Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та знати його з реєстрації в даній квартирі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], вона є власницею квартири [ADDRESS], однак у цій квартирі вона не зареєстрована, а проживає за адресою: [INFO]. В квартирі, яка належить їй на праві власності, зареєстровані та проживають: рідна сестра [PERSON] та племінник [PERSON], як тимчасові жильці. Проживання відповідача [PERSON] в її квартирі стало нестерпним, він зловживає спиртними напоями та наркотиками, часто влаштовує сварки та бійки, сусіди постійно скаржаться на його поведінку. Неодноразово скарги на дії відповідача поступали до Корабельного РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. Так, 23.10.2014р. та 16.11.2014р. [PERSON] вчинив з квартири крадіжку речей, що належать її сестрі, за що був засуджений вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.03.2015 року. Внаслідок таких дій відповідача вона перебуває в стані психологічної напруги, страху і тривоги за свою власність. На прохання виселитися добровільно, відповідач не реагує та продовжує влаштовувати сварки та скандали. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за комунальні послуги участі не бере, чим завдає їй матеріальних збитків, а договір про оренду житла з нею не укладає. Пославшись на ст.319 ЦК України, ст.ст.157, 116 ЖК України, просила її позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував та просив суд виписати його з квартири, оскільки добровільно він цього не може у звязку з тим, що він засуджений умовно. Третя особа: [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала та просила їх задовольнити, так як її син не дає нікому спокою, і в день, і в ночі, викликають міліцію, але вони нічого не роблять, оскільки він там зареєстрований. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки та підтвердила, що [PERSON] постійно вчиняє сварки та скандали, через що неодноразово викликалася міліція. Він ніде не працює та виносить речі з квартири. Усі сусіди жаліються на його антисоціальну поведінку. Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.4 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1625, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Позивачка зареєструвала своє право власності в Миколаївському МБТІ 26.08.2004 року в книзі № 86 номер запису 7609 ( а.с.8,9 ) З довідки КП ДЄЗ Корабел № 1549 від 02.04.2015 року вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] та відповідач [PERSON] ( а.с.10 ) . Відповідач протягом тривалого часу систематично порушував правила співжиття, що зробило неможливим для позивачки проживання з ним в одній квартирі. Здійснив крадіжку речей з належної відповідачці квартири, що підтверджується вироком Корабельного районного суду м.Миколаєва від 05.03.2015 року (а.с.11-12). Про неправомірну поведінку відповідача відносно членів сім'ї свідчать талони- повідомлення про звернення родичів до чергової частини органу внутрішніх справ. Судом відносно відповідача застосовувалися заходи офіційного застереження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї, передбачені ст. 173-2 КупАП, що підтверджується повідомленням Корабельним РВ Миколаївського МУ УМВС України в Миколаївській області від 01.08.2015р. За № 59/12809. Згідно з ч.1 ї» члену сім'ї, який вчинив насильство в сім'ї, виноситься офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, за умови відсутності в його діях ознак злочину, уповноваженими підрозділами органів внутрішніх справ, про що йому повідомляється під розписку. Застосовані заходи застереження виявилися безрезультатними. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У випадку порушення його прав, не пов'язаних з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні. ( ст.391 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 9 ЖК України передбачається, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у цьому праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом статті 116 ЖК України виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Тобто, для виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого жилого приміщення відповідно до вимог ч. 1 ст.116 ЖК України необхідна одна із вимог, зазначена в цій нормі житлового законодавства. Під порушенням правил сумісного проживання слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку або безпосередньо для наймача чи власника, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Із роз'яснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р. № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України , із подальшими змінами, вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З урахуванням всього вищенаведеного, суд прийшов до висновку про наявність в діях відповідача систематичного порушення правил співжиття в одній квартирі із позивачкою, підтвердженням чого є дані про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КупАП та винесення йому офіційного застереження, засудження відповідача за викрадення майна з спірної квартири, талони- повідомлення про неодноразові звернення до органів внутрішніх справ за антигромадську поведінку. А відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про виселення відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі ч. 1 ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення. Вимоги позивачки про зобов'язання зняти [PERSON] з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають у зв'язку з відсутністю обґрунтування таких вимог. Крім того позивачка, прохаючи зняти відповідача з реєстраційного обліку, не визначила відповідний відділ Управління Державної міграційної служби України як відповідача в справі, на який може бути покладений такий обов'язок, а суд позбавлений на самостійне вчинення такої процесуальної дії. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial