Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідач є його сусідом та з певного часу періодично проявляє до нього негідну антигромадську поведінку, чим порушує його право на повагу до його честі та гідності. 07.06.2017 року близько 12-00 год. в приміщенні Апеляційного суду Житомирської області після судового засідання відповідач висловлювався на його адресу нецензурною лайкою, ображаючи його в присутності інших осіб. 23.07.2017 року близько 18-59 год. відповідач, знаючи, що камера відеоспостереження, розташована на фасаді його будинку, здійснює фіксацію всього, що відбувається на території загального користування навколо його будинку, навмисно обплював огорожу біля його будинку. 17.09.2017 року близько 17-17 год. відповідач, проходячи повз його будинку, знаючи про наявність камери відеоспостереження, показав на камеру непристойний жест - середній палець лівої руки. Внаслідок таких образ йому були завдані душевні страждання, він зазнав емоційних хвилювань, у нього погіршилося самопочуття та виникло безсоння, у зв`язку з чим він приймав ліки. З приводу неправомірних дій відповідача він звертався із відповідними заявами до поліції та проводилися перевірки, з відповідачем проведено профілактичну бесіду та йому виносилося застереження щодо недопущення антигромадської поведінки в суспільстві та побуті. Тому позивач просить визнати порушення відповідачем 07.06.2017 року, 23.07.2017 року та 17.09.2017 року його немайнового права на повагу до його честі та гідності, а також стягнути з відповідача на свою користь 7000,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з приниженням його честі та гідності в зазначені дні. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із викладеними в ньому запереченнями проти позову, зазначивши про те, що він не поширював про позивача недостовірну інформацію та позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував порушення його особистих немайнових прав. До відзиву додав заяву, в якій просить визнати подання позивачем до суду завідомо безпідставного позову зловживанням процесуальними правами та стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф у сумі до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У судовому засіданні позивач позов підтримав, обґрунтовуючи викладеними в позовній заяві обставинами. Допитаний у якості свідка позивач надав показання на підтвердження викладених у позовній обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, вказавши на те, що зафіксовані відеокамерою факти образ були адресовані йому особисто, тому що, відповідачу відомо про її існування. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідач не поширював негативної інформації про позивача та, придумуючи різні причини, безпідставно звертається з позовами до суду, чим зловживає правом звернення до суду з позовом. В останнє судове засідання позивач, відповідач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та підтримання вимог позову. Заслухавши пояснення позивача та його показання, надані як свідка, а також пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оглянувши відеодиск, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовне підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що Житомирським ВП ГУНП в Житомирській області розглядалися звернення позивача щодо неправомірної поведінки відповідача 07.06.2017 року, 23.07.2017 року та 17.09.2017 року за обставинами, викладеними у позовній заяві. Позивачу були надані відповіді від 26.06.2017 року, 21.09.2017 року та 17.10.2017 року за результатами розгляду його звернень, з яких убачається, що за результатами перевірок з відповідачем було проведено профілактичні бесіди про неприпустимість антигромадської поведінки в побуті та винесено офіційні застереження про недопущення вчинення антигромадської поведінки в подальшому. Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 27.05.2019 року в справі № 295/3645/17, який набрав законної сили 27.06.2019 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 680 грн. Згідно вироку суду [PERSON] було умисно заподіяно легкі тілесні ушкодження [PERSON] 30.06.2014 року . За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ст. ст. 270, 275, 297 ЦК України фізична особа має право як на повагу до гідності та честі, та право на захист свого особистого немайнового права. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Разом з тим, згідно з положеннями зазначеного законодавства кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Також у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Пунктом 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема у разі приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На оглянутому судом відеодиску міститься відеозапис зображення чоловіка, яким продемонстровано непристойний жест у вигляді середнього пальця лівої руки. Однак при цьому належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що цим чоловіком є відповідач і жест, направлений був саме позивачу з метою його особистої образи, до суду не надано. Отже, наведену обставину не можна розцінювати як таку, що безпосередньо стосується особи позивача і при цьому позивач не надав доказів, які б могли підтверджувати те, що відповідачу було відомо про встановлену позивачем відеокамеру, якою здійснювався відеозапис. Посилання позивача на те, що з метою його образи відповідач 23.07.2017 року навмисно обплював огорожу біля його будинку, також не підтверджені достатніми належними та допустимими доказами, враховуючи, що на відеозапису це чітко не зафіксовано та позивачем не доведено, що на відеозапису міститься зображення саме відповідача. Окрім того, належних, допустимих та достатніх доказівна підтвердження принизливих висловлювань відповідачем 07.06.2017 року в приміщенні суду на адресу позивача ним не надано. Показання допитаного в якості свідка позивача не можна вважати достатнім доказом підтвердження наведених вище обставин. Поряд із тим, звернення позивача до правоохоронних органів не можуть бути розцінені судом як безпосередній доказ неправомірної поведінки відповідача 07.06.2017 року, 23.07.2017 року та 17.09.2017 року стосовно позивача, про які зазначено в зверненнях, оскільки ці письмові докази свідчать про факти самих звернень позивача з метою захисту своїх прав та вжиття визначених законом заходів. Таким чином, позивачем не доведено поширення відповідачем інформації, що порушує його особисті немайнові права, та заподіяння шкоди його особистим немайновим благам. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки він не ґрунтується на положеннях закону. Позивач, будучи інвалідом ІІ групи згідно його пенсійного посвідчення та довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 862220, звільнений від сплати судового збору. Неприпустимість зловживання процесуальними правами передбачено ст. 44 ЦПК України, згідно ч. 1 якої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У частині другій цієї статті вказано, які дії що суперечать завданню цивільного судочинства, можуть визнаватися зловживанням процесуальними правами. Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Види заходів процесуального примусу наведені у ст. 144 ЦПК України, серед яких передбачено стягнення штрафу. Згідно ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 148 ЦПК України). Враховуючи передбачений ст. 148 ЦПК України вичерпний перелік випадків, які можуть слугувати підставою для стягнення в дохід державного бюджету штрафу у разі зловживання процесуальними правами учасником судового процесу, суд вважає необґрунтованими вимоги заяви [PERSON] , оскільки подання до суду позову є способом реалізації її права на звернення до суду за захистом своїх прав, передбаченого ст. 4 ЦПК України, а також залишення позову без розгляду є процесуальним правом позивача. Отже, суд не знаходить встановлених ЦПК України підстав для визнання подання позивачем до суду даного позову зловживанням процесуальними правами та вжиття відносно позивача заходів процесуального примусу.

Outcome: dismissed