Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 06 лютого 2013 року працювала у відповідача, наказом № 700 від 01 липня 2015 року її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день її звільнення (7 липня) з нею не було проведено розрахунку, не ви плачена заробітна плата з 1 квітня по 7 липня 2015 року, тому позивач просила стягнути з відповідача 11 850, 88 грн. (а.с. 3-4) Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року позов задоволено: стягнуто з приватного акціонерного товариства «ІНТЕРМІКРО ДЕЛЬТА, ІНК» (Ідентифікаційний код19133330) на користь [PERSON] заробітну плату в розмірі 11850,88 грн., а також судовий збір на користь держави в розмірі 1218 грн. (а.с. 18-20). Ухвалою цього ж суду від 14 грудня 2015 року заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення (а.с.34-35). В апеляційній скарзі представник ПрАТ «ІНТЕРМІКРО ДЕЛЬТА, ІНК» [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду, про що винести письмову ухвалу (а.с. 39-42). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід змінити з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не була виплачена заробітна плата в розмірі 11850,88 грн., тому її слід стягнути з відповідача на користь позивача. Однак, із вказаним висновком у повній мірі погодитись неможливо з наступних підстав. Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. У порушення вищезазначених вимог законодавства судом 1 інстанції у рішенні не наведено розрахунок суми заборгованості по заробітній платі, а у судове засідання апеляційного суду позивачкою надана довідка № 282 від 17 лютого 2016 року, видана відповідачем і підписана генеральним директором підприємства, із якої вбачається, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 9 688грн. 69коп. Із зазначеною сумою погодилась і позивачка, пояснивши, що при складанні позовної заяви нею була зроблена помилка. Тому рішення суду слід змінити на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню), зменшивши суму, яка підлягає стягненню із 11850,88 грн. до 9 688грн. 69коп. Посилання в апеляційній скарзі на те, що у рішенні суду не зазначено, на підставі яких доказів суд прийшов до висновку про наявність заборгованості, - не заслуговує на увагу, оскільки у своїй довідці від 17.02.16р. підприємство наявність заборгованості не заперечувало, а згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими, і не дають підстав для висновку, що судом 1 інстанції неправильно застосовані норми матеріального права або порушені норми процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Outcome: partial