Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У квітні 2017 року представник позивача звернулася до Фастівського міськрайонного суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що 29 грудня 2014 року між нею та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідачка зобовязалася повернути їй борг у розмірі 50761 грн. Оскільки, відповідачка свої взяті на себе зобовязання належним чином не виконувала, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року з відповідачки [PERSON] на її користь було стягнуто борг за договором позики у розмірі 50761 грн. На підставі даного рішення суду було видано виконавчий лист, який предявлено для примусового виконання до ДВС Фастівського МУЮ. 29 січня 2016 року постановою відділу ДВС Фастівського МУЮ відкрито виконавче провадження за № 49856584. Про те, відповідачкою до цього часу рішення суду не виконано, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, від представника позивача до суду надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечує.. Відповідач в судове засіданні повторно не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Згідно зі статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Окрім того, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 29 грудня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобовязалася повернути позивачу борг у розмірі 50761 грн. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з останньої борг за договором позики від 29 грудня 2014 року в розмірі 50761 грн. та судовий збір в розмірі 507 грн. 61 коп..(а.с. 10). За умовами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.. 12 Конституції України та ст.. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обовязковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Обов'язок відповідача сплатити позивачу даний борг в розмірі - 50761 грн. зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Як вбачається з матеріалів, на підставі вищевказаного рішення відділом державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, 21 січня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 49856585 про примусове стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 50761,00 грн. та судового збору в сумі 507,61 грн. про, що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. (а.с.11). Згідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Так, судом встановлено, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 50761,00 грн. не виконано до теперішнього часу, відповідач грошові кошти не повернула. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, встановлено грошове зобовязання відповідача сплатити позивачу наведені ним у цій позовній заяві види виплат, а саме: інфляційних втрат та 3% річних, а також підлягає стягненню сума пені. Розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України, суд, перевіривши розрахунки позивача визнає вірним проведений ним розрахунок періоду прострочення виплат, який визначено з 29 грудня 2014 року по 11 квітня 2017 року, загальна сума інфляційних втрат за цей період становить 30881,15 грн., сума 3% річних становить за цей же період 3480,00 грн. та пеню в сумі за цей же період 47\~645,82 грн. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення та погоджується з розрахунком наданим позивачем. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1053 грн. 03 коп., що підтверджено платіжним дорученням (а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: approved