як слідчий приїхав на місце ДТП, склав план-схему ДТП, зіткнення візуально відбулось на смузі руху БМВ. План-схема ДТП відповідає дійсним обставинам ДТП. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що з позивачем [PERSON] він знайомий, а з відповідачем ні. Також пояснив, що 25 березні 2011 року він рухався по вул. Івасюка в сторону вулиці Будівельників. Перед розважальним комплексом «Ельдорадо» свідок побачив, що автомобіль Шевроле обігнав його справа, потім Шевроле перемістився вліво, Шевроле виїхав на зустрічну смугу руху та проїхав метрів 50. Свідок не бачив моменту зіткнення автомобілів. Проїхавши пару метрів по лівій смузі руху свідок побачив ДТП за участю Шевроле та БМВ, під'їхавши по місця ДТП, свідок побачив, що зупинився автомобіль швидкої допомоги, лікар швидкої надавала допомогу учасникам ДТП. Свідок також вказав, що фототаблиці (а.с.59-62), які йому надані для огляду відповідають дійсним обставинам події ДТП. Свідки [PERSON] та [PERSON], які перебували в одному автомобілі з свідком [PERSON] дали покази аналогічні показам свідка [PERSON] Свідок [PERSON], який працював водієм швидкої допомоги в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що бригада швидкої допомоги їхала на пожежу на вул. Хоткевича. Маячки та сирена на автомобілі швидкої допомоги були включені. Перед ними їхав автомобіль БМВ, який не уступав дорогу. Автомобіль БМВ різко вивернув вліво, автомобіль Лаччеті вдарив автомобіль БМВ, автомобіль Лаччеті був на своїй смузі руху. Моменту зіткнення свідок не бачив бо було темно, суцільну лінію на дорозі свідок також не бачив. Побачивши ДТП вони одразу зупинились з метою надати медичну допомогу потерпілим. Свідок [PERSON], яка є лікарем бригади швидкої допомоги в судовому засіданні дала покази, в яких вказала, що вони їхали на виклик на пожежу на вул. Хоткевича. Маячки на сирена на автомобілі швидкої допомоги були включені. Автомобіль БМВ на уступав дорогу швидкій. Автомобіль БМВ звернув різко вліво та виїхав на зустрічну смугу, свідок почула удар, свідок сиділа спереду коло водія. Автомобіль швидкої зупинився з метою надати медичну допомогу потерпілим. [PERSON] забрали в лікарню. Відповідач [PERSON] є сином співробітниці свідка. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно, повно, об'єктивно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 25 березня 2011 року на вул. Івасюка у м. Івано-Франківську внаслідок виїзду на зустрічну смугу автомобіля Шевроле Лачетті, яким керував [PERSON], сталося зіткнення автомобіля останнього з автомобілем БМВ - 530, який належить [PERSON], під керуванням [PERSON] Вина відповідача у вказаному ДТП підтверджується наступними доказами. Постановою Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2011 року [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на шість місяців. Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2011 року постанову Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2011 року скасовано та закрито провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП (а.с.74-75 т.1). Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача (п. 4 Постанови ВССУ від 01.03.2013 року № 4). Як вбачається із постанови апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2011 року, скасовуючи постанову Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2011 року, апеляційний суд вказує, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності [PERSON] чим позбавив його можливості захистити свої інтереси в суді. У матеріалах справи відсутні дані, що [PERSON] було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім того, постановою заступника прокурора м. Івано-Франківська скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. В матеріалах справи немає достатньо доказів вини [PERSON] Однак, скасовуючи постанову суду першої інстанції у розпорядженні судді апеляційної інстанції не було висновку спеціаліста від 23 червня 2011 року № 09/17-72, постанова суду апеляційної інстанції прийнята 17 червня 2011 року (а.с.77-90 т.1). Як вбачається з висновку спеціаліста зіткнення автомобіля марки БМВ під керуванням [PERSON] та автомобіля марки Шевроле, під керуванням [PERSON] відбулось на смузі, яка призначена для руху у напрямку вул. Незалежності (згідно план-схеми місця ДТП саме автомобіль БМВ рухався в напрямку вул. Незалежності), в місці початку зафіксованого, у наданих фотографіях, сліду бокового юзу, який бере свій початок в межах плями розливу паливно-мастильних матеріалів і закінчується біля переднього лівого колеса автомобіля марки БМВ. Отже, спеціалістом чітко вказано де трапилось зіткнення автомобілів. Суд критично оцінює копію висновку експерта від 09.10.2014 року № 09/17-523, який наданий суду представником відповідача, оскільки: він не завірений належним чином; експертизу проведено в 2014 році, а подія ДТП мала місце в 2011 році; слідством не заданий єдиний механізм ДТП, а тому експертним шляхом, з технічної точки зору, експерт не зміг вирішити поставлене питання: « Що з технічної точки зору стало причиною ДТП7» (а.с.159-162 т.2). Відповідачем чи його представником в судовому засіданні клопотання про призначення експертизи суду не заявлялось, хоча таке право судом їм було роз'яснено. Судом також критично оцінюються покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з таких причин. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] є знайомими позивача [PERSON] та моменту зіткнення не бачили. Свідок [PERSON] також вказав,що моменту зіткнення та суцільної осьової лінії не бачив. Крім того, на досудовому слідстві свідок [PERSON] давав покази в яких вказав, що він бачив як автомобілі БМВ та Шевроле зіткнулись між собою та зіткнення між вказаними автомобілями відбулось безпосередньо на суцільній осьовій лінії (а.с.173 т. 1). А в своїх письмових пояснення копія яких міститься на а.с.144 т.1, [PERSON] взагалі вказав, що бачив як автомобіль БМВ виїхав на зустрічну смугу та автомобілі вдарились. Отже свідчення свідка [PERSON], які він давав на досудовому слідстві, його письмові пояснення та його свідчення в суді суперечать одне одному. Свідок [PERSON] на досудовому слідстві давала покази в яких вказала, що вона на деякий час відволіклась від дорожньої обстановки та коли знову подивилась на проїжджу частину, то побачила, що відбулась ДТП (а.с.173 т.1). В своїх письмових пояснення, які містяться на а.с. 145 т. 1, свідок [PERSON] вказує, що БМВ виїхав на зустрічну смугу і відбулось зіткнення. Отже свідчення свідка [PERSON] які вона давала на досудовому слідстві, її письмові пояснення та покази в судовому засіданні є суперечливими. В той же час, суд бере до уваги свідчення свідків [PERSON] та [PERSON], які були на місці ДТП, та підтвердили суду, що фото таблиці, на підставі яких було надано висновок спеціаліста в повній мірі відображають обставини ДТП. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], оскільки свідок складав схему ДТП, і одночасно вказав, що фототаблиці правильно відображають обставини ДТП. Також суд вважає за необхідне роз'яснити, що суд не вправі зупиняти розгляд справи до закінчення досудового розслідування, оскільки відповідно до пункту 4 частини 1 статті 201 ЦПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. Як зазначено в п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 при неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді. На даний час досудове розслідування триває, відповідач вправі після закінчення досудового розслідування та встановлення нових обставин ДТП, звернутись до суду із заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Також, в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження із визначення вартості матеріального збитку № 75 від 29 березня 2011 року заподіяний матеріальний збиток від дорожньо-транспортної пригоди становить 154 126 грн. (а.с.10-14 т.1). Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 203 408 грн. 50 коп., що є більшим ніж його ринкова вартість, а тому є економічно обґрунтованим та позивач на таке погоджується, стягнути з відповідача матеріальний збиток, що дорівнює ринковій вартості автомобіля на час дослідження. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При вирішенні спору в частині вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди суд врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Позивачем [PERSON] в своїх поясненнях жодним чином не обґрунтовано розмір заподіяння йому моральної шкоди. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Суд сприяє сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть отримати самостійно, однак, не наділений повноваженнями збирати докази самостійно. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованими та не доведеними, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 4 ч. 2 ст. 79 ЦПК України закріплено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Позивач [PERSON] поніс витрати на проведення експертного дослідження в сумі 600 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.31 т. 1), а тому вказані витрати підлягають відшкодуванню позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача [PERSON], позов якого задоволено, понесені витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 15, 16, 23, 386, 1166, 1187, 1192 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1 ЦПК України,

Outcome: partial