Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 30.01.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVI0GA00000039, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20 000 дол. США на термін до 30.01.2023 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Крім того, умовами договору також було передбачено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Крім того, у забезпечення належного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки № CVI0GA00000039, за умовами якого поручитель відповідає за зобов'язаннями основного боржника в солідарному порядку. При цьому, вказуючи на те, що не зважаючи на те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику обумовлені договором кредитні кошти, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 23.02.2015 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 42314,11 дол. США, яка складається з: 15968,80 дол. США - заборгованості за кредитом; 13606,07 дол. США - заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом; 397,68 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 10318,20 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів: 8,82 дол. США фіксованої частина та 2014,54 дол. США процентної складової. Також, на виконання умов договору поруки, банком на адресу боржника та поручителя направлялась письмова вимога щодо погашення наявної заборгованості за основним зобов'язанням, проте така вимога як поручителем так і боржником була залишена без належного реагування. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права та умови договору, банк просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 423147,11 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року складає 1 199 181,85 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Також вказала на те, що сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідачів за кредитним договором становить саме 423147,11 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року складає 1 199 181,85 грн., та розрахована вже з урахуванням стягнутої з відповідача суми боргу згідно рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в розмірі 191 913,95 грн. В подальшому направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити з підстав недоведеності, при цьому вказав, що сума боргу, яку просить стягнути банк є значно меншою, оскільки банком вже було продано предмет іпотеки та кошти з продажу будинку були направлені на погашення заборгованості. Однак, із ціною продажу предмету іпотеки він не погоджується, оскільки дана ціна була значно занижена банком. Крім того, в подальшому в ході розгляду справи, в судове засідання призначене на 25 серпня 2015 року представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився і не повідомив причини своєї неявки. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 30.01.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № CVI0GA00000039, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 23 216 дол. США, з яких 20 000 дол. США - на споживчі цілі та 3 216 дол. США на сплату страхових та інших платежів передбачених умовами договору. Кошти надані на термін до 30.01.2023 року. Відповідач в свою чергу за умовами договору зобов'язався повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а/с 15-17). Так, згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано! право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання позичальником кредитних коштів в сумі 20000 дол. США підтверджується копією заяви про видачу готівки, а також меморіальним ордером (а/с 21). Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Зокрема, згідно п. 8.1 кредитного договору, укладеного між сторонами визначено, що погашення заборгованості за договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 248,50 дол. США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. При цьому, умовами договору також передбачено нарахування банком пені та штрафів у випадку неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, що вбачається зі змісту п. 5.1, 5.3, 8.4 кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як встановлено судом, на виконання п. 8.3 кредитного договору та з метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалась відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а/с 22). Крім того, згідно вимог ст.ст. 526, 527, 530, 625 Цивільного Кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Зокрема, ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання, що і було допущено відповідачем [PERSON] при не виконані як умов договору, так і рішення суду, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). При цьому, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Зокрема, згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Крім того, відповідно до абзацу 1,2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам надано роз'яснення, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Як убачається з матеріалів справи, позичальник [PERSON] належним чином своїх зобов'язань за договором не виконував у зв'язку з чим рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30.10.2012 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором, яка станом на 25.04.2012 року становила 30 653,84 дол. США звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а/с 58-59). На виконання вказаного рішення суду банком реалізовано предмет іпотеки відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 30.10.2014 року, однак отриманих грошових коштів від реалізації квартири не вистачило на погашення усієї суми заборгованості, що підтверджується даними, які відображені в розрахунку заборгованості. За рахунок коштів, отриманих з реалізації квартири, було погашено лише 3054,69 доларів США - тіла кредиту та нарахована сума пені за прострочення боржником виконання своїх зобов'язань в розмірі 11 531, 81 долар США. При цьому, відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаного, а також доказів щодо спростування нарахованого банком боргу станом на 23 лютого 2015 року й відповідно доказів на підтвердження здійснення сплати усієї суми боргу, а також доказів щодо спростування правильності роз приділення банком отриманих від реалізації квартири коштів на погашення боргових платежів. Крім того, з розрахунку заборгованості також убачається, що [PERSON] і в подальшому також неналежним чином виконував свої зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 23.02.2015 року за ним рахується заборгованість в сумі 42314,11 дол. США, яка складається з наступного: 15968,80 дол. США - заборгованість за кредитом; 13606,07 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 397,68 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 10318,20 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 8,82 дол. США фіксована частина та 2014,54 дол. США процентна складова (а/с 5-8). При цьому, як убачається з матеріалів справи, про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення боржник та поручитель повідомлялись банком шляхом направлення на їх адресу відповідних повідомлень датованих 27.02.2015 року (а/с 10, 11). Так, відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Як убачається з роз'яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Крім того, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Також слід зазначити, що відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Так, частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Право банку на дострокове стягнення заборгованості, відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником умов договору також передбачене умовами вище вказаного вище кредитного договору. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зокрема, як убачається зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.10.2012 року, банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Таким чино, виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки з дня настання строку виконання основного зобов'язання, закінчення строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Отже, порука вважається припиненою з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки, а тому, враховуючи те, що позивачем було змінено строк виконання основного зобов'язання та на протязі 6-місячного строк не було пред'явлено вимогу до поручителя, суд приходить до висновку, що в даному випадку порука припинена, у зв'язку з чим в задоволенні вимог стягувача до поручителя слід відмовити. Крім того, як убачається з розрахунку заборгованості та змісту кредитного договору, а також ураховуючи те, що винесення судом рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не розриває кредитний договір, дію цього договору не зупиняє та правовідносини не припиняє, й відповідно зобов'язальні правовідносини між позивачем та [PERSON], які виникають з договору кредиту, не припиненні, а тому сторони несуть цивільно-правову відповідальність за порушення його умов. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення суми боргу за договором з [PERSON] При цьому, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню часткову й відповідно з [PERSON] на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Разом з тим, визначаючи суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує й те, що відповідно до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом Згідно вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому, у пункті п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону, а також зважаючи на те, що станом на 25 червня 2015 року згідно інформації НБУ становить 2209,5544 грн. за 100 доларів США, й відповідно з відповідачів на користь банку підлягає стягненню сума боргу в 42314,11 доларів США, що за курсом НБУ на день розгляду справи еквівалентно 934 718 грн. 69 коп. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial