Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила та остаточно просила в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 14 житловою площею 40,3 кв.м. з надвірними будівлями, що розташований у м. Харкові по вулиці Іллінська, а також на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,0427 га, що знаходиться в м. Харкові, вул. Іллінська, 14 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також просила стягнути з відповідача [PERSON] понесені судові витрати. На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 01.11.2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час шлюбу за кредитні кошти нею та [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року житловий будинок № 14 житловою площею 40,3 кв.м. з надвірними будівлями, що розташований у м. Харкові по вулиці Іллінська. Земельна ділянка розміром 0,0427 га, що знаходиться в м. Харкові, вул. Іллінська, 14 та на якій розташований вказаний будинок також була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року. Покупцем та власником зазначеного майна вказаний відповідач [PERSON] Іпотекодержателем нерухомого майна на підставі договору іпотеки № РМL-700/575/2006 є акціонерний комерційний банк Райфайзенбанк Україна, який залучений до участі у справі у якості третьої особи. Посилаючись на те, що дійти згоди про добровільний поділ зазначеного майна вони не можуть, просила позов задовольнити. У червні 2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, яка була первісно подана позивачем. У відзиві позовні вимоги визнавав частково, а саме не заперечував проти поділу спільного майна подружжя, але частина вимог у позові стосувалася самовільно побудованих будівль на території спірного домоволодіння, які не введено в експлуатацію та не проведено державної реєстрації, що виключає можливість визнання на них права власності у судовому порядку. Тому в цій частині заперечував проти задоволення позовних вимог. Крім того заперечував проти стягнення з нього понесених судових витрат позивачем. Також було надано відомості щодо погашення кредитних зобовязань перед ОТП Банк, при цьому відповідач вказав,що останні роки він самостійно сплачував кошти на погашення кредиту. Зменшені позовні вимоги, якими позивачем виключено нерухоме майно яке є самочинним як об»єкт поділу спільного майна, відповідач та його представник у судовому засіданні визнали у повному обсязі. Відповідач при цьому зазначив, що він не оспорює частки спільного майна із врахуванням сплачених ним коштів на погашення кредиту, оскільки їх спільна дитина проживає із матірю, та він враховує, що утримання дитини в більшій мірі покладено на позивача. Однак заперечував проти стягнення з нього понесених судових витрат позивачем на правову допомогу, оскільки на їх підтвердження не надано жодного доказу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.09.2018 року до участі у справі залучено третю особу АТ ОТП банк. Представник третьої особи АТ ОТП Банк, у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлялися належним чином. Письмові пояснення на адресу суду не надходили. Представник третьої особи АКБ Райфайзенбанк Українау судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлялися належним чином. Письмові пояснення на адресу суду не надходили. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON]\~\~перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.2003 року, який на час подання позову не був розірваний. 20.07.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 6450, за умовами якого придбано житловий будинок № 14, житловою площею 40,3 кв.м., з надвірними будівлями, що розташований у м. Харкові по вулиці Іллінська. Право власності на жиловий будинок зареєстровано на ім'я [PERSON]. Також 20.07.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 6456, придбано земельну ділянку розміром 0,0427 га, що знаходиться в м. Харкові, вул. Іллінська, 14 для обслуговування жилого будинку, господарських будівль і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки № 6310137200:04:005:0001. Право власності на земельну ділянку зареєстровано на ім'я [PERSON]. 20.07.2006 року укладено між [PERSON] та АКБ Райфайзенбанк Україна укладено договір іпотеки № РМL-700/575/2006 в забезпечення договору кредиту № МL-700/575/2006 укладеного між [PERSON] та АКБ Райфайзенбанк Україна 20.07.2006 року. Предмет іпотеки нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Іллінська, 14. Враховуючи те, що кредитний договір одним із подружжя укладено в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Кредит погашається своєчасно та сплачуються відсотки. Заборгованість по кредиту є строковою. За загальним правилом статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до вимог статті 70\~СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 71\~СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Стаття 63\~СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом частини третьої статті 368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу, воно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позов підлягає задоволенню, а спірне нерухоме майно \~поділу між сторонами, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд виходить із вимог ч. 2 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України. При цьому, враховуючи те, що сторона позивача до закінчення судових дебатів зробила заяву про надання доказів витрат на правничу допомогу у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд в цій частині не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved