Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У жовтні\~2020\~року позивач\~звернулась до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить усунути їй перешкоди у праві користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить вищевказана квартира. В належній їй квартирі зареєстровані: вона, її батько [PERSON] та її син відповідач, який не проживає в спірному майні з 2014 року, у зв`язку з тим, що виїхав за межі України. Реєстрація відповідача в зазначеній квартирі перешкоджає їй реалізувати право на розпорядження власним майном. У зв`язку з викладеним позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.10.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 11.03.2021, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач надав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розгляд справи провести за його відсутності. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору №3507 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.1998, укладеного на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», який визнано дійсним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.04.2017, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №16.27-111542-2020 від 21.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Актом про не проживання особи від 09.10.2020 засвідченим [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач за вищевказаною адресою не проживає з 2014 року у зв`язку з тим, що виїхав за межі України. Згідно свідоцтва № [NUMBER] про реєстрацію за місцем перебування від 15.07.2020, виданого відділом УФМС Росії по Калузькій області в Жуковському районі, [PERSON] зареєстрований за місцем перебування за адресою: [ADDRESS] . За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved