Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 червня 2016 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді директора ПАТ «Іскра» та стягнуто на його користь 56724 гривні 48 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на даний час виконане, однак в частині поновлення на роботі позивача не було виконане своєчасно. Рішенням суду від 20 січня 2017 року було стягнуто з ПАТ «Іскра» на користь позивача 118963 гривні 84 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визначені судовим рішенням кошти відповідачем сплачені, однак з 21 січня 2017 року по 3 квітня 2017 року відповідач не виплачує позивачу заробітну плату, тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 39392 гривні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги і зазначав, що він був призначений на посаду директора ПАТ «ІСКРА» на строк з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року, у зв'язку з чим з ним як з керівником виконавчого органу ПАТ «ІСКРА» було укладено контракт від 30 квітня 2014 року. Проте, починаючи з грудня 2014 року уповноваженими керівниками ПАТ «ІСКРА» вживаються незаконні дії щодо звільнення його з роботи, недопущення його до роботи, невиплати заробітної плати тощо. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.06.2016 року по справі 587/579/16-ц, позовні вимоги [PERSON] були задоволені, визнано законним та скасовано наказ №3-к «Про припинення трудового договору», поновлено на посаді директора ПАТ «ІСКРА», стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу. Проте, дане рішення суду відповідачем не виконувалось, результатом чого стало звернення позивача до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. За даною заявою відкрите кримінальне провадження та триває досудове слідство. 24 квітня 2017 року [PERSON] написав заяву про звільнення, яка була зареєстрована у ПАТ «ІСКРА» 25.04.2017 року за вхідним №40. Відповідно до даної заяви [PERSON] просив звільнити його з посади директора ПАТ ІСКРА» з 28 квітня 2017 року на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Проте, 03.05.2017 року позивач отримав поштою наказ № 31-к від 27.04.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON].», яким було встановлено, що на виконання рішення позачергового Засідання Наглядової ради ПАТ «ІСКРА» від 26.04.2017 року №26/04/17 - поновити [PERSON] на посаді директора ПАТ «ІСКРА» з 28.04.2017 року. З 26 квітня 2017 року по 03 травня 2017 року включно позивач перебував на лікарняному. 04.05.2017 року, вийшовши після лікарняного на роботу, позивач отримав на території ПАТ «ІСКРА» наказ про його звільнення, а саме: Наказ № 35-к «Про припинення трудового договору (контракту)», яким встановлювалось, що в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю з 26.04.2017 року по 03.05.2017 року припинити трудовий договір (контракт) за п.2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору, що укладався на певний строк) з 03. 05. 2017 року. Отримавши заяву [PERSON] про звільнення на підставі ч. І ст. 39 КЗпП України, роботодавець мав звільнити [PERSON] на вказаній підставі у строк, про який він просив. Відповідач незаконно змінив правові підстави і строк звільнення [PERSON] з ч. 1 ст. 39 КЗпП України на п.2 ст. 36 КЗпП України та дати звільнення з 28.04.2017 року на 3.05.2017 року. Відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України. На час звільнення позивача з роботи з ПАТ «ІСКРА» його середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 8 лютого 1995 року №100, склала 787,84 грн., що встановлено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 червня 2016 року, яке набрало законної сили. Враховуючи, що заробітна плата позивача за березень 2017 року (22 робочих дні) склала 17332,48 грн., а за квітень 2017 року (20 робочих днів) - 15756,8 грн., то середній місячний заробіток складає 16544,64 грн., тобто тримісячний середній заробіток складає 49633,92 грн. Крім того, незаконними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 100000 гривень. Тому просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, визнати незаконним та скасувати наказу зобов'язати вчинити дії щодо звільнення згідно заяви, зобов'язати змінити запис у трудовій книжці, стягнути вихідну допомогу, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні, стягнути моральну шкоду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючи на те, що 04.05.2017 року згідно до видаткового касового ордеру від 04 травня 2017 року виплатило позивачу заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 січня 2017 року по З0 квітня 2017 року у сумі 60 058,22 гривень. Середній заробіток було обчислено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з розрахунку 787,84 гривні за один день. При виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем було утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Крім того, представник відповідача послався на те, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги трудового законодавства, тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ст. 21 Кодексу Законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений на посаду директора ПАТ «ІСКРА» на строк з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року, у зв'язку з чим з ним як з керівником виконавчого органу ПАТ «ІСКРА» було укладено контракт від 30 квітня 2014 року (п. 6.1 Контракту, ар. с.73-75). У відповідності з статтею 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін ( п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України), закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. У відповідності з умовами укладеного між сторонами контракту, контракт припиняється а)після закінчення строку дії контракту, б) за угодою сторін, в)з ініціативи Вищого органу Товариства ( Загальних зборів акціонерів) або Наглядової ради Товариства до закінчення строку дії Контракту, г) з ініціативи Керівника до закінчення строку дії Контракту у випадках передбачених п.5.4 Контакту, ґ) у разі незадовільних результатів атестації керівника, д) з інших підстав, передбачених законодавством (п.5.2 Контракту, ар. с.74). У відповідності з наказом генерального директора ПАТ «Іскра» №35-к від 3 травня 2017 року трудовий договір (контракт), укладений між ПАТ «Іскра» та його директором [PERSON] був припинений на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України ( закінчення строку трудового договору, що укладався на певний строк) з 3 травня 2017 року ( протокол Наглядової ради ПАТ «Іскра» від 26 квітня 2017 року №26/04/17 ( ар. с. 23). Знаючи, що укладений з ПАТ «Іскра» контракт закінчується 30 квітня 2017 року, 24 квітня 2017 року [PERSON] написав заяву про звільнення, яка була зареєстрована у ПАТ «ІСКРА» 25.04.2017 року за вхідним №40. Відповідно до даної заяви [PERSON] просив звільнити його з посади директора ПАТ ІСКРА» з 28 квітня 2017 року на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України - у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. На виконання рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 червня 2016 року, яким позивач був поновлений на роботі директора ПАТ «Іскра», у відповідності з наказом генерального директора ПАТ «Іскра» № 31-к від 27.04.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON].», виконуючи рішення позачергового Засідання Наглядової ради ПАТ «ІСКРА» від 26.04.2017 року №26/04/17 позивача було поновлено на посаді директора ПАТ «ІСКРА» з 28.04.2017 року. З 26 квітня 2017 року по 03 травня 2017 року включно позивач перебував на лікарняному. Наказом генерального директора ПАТ «Іскра» № 35-к від 3 травня 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] з 03. 05. 2017 року був звільнений з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору, що укладався на певний строк). Таким чином, відповідачем було дотримано вимоги законодавства в частині порядку звільнення [PERSON] з посади директора ПАТ «Іскра» по закінченню строку трудового договору, що укладався на строк до 30 квітня 2017 року (п. 2 ст. 36 КЗпП України). В позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача [PERSON] посилався на те, що відповідач неодноразово порушував вимоги законодавства про працю, незаконно звільняв позивача з роботи, внаслідок чого позивач був вимушений звертатися до суду за захистом своїх прав. У відповідності з ч.1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Оскільки відповідач неодноразово порушував законодавство про працю та трудові права позивача, [PERSON] вважав, що він має бути звільнений з посади на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України і отримати у зв'язку з цим вихідну допомогу в розмірі і в порядку, встановленому статтею 44 КЗпП України. Разом з цим суд не погоджується з позицією позивача. Посилання представника позивача на те, що відповідач повинен був звільнити позивача в посади на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України( як зазначав в своїй заяві [PERSON], ар.с. 25), не може бути прийнято судом до уваги, оскільки сам факт наявності судових рішень з приводу трудових спорів, які були вирішені судом на користь позивача, не може слугувати достатньою підставою для звільнення позивача за ч.1 ст. 39 КЗпП України (порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору). У відповідності з укладеним між сторонами контрактом керівник може за своєю ініціативою розірвати контракт до закінчення строку його дії в разі: а)систематичного невиконання Вищим органом Товариства ( Загальними зборами акціонерів) обов'язків за контрактом чи прийняття ним рішень, що обмежують або порушують компетенцію та права керівника; б) хвороби чи інвалідності, що перешкоджають виконанню обов'язків за цим контрактом. ( п.5.4 контракту). Таким правом [PERSON] не скористався і не розірвав контракт за своєю ініціативою до закінчення строку його дії, а з заявою про звільнення з посади на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України звернувся до відповідача лише 25 квітня 2017 року( ар. с. 25), знаючи, що строк дії контракту спливає через 5 днів, тобто 30 квітня 2017 року. Та обставина, що позивач не був звільнений з роботи 30 квітня 2017 року, тобто в день закінчення строку дії контракту, на що як на підставу своїх вимог посилався позивач, вважаючи, що строк дії контракту в цьому випадку є продовженим, визначального значення для вирішення спору не має. При цьому суд бере до уваги, що 30 квітня 2017 року припадало на неробочий день - неділю, 1 та 2 травня 2017 року були святковими днями, а 3 травня 2017 року, в перший робочий день після святкових днів, позивач був звільнений по закінченню строку дії контракту. Представник відповідача [PERSON], оспорюючи позовні вимоги, також послалась на те, що з 26.04.2017 року по 03.05.2017 року [PERSON] знаходився на лікарняному ( ар.с.26), а звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці не допускається. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.( стаття 40 КЗпП України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). З тексту наказу генерального директора ПАТ «Іскра» № 35-к від 3 травня 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)» вбачається, що [PERSON] був звільнений з посади по закінченню контракту не 30 квітня 2017 року( в день закінчення дії контракту), а 3 травня 2017 року саме тому, що з 26.04.2017 року по 03.05.2017 року перебував на лікарняному, а у відповідності з ч.3 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника з роботи і період тимчасової непрацездатності не допускається. Звільняючи позивача з посади по закінченню контракту не 30 квітня 2017 року, а 3 травня 2017 року( після виходу з лікарняного), відповідач міг не знати, що, виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 та статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом - п. 8 ч. 1 ст. 36 зазначеного Кодексу, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 р. у справі № 6-127цс12). Таким чином, суд вважає, що відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства при звільненні [PERSON] з посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України ( закінчення строку трудового договору, що укладався на певний строк) і підставі для звільнення [PERSON] з посади на підставі ч. 1 ст. 39 КЗпП України у відповідача не було. Вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 січня 2017 року по 3 квітня 2017 року задоволенню не підлягають, оскільки при звільненні з посади [PERSON] позивачем були проведені всі розрахунки по заробітній платі з позивачем ( ар. с. 41), в тому числі і за період з 21 січня 2017 року по 30 квітня 2017 року( ар. с.47,48), всі судові рішення про стягнення з відповідача грошових сум на користь позивача виконані в повному обсязі, чого в судовому засіданні не оспорював і представник відповідача. Оскільки порушень закону при звільненні з роботи позивача не встановлено, не підлягають задоволенню і вимоги в частині стягнення моральної шкоди, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, зобов'язання вчинити дії щодо звільнення згідно поданої позивачем заяви, зобов'язання змінити запис у трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed