Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У жовтні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON], [INFO], у супроводі батька без згоди та супроводу матері [PERSON], а саме: до Турецької Республіки на період з 01.08.2019 по 31.08.2019. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] змінила прізвище і стала [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач). Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син [PERSON]. Шлюб розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017. З моменту розлучення дитина проживає з матір'ю, яка намагається припинити спілкування сина з позивачем та перешкоджає останньому у здійсненні його законного права поїхати на відпочинок з сином за кордон, що підтверджує її відмова у серпні 2018 р. відпустити сина з ним на відпочинок. Позивач вказує, що він має намір і можливість організовувати дитині під час шкільних канікул поїздки до інших країн з екскурсійною метою, для відпочинку та оздоровлення, що відповідає інтересам та бажанню дитини, сприятиме її загальному розвитку і розширенню кругозору. За міркуванням позивача відмова відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон не відповідає інтересам дитини та порушує її права. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач позов не визнала з таких підстав. Позовна заява подана без додержання вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо зазначення відомостей про досудове врегулювання спору, рекомендованого листа від позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон вона не отримувала. Позивач ігнорує вимоги сімейного законодавства щодо утримання дитини, у зв'язку з чим відповідачем подано позов про стягнення аліментів. У серпні 2017 відповідач надавала позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак позивач порушив усну домовленість і поїхав відпочивати з сином та цивільною дружиною [PERSON] В подальшому між сином та цивільною дружиною позивача відбувся конфлікт, і на даний час син негативно ставиться до [PERSON], що в подальшому може призвести до психологічної травми. Після відпочинку позивач вчасно не повернув дитину, у зв'язку з чим відповідач змушена була забирати сина разом з секретарем сільради. В судовому засіданні відповідач категорично заперечувала проти задоволення позову з наведених вище підстав. Додатково зазначила, що позивач поводить себе недостойно, під час останнього спілкування висловлювався на її адресу нецензурною лайкою при дитині і до того ж у неї наявні підстави вважати, що батько та його родичі впливають на дитину з метою формування негативної думки про матір. Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надіслала заяву про розгляд справи у відсутність її представника та ухвалення рішення з максимальним врахуванням інтересів дитини. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 30.08.2008 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 16). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а.с. 17). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 18-20). Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір'ю, а відповідач мешкає окремо. З позовної заяви вбачається, що позивач має бажання і фінансову можливість забезпечити сину під час літніх канікул відпочинок та оздоровлення на закордонному курорті. 31.01.2019 позивач забронював у туристичній агенції «Гоінг ту Гоу» туристичні послуги на дві особи - себе та сина, а саме: відпочинок в Турецькій Республіці у готелі в період з 13.08. по 20.08.2019, авіаквитки, страхування, трансфер, вартістю 1877 євро (а.с. 83). Відповідач в судовому засіданні визнала, що за будь-яких умов не має наміру добровільно надавати згоду на виїзд сина за кордон в супроводі батька, на врегулювання спору за участі судді не погодилась. При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності... Одним із принципових положень, закріплених у Декларації, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом . Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2019 № 117) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Зайнята відповідачем [PERSON]у даній справі позиція дає підстави вважати, що вона не визнає право позивача на повноцінну участь у вихованні дитини, зокрема, його право на спілкування з дитиною під час літніх канікул, та не має наміру надавати добровільну згоду на виїзд сина за кордон в супроводі батька, а відтак та обставина, що позивач не направляв відповідачу рекомендованого листа щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не має правового значення для вирішення цього спору. За результатами оцінки особистих пояснень сторін в судовому засіданні суд дійшов до переконання, що реальною причиною перешкод, які чинить відповідач позивачу у спілкуванні з сином, є неприязні відносини, які склалися між колишнім подружжям на ґрунті взаємних образ і звинувачень. Водночас жодних компрометуючих відомостей про особу позивача судом не отримано. Згідно з наданими позивачем доказами він є психічно здоровою особою, не має шкідливих звичок, отримує достатній дохід, підтримує сімейні зв'язки зі своєю матір'ю та іншими родичами, любить свого сина і бажає приймати участь у його вихованні. Відповідач посилається на те, що син не сприймає цивільну дружину позивача, проте вказана обставина не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька. До того ж доказів, які б підтверджували вказану обставину, суду не надано, як не надано і належних доказів на підтвердження доводів про те, що позивач не приймає участі в утриманні дитини та зловживає своїми батьківськими правами. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 20.07.2006 надання виключних переваг матері над батьком дитини є порушенням статті 8 Європейської Конвенції з прав людини, оскільки батьки є рівними у своїх правах. Отже на підставі викладених у заявах по суті аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що тимчасові поїздки позивача з дитиною за кордон є однією з форм піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а бездіяльність відповідача у формі ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі батька обмежує право дитини на повноцінний розвиток і не відповідає її інтересам. Зважаючи на викладене, позов [PERSON] суд вважає обґрунтованим і задовольняє його. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved