Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

У квітні 2014 року до суду з позовом звернувся позивач [PERSON], який просив суд: - стягнути з засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України відповідача за цим позовом [PERSON] моральну (немайнову) шкоду на користь нього в сумі 150 000 грн.; - стягнути на його користь з засудженого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідача за цим позовом, [PERSON] понесені ним процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. Надалі 17 червня 2014 року позивач подав до суду заяву про доповнення позовних вимог, відповідно прохав суд: - стягнути з відповідача ВАТ НАСК «ОРАНТА» на його користь, як потерпілого, який зазнав ушкодження здоров»я під час дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу, моральну шкоду в сумі 2500 грн. У судове засідання позивач не з»явився. Представник позивача позов підтримав, прохав задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, в частині стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 2500 грн. Представник ВАТ «Національна акціонерна страхова компанія» «ОРАНТА» проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ст. 61 ЦПК України вирок суду, що набрав законної сили, з питань чи мали місце певні дії та чи вчинені вони цією особою, є обов'язковими для суду, який розглядає позов і такі обставини не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що близько 20 год. 20 хв. 24.05.2013 року, на перехресті вулиць Грушевського та Ціолковського в м. Полтаві позивач був тяжко травмований легковим автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який визнаний винуватим в скоєні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України оскільки за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 23.09.2013 року засуджений до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлениям права керувати транспортним засобом і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя і став інвалідом 2-ї групи, що підтверджується висновком МСЕК серія 10 ААА № 180483 від 12.11.2013 року і дійсний до 01.12.2014 року. Позивач вказує, що від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП постійно перебуває на лікуванні і це потягло за собою значні для нього матеріальні витрати, які частково добровільно відшкодовані винуватою особою, а в іншій частині підлягають відшкодуванню страховою компанією, оскільки транспортний засіб, яким керував [PERSON], забезпечений договором страхування, але більш значною та непоправимою стала для нього заподіяна моральна шкода, яка виражається у його душевних стражданнях та емоційних хвилюваннях викликаних безпосередньо самим фактом ДТП і негативними наслідками, які настали для нього особисто після ДТП і які несуть значні збитки для нього. Будучи молодим і здоровим чоловіком, він в одну мить, із-за дій [PERSON], став інвалідом 2-ї групи, а отримані тілесні ушкодження позбавили його можливості вільно рухатись, жити й працювати у звичному для нього ритмі та режимі, будувати перспективу свого подальшого життя, навчання і створення сім»ї. Значною моральною шкодою для нього, на теперішній час є та обставина, що він може рухатись лише в межах квартири і то виключно при постійній допомозі його рідних, що позбавляє його не лише можливості буди вільним і впевненим в своєму житті, але й можливості спілкуватись з друзями та знайомими та будувати плани на майбутнє. Крім того його моральні страждання, а відтак і моральна шкода, значно посилюється тим фактом, що він весь час перебував під впливом постійного стресу та страху за своє життя так як його стан не дає йому можливості бути впевненим в своїх силах та можливостях. Емоційна картина дорожньо-транспортної пригоди досить часто виникає в його пам»яті і постійно переслідує його весь час перебування на тривалому лікуванні та не залишає й на теперішній час, і, напевно, не залишить його на всі наступні роки життя, що також є значною моральною шкодою для нього. Моральна шкода посилюється і тим фактом, що із-за свого стану здоров»я на теперішній час позивач не має можливості навчатись у Полтавському НТУ ім. Юрія Кондратюка, так як із-за отриманих тілесних ушкоджень, позбавлений можливості самостійно рухатись, а тому вимушений був оформити академічну відпустку у вказаному навчальному закладі і не впевнений, що найближчим часом зможе приступити до навчання, що підтверджується наказом № 28-67 від 07.06.2013 року. Під час досудового розслідування [PERSON] відшкодував йому понесені на той час матеріальні витрати, а під час судового розгляду справи обіцяв постійно у можливих для нього межах добровільно відшкодовувати всі наступні понесені ним матеріальні та моральні збитки, але ці обіцяння так і залишились лише словами, що значно посилює його моральні страждання, а відтак постійно завдає йому моральну шкоду. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «...Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди у сумі, у якій прохає позивач - 150000 грн., стягнувши її з відповідача [PERSON], внаслідок її неповної доведеності, а також тому, що цю суму не підтверджено наданими позивачем та дослідженими судом доказами, вважаючи розумним, справедливим і достатнім відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди у сумі 20000 грн., враховуючи також матеріальний стан відповідача [PERSON], а саме те, що середня заробітна плата якого відповідно до довідки про доходи, яка наявна в матеріалах справи, видана ФОП [PERSON] становить 1250 грн. Стосовно стягнення з відповідача ВАТ «Національна акціонерна страхова компанія» «ОРАНТА» суми в розмірі 2500 грн., суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб»єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення матеріалами з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено за правову допомогу адвокату всього 4000 грн., що підтверджується квитанцією № 017 від 02 вересня 2013 року Відповідно до журналів судових засідань, адвокат [PERSON] приймав участь по даній справі - близько 39 хвилин. Отже, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу становить: 1218 (розмір мінімальної заробітної плати) х 40% = 487,20 х 0,65 (39/60) = 316 грн. 68 коп. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково , судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог , а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог , у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial