Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче обєднання «Етал» про стягнення заборгованості по заробітні платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що з 15 листопада 2014 року до 18 липня 2016 року працював у команді відомчої воєнізованої охорони №675 на посаді стрілка другого класу в період з 15.11.2014 року до 01.06.2015 року, а в подальшому переведений в службу режиму №675 на посаду контролера контрольно-пропускного пункту, де пропрацював з 01.06.2015 року до 18.07.2016 року, та отримував заробітну плату згідно із штатним розкладом підприємства. Позивач стверджує, що 18.07.2016 року, після звільнення не сплачено заробітну плату, тому позивач просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 20 640 грн. 81 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати заробітку з моменту звільнення по день ухвалення рішення. Позивач та його представник звернулися до суду з письмовими заява про розгляд справи у їх відсутність, вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просили їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] працював з 15 листопада 2014 року до 18 липня 2016 року працював у команді відомчої воєнізованої охорони №675 на посаді стрілка другого класу в період з 15.11.2014 року до 01.06.2015 року, а в подальшому переведений в службу режиму №675 на посаду контролера контрольно-пропускного пункту, де пропрацював з 01.06.2015 року до 18.07.2016 року, та отримував заробітну плату згідно із штатним розкладом підприємства. Згідно довідки №49/03/078 від 16.05.2017 року, яка видана приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче обєднання «Етал», на день звільнення (18.07.2016 року) [PERSON] заборгованість по заробітній платі складає 20 640 грн. 81 коп. Відповідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно ст. 47 та 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, вказано, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КзпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, зазначається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено [PERSON] обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. У п. 2 розділу [PERSON] обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Пункт 8 [PERSON] обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, визначає, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, подією, з якою повязана виплата [PERSON] коштів, є його звільнення 18 липня 2016 року, тобто, при обчисленні середньомісячної заробітної плати варто виходити з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували цій події. Згідно з довідкою, наданою відповідачем заробітна плата позивача за червень та травень 2016 року складає 2 100 грн. 00 коп. за кожний місяць і на підприємстві встановлено 5 - денний робочий тиждень. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 105 грн. 00 коп. (4 200 грн. 00 коп. (заробіток за два місяці до звільнення) : 40 (кількість робочих днів у цих місяцях)). Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки розрахунку при звільненні і до дня ухвалення рішення (день звільнення позивача 18 липня 2016 року), отже 248 (робочі дні) Х 105 грн. 00 коп. (середньоденна заробітна плата) = 26 040 грн. 00 коп. Виходячи з вищевикладеного середній заробіток складає 26 040 грн. 00 коп. за період з 18 липня 2016 року до дня ухвалення рішення. Статті 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). У справі №9-рп/2013, рішення від 15.10.2013 року, Конституційний Суд України вказав, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці», такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та на підставі вимог п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1472 працівникам у разі затримки на один і більше місяців виплати грошових доходів проводяться компенсаційні виплати. Сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 3 220 грн. 00 коп. Розрахунок: не своєчасно виплачена зарплата складає 20 640 грн. 81 коп. Формула розрахунку суми компенсації - (20 640 грн. 81 коп. х 15,6 (індекс) : 100 = 3 220 грн. 00 коп.). Так, у судовому засіданні було встановлено, що на момент розгляду справи в суді відповідач з позивачем фактично не розрахувався та заборгованість по заробітній платі складає 20 640 грн. 81 коп. На підставі вищенаведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати за період з 18 липня 2016 року до дня ухвалення рішення, оскільки відповідальність відповідача є обовязок виплатити невиплачену заробітну плату, так як наявний несвоєчасний розрахунок. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з вище наведеного судові витрати необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: approved