Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS]. Окрім неї у вказаному будинку в якості піднаймача зареєстрований також відповідач. Вказувала на те, що з лютого 2013 року відповідач за вказаною адресою не проживає, проте його реєстрація за вказаною адресою чинить їй перешкоди в користуванні належним їй будинком, у зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення у засобах масової інформації. Про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної справи за відсутності відповідача, по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами по [ADDRESS] (а/с 7). Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до довідки ПП «Житлосервіс» від 23.03.2017 року окрім позивача та членів її сім'є в належному [PERSON] житловому будинку також зареєстрований відповідач [PERSON] (а/с 9). Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з лютого 2013 року, що підтверджується актом ПП «Житлосервіс» від 27.03.2017 року №157 (а/с 10). Отже, права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу будинку, не несе витрат по його утриманню, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї. У відповідності до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Проте як було встановлено судом, відповідач був відсутній за місцем реєстрації з лютого 2013 року та по теперішній час. Таким чином, права позивача як власника житлового будинку підлягають захисту шляхом визнання відповідача таких, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки останній більш ніж 6 місяців були відсутнім по місцю свого проживання та реєстрації, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин такої відсутності. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved