Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив розірвати договір про довічне утримання, укладений від 20 грудня 2010 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Лола Ю.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під 6-604 та повернути йому у власність квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 20.12.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір довічного утримання, з якого вбачається, що позивач передав у власність відповідачу належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], а відповідач в свою чергу зобов'язався довічно утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою, що дорівнювало 700 грн. щомісяця. Зазначав, що деякий час умови договору відповідач виконував, але не у повному обсязі, на теперішній час він зовсім залишився у безпорадному стані , оскільки відповідач йому зовсім не допомагає, тобто не виконує умови договору довічного утримання. У зв'язку з вищезазначеним, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь витрати, понесені ним за підготовку позову до суду у розмірі 744 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, в обґрунтуваннях посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти розірвання договору довічного утримання, укладеного від 20.12.2010 року, повернення у власність позивача квартири, проте заперечував проти стягнення з нього 744 грн., які позивач витратив у зв'язку з підготовкою позову до суду. Долучив через канцелярію суду письмову заяву про часткове визнання позовних вимог (а.с.12). Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору №09/05-14 про надання правової допомоги від 27.05.2014 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.13-15) позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти розірвання договору довічного утримання, укладеного від 20.12.2010 року, повернення у власність позивача квартири, проте заперечував проти стягнення з відповідача 744 грн., які позивач витратив у зв'язку з підготовкою позову до суду, оскільки вважав їх не доведеним. Представник третьої особа Гімонова К.Е., яка діє на підставі довіреності від 05.02.2014 року №139 (а.с.16) в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо зобов'язання реєстраційної служба Харківського міського управління юстиції Харківської області перереєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON], надала письмові заперечення щодо цього. Відносно інших позовних вимог [PERSON] просила суд прийняти рішення на свій розсуд. Крім того, клопотала про закриття провадження по справі в частині вимоги до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області щодо здійснення реєстраційних дій відносно об'єкту спірного нерухомого майна, оскільки ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і за своїм характером є публічно - правовою, пов'язаною зі сферою реалізації публічної влади (а.с.20-24). Суд, вислухавши пояснення позивача, доводи відповідача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 20 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду) (далі - Договір), який був нотаріально посвідчений (а.с.5). Відповідно до п.1 договору - [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язався довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, одягом і необхідною допомогою. У відповідності до п.4 Договору вартість матеріального забезпечення визначено сторонами у розмірі 700 грн. щомісячно, а згідно п.5 - вищевказана квартира залишається у користуванні [PERSON] довічно, безкоштовно. Вирішуючи питання щодо доведеності та підставності позовних вимог позивача щодо розірвання договору довічного утримання від 20.12.2010 року, аналізуючи чинне законодавство та даючи оцінку доводам та доказам сторін, які були дослідженні в судовому засіданні, суд приходить до наступного висновку. Згідно вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Таким чином, стаття 755 ЦК України визначає підстави для розірвання договору довічного утримання в судовому порядку, в тому числі на які у своєму позові посилається [PERSON] Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України). Отже, з урахуванням підстав позову, саме відповідач зобов'язаний довести належне виконання умов договору довічного утримання, що ним не здійснено, зокрема, не подано жодного доказу надання позивачу щомісячного матеріального забезпечення у розмірі 700 грн., а також іншого догляду визначеного умовами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник не заперечували проти задоволення позовних вимог позивача в частині розірвання договору довічного утримання, з підстав, заявлених в позові та повернення у власність [PERSON] спірної квартири. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем та його представником суду надано не було. Тобто, відповідачем не спростовано доводи позивача, що він за власний рахунок забезпечував себе одягом та оплачував комунальні послуги, а також відповідачем не доведено, що він надавав позивачу допомогу у придбанні ліків та продуктів харчування та згідно умов договору довічного утримання надавав позивачу матеріальне забезпечення в розмірі 700 грн. щомісячно. Оцінивши наведені докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено умови договору довічного утримання, оскільки відповідач не виконував обов'язку забезпечувати позивачку харчуванням, одягом, доглядом й необхідною допомогою, що не заперечується відповідачем, оскільки він не надав суду доказів, які мали спростувати ці обставини, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. Відповідно до п.6 спірного договору, цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією з сторін - в судовому порядку. При таких обставинах справи, суд вбачає правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог про розірвання договору довічного утримання. Відповідно до вимог ч. 1 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Таким чином, суд вважає необхідне повернути [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS]. Проте, суд не вбачає підстав для зобов'язання реєстраційної служба Харківського міського управління юстиції Харківської області перереєструвати право власності на спірну квартиру за позивачем, виходячи з наступного. По - перше, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до п. 7 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Тобто, законом передбачено позасудовий порядок здійснення державної реєстрації права власності на майно. По - друге, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області у справі має процесуальний статус третьої особи, що в свою чергу унеможливлює покладання на неї будь-яких обов'язків, які до неї висуває позивач. Щодо клопотання представника третьої особи про закриття провадження по справі в частині пред'явленої вимоги до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області щодо здійснення реєстраційних дій відносно об'єкту спірного нерухомого майна, то суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки в даному випадку ця вимога позивача є похідною від його основних вимог до відповідача та не є по суті спором фізичної особи із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності з підстав визначених ст. 17 КАС України, проте безперечно є необґрунтованою, з огляду на підстави, які зазначені вище, а тому задоволенню не підлягає. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат у розмірі 744 грн., які він поніс у зв'язку з підготовкою позову до суду, оскільки докази їх понесення позивач до суду не надав. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., розмір якого передбачено Законом України «Про судовий збір» для розгляду цієї категорії справ і сплата якого підтверджена квитанцією, долученою до матеріалів справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial