Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

у квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 3 000 489,80 грн., з яких: 2 618 000 грн. - сума основного боргу, 328 559 грн. - пеня, 53 930,80 грн. - три проценти річних. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 16.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти у розмірі 2 660 000 грн., що становило еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент передачі позики. Згідно умов договору позики, позичальник взяв на себе зобов'язання повертати позику у наступному порядку: перший транш - 14 350 доларів США до 17 серпня 2017 року; другий транш - 50 000 доларів США до 01 листопада 2017 року, третій транш - 35 650 доларів США до 30 травня 2018 року. Після спливу терміну повернення першої частини позики у розмір 14 350 доларів США, тобто після 17.08.2017 року відповідач почав ухилятись від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики від 16.08.2017 року. 19.04.2018 року між первісним позикодавцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 16.08.2017 року, відповідно до умов якого [PERSON], як новий кредитор, набув права вимоги до боржника [PERSON] за договором позики від 16.08.2017 року. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідачем позика за вказаним вище договором не повернута, внаслідок чого позивач на підставі ст.ст. 1046,1047 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Станом на час судового розгляду, тобто, станом на 08.08.2018 року від відповідача відзив на позов не надійшов, клопотань, заяв процесуального характеру від учасників справи також не надійшло. Судова повістка відповідачу направлялись за його зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, але повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 16 серпня 2017 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 2 660 000 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору, а позичальник зобов'язується повернути суму позики позикодавцю на умовах, у порядку та строки, визначені договором (а.с. 7). Відповідно до положень п.3.3 договору позики, сума позики, визначена договором, отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі в готівковій формі 01.06.2012 року; факт передання позикодавцем позичальнику та отримання позичальником від позикодавця суми позики, визначеної договором, в повному обсязі сторони підтверджують підписанням договору позики. Пунктом 4 договору позики передбачено порядок повернення позики, відповідно до умов якого позика повертається позикодавцем позичальнику частинами (траншами) а саме: -перший транш у розмірі 14 350 доларів США - до 17 серпня 2017 року; -другий транш у розмірі 50 000 доларів США - до 01 листопада 2017 року; -третій транш у розмірі 35 650 доларів США - до 30 травня 2018 року. 19.04.2018 року між первісним позикодавцем [PERSON] та новим позикодавцем [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний позикодавець відступає новому позикодавцю належні первісному позикодавцю права вимоги за договором безпроцентної позики від 16.08.2017 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8,9). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], як новий кредитор за договором позики від 16.08.2017 року, зазначає, що боржником [PERSON] не виконуються зобов'язання за договором позики від 16.08.2017 року, станом на час звернення до суду з позовом відповідач має заборгованість за договором позики у розмірі 2 618 000 грн. - сума основного боргу, 328 559 грн. - пеня згідно п. 6 договору позики, та 53 930,80 грн. - три проценти річних. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти не повернув. Внаслідок чого на момент звернення до суду з даним позовом за відповідачем рахується заборгованість за договором позики у розмірі 3 000 489,80 грн., з яких: 2 618 000 грн. - сума основного боргу, 328 559 грн. - пеня, нарахована у відповідності до п. 6 договору позики у розмірі 0,05 % від суми простроченої позики або її частини за кожен день прострочення, а також 53 930,80 грн. - три проценти річних за період з 18.08.2017 року по 25.04.2018 року. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 16.08.2017 року у розмірі 3 000 489,80 грн., а також в дохід держави, у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 8 810 грн.

Outcome: approved