Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про оголошення [PERSON] померлим. В обґрунтування заяви зазначила, що з [PERSON] перебуває в шлюбі з 22.03.1986 року, має доньку [PERSON], 1986 року народження та сина [PERSON], 1988 року народження. Тривалий час вони проживали у [ADDRESS], а у 1991 році разом з [PERSON] придбали у спільну сумісну власність частину житлового будинку по [ADDRESS]. 10 квітня 1992 року [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку. У 1995 році сім'я розпалася, та [PERSON] став проживати у своїх батьків за адресою: [ADDRESS]. За місцем реєстрації: [ADDRESS] [PERSON] не проживає, останній раз його бачила [PERSON] у 2005 році. 30.09.2005 року слідчим відділом Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками ч.І ст. 164 КК України, а 27 січня 2006 року [PERSON] оголошено в розшук. З часу отримання останньої інформації про [PERSON] минуло понад 8 років, однак ніяких відомостей про його місце перебування немає. У зв'язку з необхідністю припинення шлюбу (вона має намір створити нову сім'ю), [PERSON] просила оголосити [PERSON] померлим. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено (а.с. 37-39). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення заяви (а.с. 42-45). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] народився 19 лютого 1963 року у м. Дніпропетровську, 22 березня 1986 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] і їй змінено прізвище на «[PERSON]» (а.с.5). Згідно домової книги [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 03.04.2006 року, відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ст. 164 ч.І КК України, 27.01.2006 року справа зупинена на підставі ст. 206 п. 1 КПК України та обвинувачений [PERSON] оголошений в розшук (а.с.15). Згідно листа Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 09 квітня 2014 року відносно гр. [PERSON] заведено справу оперативного обліку, на даний час місце знаходження гр.. [PERSON] не встановлено (а.с.18). Із довідки голови квартирного комітету №17 від 15.04.2014 року вбачається, що, [PERSON] за адресою: вул. Союзна, 43 м. Дніпропетровську не проживає з січня 2006 року. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками ч.І ст.164 КК України, у зв'язку з чим він змінював місце проживання, а у такому випадку визнання фізичної особи померлою не допускається, оскільки вказана особа може переховується від розшуку, тому вірогідно [PERSON] є живим, а, відтак, відсутні підстави для задоволення заяви. Однак, з таким висновком погодитись неможливо, оскільки суд дійшов до нього без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення. За положеннями ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Отже, за змістом зазначеної норми підставами визнання особи такою, що померла є відсутність у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років; якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку протягом шести місяців; за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця. Кожна з цих підстав є самостійною для визнання особи такою, що померла і в залежності від підстав визнання особи, такою що померла, визначається строк, протягом якого мають бути відсутні відомості про особу у місті її постійного проживання. У заяві позивачка посилається на те, що з часу відсутності [PERSON] у місті його постійного проживання минуло більше 8 років і за увесь цей час відсутні відомості про його місце знаходження. Вказані обставини підтверджується довідкою голови квартального комітету №17 від 15 квітня 2014 року (а.с. 16). З січня 2006 року [PERSON] оголошено в розшук та станом на квітень 2014 року місце знаходження його не встановлено (а.с. 15,18). Крім того, [PERSON] перебував на обліку КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР», та був знятий за відсутності даних, що свідчить про його спосіб життя та стан здоров'я (а.с 17). Сукупність доказів, які маються у справі є достатньою для висновку про відсутність у місці простійного проживання [PERSON] відомостей про його місце перебування понад три роки, що дає можливість застосування ч.1 ст.46 ЦК України. Таким чином, апеляційний суд вважає заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п. 2 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Outcome: approved