Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договором про розподіл спадкового майна він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Зазначені особи були зареєстровані разом матір`ю [PERSON] , яка є його дочкою. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2020 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житлом. Зазначає, що неповнолітні діти ніколи за вказаною адресою не проживали, не мають своїх речей, одягу, даним житлом ніколи не користувались. Він зареєстрував неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] у своїй квартирі на прохання [PERSON] , оскільки остання не мала зареєстрованого місця проживання, але запевнила, що проживати в квартирі з дітьми не планує, оскільки має наміри виїхати за межі міста Суми. Напрямок свого виїзду вона не повідомляла, але зазначила, що виїзд пов`язаний з влаштуванням свого особистого сімейного життя. Посилаючись на обставини того, що відповідачі, які є його онуками не проживають у вказаній квартирі і ніколи там не проживали, при цьому, ніяких перешкод в їх проживанні ним не чинились, а також на те, що наявність реєстрації місця проживання неповнолітніх осіб в квартирі позивача обмежує його право на продаж цього житла, здачу його в оренду та на отримання субсидії, позивач просить визнати відповідачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу в строк не більше десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали усунути недоліки. 10 листопада 2020 року представником позивача усунуто вказані в ухвалі суду недоліки. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 07 грудня 2020 року на 13-годину 30 хв. 07 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання до 06 січня 2021 року на 11-годину 30 хв. у зв`язку із неявкою в судове засідання законного представника відповідачів, щодо якого відсутні відомості про його належне сповіщення, та позивача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 03 лютого 2021 року на 16-годину 30 хв. 03 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 24 лютого 2021 року на 15-годину 00 хв. за клопотанням представника позивача. 24 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 19 березня 2021 року на 11-годину 00 хв. за клопотанням представника третьої особи. 18 березня 2021 року від Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надійшов висновок на позовну заяву, в якому вважають позов [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 155-156). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Законний представник відповідачів в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради - Антипенко Б.В. підтримав поданий до суду висновок, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Свідок [PERSON] , який є знайомим позивача, повідомив, що знає позивача більше десяти років, там ніколи не зустрічав ні його дітей, ні жінок, оскільки в квартирі не створені умови для проживання, а саме відключений газ. Влітку два-три рази на місяць заходить до нього, там ніколи нікого не бачив. В будинку був, дитячих речей та іграшок не бачив. Позивач жалівся йому, що вони там приписані, проте не живуть, тому він не може отримати субсидію. Його дітей та жінку не знає. Свідок [PERSON] , який є другом позивача та його сім`ї, повідомив, що знає їх сім`ю більше сорока років. Господар живе один, в квартирі газу та води немає, тому проживати там неможливо. Відповідачі з його слів були прописані в квартирі тимчасово та він не може оформити субсидію. Ходить до нього регулярно, кожен день та через день. Особистих речей відповідачів немає, де зараз [PERSON] з дітьми невідомо. Заслухавши думку представника позивача про задоволення позову, а також думку представника третьої особи щодо відмови в задоволенні позовних вимог, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2007 року та договором про розподіл спадкового майна від 19 червня 2007 року [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10-11). У квартирі, окрім позивача [PERSON] , зареєстровані його онуки [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданих управлінням «ЦНАП у м. Суми» (а.с. 14-18). Згідно акту обстеження комісії від 13 травня 2020 року мати відповідачів [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ), фактично не проживає з 2010 року до цього часу. В помешканні по зазначеній адресі відсутні її речі та одяг. В зазначеному помешканні вона взагалі не з`являється, місце її фактичного проживання та роботи не відомі (а.с. 20). Згідно акту від 17 жовтня 2020 року [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) разом з її неповнолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] за цією адресою всі втрьох фактично не проживають з 2010 року до цього часу. В помешканні по зазначеній адресі відсутні їхні речі та одяг, вказаних осіб там ніколи не бачили. В зазначеному помешканні вони взагалі не з`являються, місце їхнього фактичного проживання, роботи та навчання не відомі (а.с. 21). Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2020 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 25-26). За положеннями частини 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Як передбачено частиною 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання відповідачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed