Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02.07.2013 року є власником торговельного павільйону продовольчих товарів і навісу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно даного договору об'єкт нерухомості складався з торговельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1-1, загальною площею 75,6 кв.м., навісу літ. Б, розташований на земельній ділянці площею 0, 0100 га, кадастровий номер 1210100000:03:063:0142. У вказаному об'єкті нерухомості позивачем за власні кошти з дотриманням вимог законодавства щодо переплануванням майна було проведено реконструкцію та самочинно побудована прибудова літ. А2-1. 29 жовтня 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди № 1 вказаного нерухомого майна. Оскільки позивачем було проведено реконструкцію предмету оренди, відповідач вимагає від неї, як орендодавця, на теперішній час надати правовстановлюючі документи, на підтвердження права власності на зазначений об'єкт нерухомого майна з урахуванням проведеної реконструкції. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати за нею право власності без прийняття в експлуатацію на торговельний павільйон літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1 загальною площею 370, 2 кв.м., розташований по [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав наведених у позові. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, свого представника для участі у розгляді справи не направив, надав суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу за відсутності представника (а.с. 28). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3070, [PERSON] є власником торговельного павільйону продовольчих товарів і навісу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). 29 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та ПП «ДІП ІНТЕЛІДЖЕНС» укладено договір оренди № 1 на належне позивачу нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], строком на один рік (а.с. 17, 18, 19). У вказаному об'єкті нерухомості позивачем за власні кошти, з метою поліпшення умов експлуатації даного об'єкту, проведено реконструкцію та самочинно побудована прибудова літ. А2-1 (а.с. 12/зв.). Висновком експертного будівельно-технічного дослідження № ГО-1474 від 02.04.2014, який складений судовим експертом Дніпропетровської Торгово - промислової палати Алімовою Л.І., встановлено, що реконструкція торгівельного павільйону літ. А-1, прибудова А2-1, розташовані за адресою: [ADDRESS], відповідає діючим санітарним, будівельним, протипожежним нормам та правилам (а.с. 24-26). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 16 Кодексу суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва, передбачений ст. 331 ЦК України, був порушений. Тобто право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 5 ст. 376 ЦК України унормовано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Водночас відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Таким чином, обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно, саме позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. При цьому суд зазначає, що згідно з ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наведені положення законодавства, а також приймаючи до уваги те, що проведена реконструкція спірного нерухомого майна відповідає будівельним нормам та правилам, порушення прав інших осіб у зв'язку з такою реконструкцією не вбачається та сторони на такі не посилалися, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved