Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними 03.11.2014 року. Під час шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] року, який на даний час проживає разом з нею. З моменту окремого проживання з відповідачем, вона неодноразово здійснювала спроби виїхати з сином за кордон з метою відпочинку та оздоровлення хлопчика. Проте, кожного разу відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовлявся надавати добровільну згоду на виїзд сина за кордон, чим затримував оформлення необхідних дозвільних документів, що, в свою чергу, зумовлювало необхідність зміни запланованої дати поїздки, затримку в придбані квитків та додаткові фінансові витрати. Так, в березні 2017 року позивач зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасову поїздку сина в Туреччину з метою оздоровлення та відпочинку на короткий термін, проте належної відповіді не отримала, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом до суду. Зазначала, що така короткотривала поїздка не призведе до порушення батьківських прав відповідача та буде сприяти духовному і фізичному розвитку дитини. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, враховуючи уточнені в судовому засіданні позовні вимоги, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з метою оздоровлення та відпочинку малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України, а саме - в Туреччину, на період з 07 червня 2017 року по 25 червня 2017 року у супроводі матері [PERSON], без дозволу (згоди) батька [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечували проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи, про що свідчить відповідне повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач та її представник не заперечували проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі відповідно до уточнених в судовому засіданні позивачем позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я,дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є позивач та відповідач відповідно до свідоцтва про народження, виданого 10.05.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, актовий запис № 965 (а/с 6). За наслідками розгляду справи встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем. Згідно з ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що поїздка до Туреччини у період з 07.06.2017 року по 25.06.2017 року матиме позитивне значення для духовного і фізичного розвитку дитини, сприятиме розширенню світогляду хлопчика і оздоровленню у відповідній кліматичній зоні. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Порядок виїзду неповнолітніх та малолітніх громадян України за кордон визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетину державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Таким чином, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без годи одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач має намір вивезти сина в Туреччину у проміжок часу з 07 червня 2017 року по 25 червня 2017 року з метою його оздоровлення, відпочинку та загального розвитку. Отже, враховуючи вік дитини, ступінь участі обох батьків у виховані сина, факт постійного проживання хлопчика разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] у вказаний проміжок часу з метою оздоровлення та відпочинку, не буде суперечити інтересам дитини та порушувати право батька на участь у виховані сина та спілкуванні з ним. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, що підтверджується матеріалами справи, зокрема встановлено, що [PERSON] зверталась до [PERSON] з заявою про надання відповідного дозволу та відомості щодо згоди останнього відсутні, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] за межі України, в Туреччину, для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved