Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У квітні 2015р. [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» (Відповідач, ПАТ «Родовід Банк») про визнання недійсною умови договору про надання споживчого кредиту. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовував тим, що 10.07.2008р. між ним ([PERSON]) та відповідачем ПАТ «Родовід Банк» був укладений кредитний договір, згідно якого банк надав позивачу кредит в розмірі 24 275,78 доларів США строком до 10.07.2013р. з процентною ставкою 7,7% річних для придбання автомобіля. Пунктом 3.6 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати відсотків, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості. При цьому також зазначив, що даний кредитний договір є споживчим, оскільки кошти, отримані в кредит, були витрачені на придбання автомобіля для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Так, за умовами договору розмір щоденної плати по кредиту (процентів) у 80 разів менше, ніж одноденний розмір неустойки (пені) за невиконання зобов'язань по кредитному договору. Вважає, що п. 3.6 кредитного договору суперечить чинному законодавству, а саме ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умова даного пункту є несправедливою з тих підстав, що така вимога про нарахування та плату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам конституційного принципу верховенства права. З огляду на викладене, позивач просив визнати недійсним п. 3.6 розділу 3 кредитного договору №77.1/АК-01262.08.2 від 10.07.2008р. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Представник відповідача Ткачов О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позичальник був ознайомлений з умовами кредитного договору, погодився з ними та підписав кредитний договір. Крім того, просив застосувати наслідки сплину строку позовної давності, оскільки позивачу з 2008р. були відомі умови кредитного договору. При цьому представник відповідача надав письмові заперечення щодо заявлених позовних вимог та наголосив на тому, що по кредитному договору наявні заборгованість, у з в'язку з чим банк звертався з відповідним позовом до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06.06.2014р. позовні вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості були задоволені частково. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.11.2014р. рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні плати за користування кредитом та 3%річних від суми заборгованості скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено. При цьому суд апеляційної інстанції в частині стягнення пені рішення суду першої інстанції змінив, зменшив суму пені, стягнув з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» з 112 168,68доларів США до 13 000,00доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час постановлення рішення становить 147 940,00грн., а в іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06.06.2014р. залишив без змін. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 10.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк», найменування якого з 17.06.2009 року у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на ПАТ «Родовід Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 77.1/АК-01262.08.2, відповідно до якого позивач отримав в кредит кошти в розмірі 24 275,78 доларів США строком до 10.07.2013 року включно для придбання транспортного засобу. Пунктом 3.6 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За ст.21 цього Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1)при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2)при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3)при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4)порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5)будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6)споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7)ціну продукції визначено неналежним чином; 8)документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. Позивач був вільним у виборі банку для отримання кредитних коштів. З умовами договору ознайомлений і погодився на його укладення (а.с.4-6). Отже, сторони, укладаючи договір щодо грошової суми, мали всі правові підстави для встановлення пені. Крім того, суд враховує, що підписуючи кредитний договір та, отримуючи грошові кошти для особистих потреб, позивач погодився з умовами договору, в тому числі і з розміром пені, про що поставив свій підпис (а.с. 4-6). Судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що пункт 3.6 кредитного договору, суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як встановлений розмір пені в розмірі 1,6% за кожен день прострочення значно перевищує розмір простроченої суми кредиту та процентів, оскільки ці доводи не є підставою для визнання пункту кредитного договору недійсним, поза як відповідно до умов оспорюваного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1,6 % від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу лише від дня виникнення такого прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності, що не свідчить про несправедливість умов укладеного договору. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, оскаржуваним пунктом кредитного договору встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов'язань, штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, а грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов'язань. Як зазначалось вище, при укладенні Договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо його умов, зі змістом договору [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його підпис, крім того, зазначив безпосередньо після п.8.2 Договру, що перед укладанням договору він повідомлений про всі умови кредитування, передбачені п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 5 зворот ). Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання п. 3.6 кредитного договору недійсним у зв'язку з порушенням банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки суд з'ясовуючи обставини справи не виявив таких порушень Банку, [PERSON] володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] з підстав його недоведеності.

Outcome: dismissed