Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина який продовжує навчання. В обґрунтування позову вказувала на те, що [PERSON], [INFO] є їх з відповідачем сином. Між нею та відповідачем сумісне життя не склалося і за рішенням суду їхній шлюб було розірвано, після чого син залишився проживати біля неї. З вересня 2011 року їхній син є студентом денної форми навчання Подільського державного агро-технічного університету. До повноліття батько сплачував аліменти на утримання сина. Позивачка самостійно не спроможна оплачувати всі необхідні витрати, пов'язанні з навчанням сина. Тому, посилаючись на вказане, а також на те, що добровільно надавати сину матеріальну допомогу батько відмовляється, просила стягнути з відповідача аліменти на користь повнолітнього сина в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з вересня місяця 2011 року і до закінчення навчання. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягнення на користь сина, вказувала на те, відповідач має можливість надавати сину матеріальну допомогу, так як систематично виїжджає на заробітки за кордон. У судовому засіданні представник позивачки, посилаючись на обставини, зазначені в позові, підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Згідний на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивачки ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], який вже досяг повноліття. З копії договору про надання освітніх послуг від 02.08.2011 року, довідки Подільського державного агро-технічного університету №75-16-1493 від 06.04.2015 року вбачається, що [PERSON], 1994 року народження, дійсно навчається в даному закладі на 4 курсі денної форми навчання, термін закінчення навчального закладу - 2015 рік та вартість одного року навчання в університеті становить 7 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до наведеного спроможність надавати матеріальну допомогу є предметом доказування. Так, на підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачка у позовній заяві зазначила, що відповідач має можливість надавати сину матеріальну допомогу, так як систематично виїжджає на заробітки за кордон. Доказів на спростування вказаного відповідач суду не надав, а також доказів щодо його незадовільного стану здоров'я, наявності інших зобов'язань, тощо, тому суд приходить до висновку про те, що останній за своїм станом здоров'я та матеріальним станом спроможний надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину який продовжує навчання. При цьому, з урахуванням вищенаведених обставин, розумною, справедливою та співмірною сумою аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь повнолітнього сина, суд вважає суму в 600 грн. Крім того, суд виходить з того, що обоє батьків зобов'язані забезпечити повнолітньому сину, який продовжує навчання, прожитковий мінімум. При цьому, суд вважає, що позивачка не довела суду, як обґрунтованість передбаченої ст.199 ч.1 СК України, спроможності відповідача сплачувати аліменти на повнолітнього сина у визначеному нею розмірі, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у визначеному судом розмірі. Відповідно до ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статтей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ч.1 ст.191 СК України). Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (ч.2 ст.191 СК України). Однак, позивачкою в порушення вимог ч.2 ст.191 СК України, не подано суду доказів, того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але такі не були отримані у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Відтак, вимоги позивачки підлягають задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 07 квітня 2015 року. Крім того, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає, що відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial