Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] і просила визнати за нею право власності на ? частину автомобіля [NUMBER] та стягнути на її користь з відповідача вартість ? частини вказаного автомобіля. Позивач, в обґрунтування заявлених вимог посилалась на придбання спірного автомобіля в період шлюбу з відповідачем та відсутність між сторонами взаємної згоди щодо поділу спільного майна. Заявою від 17 липня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги і просила визнати автомобіль спільним сумісним майном подружжя, визнати за нею право власності на 12 частину автомобіля, стягнути з відповідача на її користь 12 частину ринкової вартості автомобіля в сумі 27200 грн., припинивши її право власності на частку автомобіля (а.с. 120). [PERSON] у червні 2014 року заявив позов до [PERSON] і [PERSON] про поділ майна в натурі і просив визнати автомобіль ВАЗ 21101 2006 р. випуску спільним сумісним майном подружжя і провести поділ цього майна та виділити автомобіль у власність [PERSON], визнавши за нею право власності на автомобіль, а на користь [PERSON] стягнути з [PERSON] грошову компенсацію в рахунок 12 частини майна. Позивач за цим позовом посилався на придбання автомобіля під час шлюбу і норми Сімейного Кодексу України, які регулюють майнові відносини подружжя, одночасно вказував, що автомобіль вибув із володіння сторін 26 січня 2008 року у зв'язку із продажем його [PERSON] [PERSON] 17 липня 2014 року також подав заяву про уточнення позовних вимог і просив визнати автомобіль ВАЗ 21101 2006 р. випуску спільним сумісним майном подружжя, виділити автомобіль у власність [PERSON], визнавши за нею право власності, стягнути на його користь компенсацію за ? частину автомобіля у сумі 27200 грн.(а.с. 123). Справи об'єднані в одне провадження ухвалою суду від 17 липня 2014 року (а.с. 81). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 липня 2014 року позов [PERSON] задоволений, позов [PERSON] задоволений частково, транспортний засіб ВАЗ 21101 реєстраційний номер [NUMBER] визнано спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON], за [PERSON] визнано право власності на ? частку автомобіля [NUMBER], з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 27200 грн. грошової компенсації в рахунок ? частки автомобіля [NUMBER] і припинене її право власності на транспортний засіб. Рішенням суду також розподілені судові витрати. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 18 липня 2014 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові [PERSON] та задовольнити його позов. На думку відповідача, рішення суду про стягнення з нього компенсації вартості ? частини автомобіля на користь позивача є несправедливим, оскільки автомобіль наданий час є власністю [PERSON] і його право сторонами е оспорюється. Крім того, відповідач вважає, що суд зобов'язаний був застосувати строк позовної давності про що він просив, враховуючи, що автомобіль вибув з володіння сім'ї у 2008 році. У судовому зсіданні представник [PERSON] підтримала апеляційну скаргу. Представник позивача скаргу не визнала. Вислухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині вирішення вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя і визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля, виходячи з наступного. Судом встановлено, що автомобіль [NUMBER] зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] 23 червня 2006 року (а.с. 7), тобто під час шлюбу з позивачем [PERSON], який зареєстрований 20 жовтня 2001 року і розірваний рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 14 жовтня 2013 року. Відповідно до закону, а саме ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 65 СК України визначено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і кожен з подружжя має право на рівні частки у цьому праві. Суд також встановив, що автомобіль, який є цінним майном, 26 квітня 2014 року, тобто після розірвання шлюбу, відчужений відповідачем без згоди позивача і новим власником автомобіля є [PERSON] Незважаючи на наведені вище обставини, суд у резолютивній частині рішення визнає автомобіль [NUMBER] спільною власністю подружжя, що суперечить мотивувальній частині рішення, якою встановлено, що власником автомобіля на час розгляду справи є [PERSON] і договір купівлі-продажу ніким не оспорений. Відсутні підстави і для визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля, оскільки судом застосований спосіб поділу неподільної речі шляхом стягнення одному із співвласників вартості його частки у спільному майні. Одночасне присудження грошової компенсації за частку у майні і визнання права власності на таку частку є незаконним. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив відчуження чи використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя,таке майно або його вартість враховується при поділі. У даному випадку належить врахувати вартість відчуженого майна, оскільки позов заявлений лише про поділ автомобіля. Сума грошей, за яку автомобіль проданий, не встановлена, а тому суд обґрунтовано виходив з вартості спірного автомобіля, визначеної експертом (а.с. 69-71). Доводи відповідача щодо відчуження автомобіля у 2008 році не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги. З матеріалів справи вбачається, що у 2008 році відповідач [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON], надавши йому право розпоряджатись автомобілем. Однак, довіреність не є правочином, який посвідчує відчуження автомобіля і зміну його власника. Автомобіль перебував у власності відповідача до 26 квітня 2014 року, коли був зареєстрований за [PERSON] (а.с. 46). Помилковим є посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності і необхідність її застосування. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки і обчислюється така давність від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів даної справи вбачається, що на час пред'явлення позову [PERSON] ( 22 квітня 2014 р.) автомобіль ще був зареєстрований за відповідачем і відчужений вже після подання позову 26 квітня 2014 року, про що позивачу не було відомо. Отже, підстав для застосування позовної давності суд не мав. Виходячи з наведеного вище, рішення суду в частині вирішення вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, визнання за [PERSON] права власності на ? частину автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Рішення суду першої інстанції про стягнення з [PERSON] на корись [PERSON] вартості ? частини автомобіля відповідає вимогам ст.ст. 60, 61, 63, 65, 70, 71 СК України і підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині немає.

Outcome: partial