Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

У жовтні 2018 року до Сквирського районного суду Київської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Позивач зазначила, що 16 лютого 2014 року між нею - [PERSON] та відповідачем - [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Нотаріально посвідчити договір позивачка з відповідачем домовилися після повного зібрання необхідних документів. Однак пізніше представник відповідача відмовився від оформлення документів у зв'язку із зайнятістю. За даним договором [PERSON] передав [PERSON] земельну ділянку, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], які належать відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], правовстановлюючі документи, а [PERSON], у свою чергу передала [PERSON] кошти у сумі в сумі 1 000 доларів США та прийняла майно, про що було складено розписку. Відповідач не є резидентом України. За загальним правилом, передбаченим Земельним кодексом України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки, в тому числі в порядку спадкування, проте землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ст. 81 ЗК України). Тобто іноземець, який отримав у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території України, зобов'язаний її відчужити протягом року. Відповідач намагався відразу відчужити свою ділянку, проте зіткнувся з мораторієм. Лише у цьому році дізнався, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.01.2013 р. № 10-71/0/4-13, було роз'яснено, що на іноземців мораторій не поширюється, оскільки норма ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативною. Позивач, посилаючись на те, що сторони не мають змоги оформити договір купівлі-продажу майна належним чином у нотаріуса, просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Нотаріус повідомила, що офіційно відчужити право власності на земельну ділянку в разі отримання відмови місцевих нотаріусів від укладення таких угод, є рішення суду. Ст. 130 ЗК України встановлені певні обмеження щодо покупців земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, покупцями вказаних земельних ділянок можуть бути: - громадяни України, які мають сільськогосподарську освіту або досвід роботи у сільському господарстві чи займаються веденням товарного сільськогосподарського виробництва - юридичні особи України, установчими документами яких передбачено ведення сільськогосподарського виробництва. У підготовче судове засідання позивач не з» явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. У підготовче засідання представник відповідача не з'явився, надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 206 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Судом встановлено, що 16 лютого 2014 року, між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. За даним договором [PERSON] передав [PERSON] земельну ділянку, площею 3.4286га, яка розташована на території Пустоварівської сільської ради Сквирського району Київської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], посвідчену Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], яка належать відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], правовстановлюючі документи, а [PERSON], у свою чергу передала [PERSON] кошти у сумі в сумі 1 000 доларів США, про що було складено розписку. Відповідач визнає позивача власником земельної ділянки, про що свідчить заява його представника за дорученням про визнання позову. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина друга статті 328 ЦК України визначається, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно положень ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частиною другою статті 220 ЦК України визначено, що якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В силу вимог ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача з договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором. В свою чергу згідно положень ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Після дослідження обставин справи, судом було з'ясовано, що позов представник відповідача визнав. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права третіх осіб не порушує, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved