Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається, що 1 жовтня 2004 року він уклав усний договір позики та передав [PERSON] кошти в сумі 500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) на день звернення до суду становив 13 тис. 248\~грн 55 коп. В цей же день [PERSON] одержав в борг кошти в сумі 500 доларів США, про що надав йому письмову розписку, в якій одночасно з цим [PERSON] зобовязався щомісячно сплачувати 3% від суми, що складає станом на 1 березня 2016 року 2\~тис. 055 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду становив 54 тис. 458\~грн 95 коп. Зазначені кошти [PERSON] зобовязався повернути, але строк виконання боржником обовязку у розписці встановлений не був. На його претензію до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики, [PERSON] у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 01.10.2004, яка станом на 1 березня 2016 року становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами). У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування збільшення позовних вимог [PERSON] посилається, що 31 січня 2001 року [PERSON], який на той час являвся субєктом підприємницької діяльності, надав йому Зобовязання, посвідчене нотаріально, яким [PERSON] зобовязався проводити [PERSON] щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «[PERSON]Ф.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, в звязку з тим, що [PERSON] була надана фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США). На теперішній час [PERSON] зобовязання не виконав. Зазначив, що вказане Зобов'язання від 31.01.2001 слід вважати договором позики, за яким [PERSON] зобовязаний повернути йому наданні в позику кошти 4593 доларів США. На його претензію до відповідача у березні 2016 року повернути суму позики, [PERSON] у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики від 31.01.2001, яка станом на 1 березня 2016 року становить 114 тис. 825 грн 50 коп. Посилаючись на те, що [PERSON] взятих на себе зобовязань щодо повернення боргу не виконав, [PERSON] просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 1 жовтня 2004 року у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. та борг за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. (а.с. 4-6, 46-49) Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його інтереси представляв представник позивача [PERSON], який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, підтвердив суду обставини позову, просить позов задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. та борг за договором позики у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за квитанціями. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на надуманість вимог, заперечував щодо укладання договорів позики з позивачем та факту отримання від [PERSON] зазначених у позові коштів. Відповідач [PERSON] в подальшому в судове засідання не з'явився, його інтереси у судовому засіданні представляв [PERSON], який надав заперечення на позов щодо невизнання позовних вимог за необґрунтованістю та не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом (а.с. 60). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на обставини, які викладенні у запереченнях на позов, надав суду заяву про застосування позовної давності, згідно ст. 267 ЦК України, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення представників сторін, пояснення відповідача, покази свідка, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Суд установив факти і відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 1 жовтня 2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду становив 13 тис. 248\~грн 55 коп., а відповідач зобовязувався сплачувати щомісячно 3% від суми та повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) без визначенням строку повернення боргу. В цей же день [PERSON] одержав в борг кошти в сумі 500 доларів США, про що відповідач склав письмову розписку (а.с. 8, 35). 21 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією повернути суму позики від 01.10.2004, яка станом на 01.03.2016 становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами), яку [PERSON] отримав 26.03.2016, але у добровільному порядку відмовився у виконанні зобовязання (а.с. 9, 10). За приписами статей 3, 4, 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. При цьому суд враховує, що за змістом ст. 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У ч.1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. На відміну від договору позики, кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім та відмінним за своїм субєктним складом, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст. 1047 ЦК України). У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. За приписами ст. 1052 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, предявив позов про стягнення боргу позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Ці дані підтверджуються розпискою відповідача (а.с. 35), показами свідка [PERSON], який підтвердив, що у жовтні 2004 року [PERSON] за вимогою [PERSON] надав у борг відповідачу 500 доларів США, а відповідач написав розписку про борг та надав її позивачу. Суд встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики від 1 жовтня 2004 року, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час не ґрунтується на зазначених нормах закону вимоги позивача про укладення сторонами 31 січня 2001 року ще одного договору позики на 26 тис. 180 грн, оскільки [PERSON] була надана [PERSON] фінансова допомога в розмірі 26 тис. 180 грн (еквівалент 4593 доларів США) по Зобов'язанню (а.с. 50), за яким приватний підприємець [PERSON] зобовязався проводити виплату гр. [PERSON] щомісячно 25% чистого прибутку приватного підприємства «[PERSON]Ф.» за весь час існування газозаправних пунктів, здійснюючи з 31 січня 2001 року, що не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., суд виходить з того, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданого [PERSON] 31 січня 2001\~року Зобов'язання вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти як фінансову допомогу, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики. Висновок суду ґрунтуються на тому, що між сторонами у справі було укладено саме договір позики від 1 жовтня 2004 року, оскільки з розписки убачається підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, умови їх надання та обовязок повернення. Відповідач надав суду клопотання про застосування судом позовної давності, згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, але вказані ним факти не найшли своє підтвердження згідно ч.2 ст. 57 ЦК України. Приписами ст. 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 1 жовтня 2004 року у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Оскільки, 21 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією повернути суму позики від 01.10.2004, яка станом на 01.03.2016 становить 67 тис. 707 грн 50 коп. (а.с. 9), яку [PERSON] отримав 26.03.2016 (а.с. 10), але у добровільному порядку відмовився у виконанні зобовязання, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався про порушення свого права із квітня 2016 року, що не перевищує трьох років, які передували моменту звернення особи до суду. За таких установлених обставин суд не застосовує правила ч.4 ст. 267 ЦК України для відмови у частині позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 1 жовтня 2004 року станом на 01.03.2016 у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп. (13 тис. 248 грн 55 коп. основний борг, 54 тис. 458 грн 95 коп. 3% за користування коштами). Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 57-60 ЦПК України, суд визнає, що у звязку з неналежним виконанням умов договору позики відповідач [PERSON] допустив заборгованість за договором позики, тому, суд задовольняє вимоги позивача до відповідача в частині стягнення заборгованості за договором позики від 1 жовтня 2004 року станом на 01.03.2016 у розмірі 67 тис. 707 грн 50 коп., як подані в межах встановлених законом строків позовної давності. При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ст.ст. 1046-1050 ЦК України, для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп., позивач [PERSON] до суду не представив. За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 31 січня 2001 року у розмірі 114 тис. 825 грн 50 коп. за їх безпідставністю. Згідно ст. 88 ЦПК України суд частково відшкодовує з відповідача на користь позивача судові витрати, які документально підтвердженні та складаються із судового збору в сумі 667,09 грн + 275,60 грн (а.с. 3, 12).

Outcome: partial