Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] половину понесених додаткових витрат на сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 9 857,75 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що дитина за медичним призначенням потребувала встановлення імплантів для остеосинтезу п`ясної кістки, у зв`язку з чим в серпні 2021 року позивач понесла додаткові витрати на їх придбання за ціною 6100 гривень. Крім того, протягом 2019-2021 років вона за власні кошти придбала для сина одяг, взуття, приладдя для навчання, мобільний телефон, форму для навчання у Волинському обласному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою ім.Героїв Небесної Сотні. Загальна сума витрат становила 19 715,50 гривень. Зважаючи на те, що аліментів, які сплачує відповідач, не вистачає на потреби дитини, просила стягнути з відповідача половину фактично понесених нею додаткових витрат. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що витрати на лікування дитини не були погодженні з відповідачем, а інші витрати не є за змістом сімейного законодавства додатковими, тому можуть бути компенсовані за рахунок аліментів. Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.6 ст.19 ЦПК України справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази у справі суд дійшов висновку, що позов підлягають частковому задоволенню з таких мотивів. Із матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане відділом РАЦСу по місту Ковелю). На підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.07.2018 шлюб між сторонами розірвано. Сторони не заперечують факт окремого проживання та проживання дитини з позивачкою. Відповідач є учасником бойових дій, інвалідом війни ІІІ групи, проходить програму реабілітації, у липні та серпні 2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні, працевлаштований. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2018 з відповідача на користь позивача ухвалено починаючи з 05.01.2018 стягувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення повноліття. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня, про що зазначено у довідці Ковельської ВДВС від 21.10.2021. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.180 СК України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Додаткові витрати повинні бути зумовлені обставинами відмінними від тих, які слугують підставою для стягнення аліментів на утримання дитини. Так інтелектуальний розвиток дитини - прилади для навчання, мобільний телефон, щоденні потреби дитини - одяг, взуття, здобуття професійної освіти - формений одяг забезпечується за допомогою аліментів, а розвиток особливих здібностей та лікування - потребує додаткових витрат. Таким чином витрати на одяг, взуття, мобільний телефон і форму в розмірі 13 615,50 гривень не є додатковими витратами та компенсуються за рахунок аліментів. Що стосується витрат на лікування дитини в розмірі 6 100 гривень, то згідно медичної документації 28.07.2021 [PERSON] проведено гіпсову іммобілізацію, встановлено зміщення відламків та рекомендовано оперативне лікування в плановому порядку із встановленням МОС пластини. Оперативне втручання по встановленню пластини проведено у 2021 році. Витрати позивача на придбання пластини підтверджені рахунком фактурою, накладною №145 від 13.08.2021 та квитанцією про оплату від 14.08.2021. Отже позивачем доведено, що понесені додаткові витрати є медично зумовленими, від своєчасно проведеного лікування в майбутньому залежить стан фізичного та психологічного здоров`я дитини. Витрати є розумними і виправданими. Тому половину цих витрат 6100:2=3050 гривень необхідно стягнути з відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує те, що позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору на підставі п.3, п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial