Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Зазначений шлюб було зареєстровано 25.08.2007 року Державною адміністрацією міста Трбовлє Республіки Словенія за № 976/2007. Від даного шлюбу є неповнолітні діти: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] Бранка [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося із-за різних поглядів на сімейне життя, психологічної несумісності характерів, у звязку з чим постійно виникали суперечки, які призвели до неможливості подальшого сімейного життя. Проживають окремо. Спору про розподіл майна між ними немає. Діти залишились проживати з позивачкою. Більше року позивач з відповідачем не спілкуються, долею дітей він фактично не цікавиться. Вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її з чоловіком інтересам, так і інтересам дітей, що має істотне значення, примирення не можливе. Просить шлюб розірвати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що сторони вже більше року не проживають разом, сімя існує формально, до примирення сторони не прагнуть. Місцезнаходження відповідача на даний час невідомо, звязок з ним втрачений. Відповідач у судове засідання\~\~не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку через оголошення у пресі, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно досвідоцтва про шлюб № 976/2007 виданого 25.08.2007 року Державною Адміністрацією м. Трбовлє Республіки Словенія перекладеного на українську мову та засвідченого апостилем згідно Гаазької конвенції від 05.10.1961 року сторони перебувають у шлюбі. Від даного шлюбу є малолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] Бранка, [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося із-за різних поглядів на сімейне життя, психологічної несумісності характерів, у звязку з чим постійно виникали суперечки, які призвели до неможливості подальшого сімейного життя. Проживають окремо. Спору про розподіл майна між ними немає. Діти залишилися проживати з позивачкою. Більше року позивач з відповідачем не спілкуються, долею дітей він фактично не цікавиться. Шлюбні відносини з відповідачем припинені, майнового спору між ними немає, позивач до примирення не прагне, тому суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їхніх дітей. Згідно із положеннями ст.ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Шлюб укладений між сторонами на території іноземної держави є дійсним на території України згідно ч.1 ст.58 ЗаконуУкраїни «Про міжнародне приватне право», яка встановлює, що шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог СК України щодо підстав недійсності шлюбу. Свідоцтво про шлюб № 976/2007, який в даному випадку є документом, що підтверджує факт укладення шлюбу є дійсним в Україні згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки виданий компетентним органом іноземної держави, відповідає встановленій формі та легалізований шляхом його перекладу на українську мову та засвідчений апостилем згідно Гаазької конвенції від 05.10.1961 року. Розірвання шлюбу між громадянином України, який проживає на її території та іноземцем здійснюється за законами України, про що свідчать положення ч.1 ст. 60, ст. 63, ч.1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», з яких вбачається, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу, які в свою чергу визначаються законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Крім того, позивачка має право на розлучення у відповідності до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їхнім дітям шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу прізвище змінювала, що вбачається з дослідженого актового запису про шлюб, та враховуючи ту обставину, що позивачка наполягає на залишенні дійсного прізвища, після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище [PERSON]. Згідно ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Беручи до уваги повне задоволення вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 640 грн., що відповідає вимогам\~ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved