Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Новоград-Волинського міського управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 158, місце проживання неповнолітніх дітей визначити з ним. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2001 року. Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], Спільне життя не склалось, однією сімєю не проживають, перебування в шлюбі та примирення є неможливим і суперечить їх інтересам, оскільки давно втратили один до одного почуття любові та поваги. 11 липня 2017 року від відповідача надійшли заперечення на позов, які зводяться до того, що вона категорично заперечує, щодо вимоги позивача відносно залишення дітей після розірвання шлюбу проживати з ним, оскільки діти проживають разом з нею, вона займається їх виховання, а позивач в цьому участь приймає лише частково. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Розірвати шлюб між сторонами, місце проживання неповнолітніх дітей просить визначити з ним, оскільки відповідач ніде не працює, вона не має доходу, для утримання неповнолітніх дітей. Відповідач та її представник у судовому засіданні не заперечили, щодо задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей заперечує, оскільки вона займається їх вихованням, алкогольними напоями не зловживає, до адміністративної відповідальності щодо неналежного виховання своїх дітей не притягувалась, а тому відсутні підстави для визначення місця проживання дітей разом із батьком. Заслухавши думку позивача та відповідача та її представника. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2001 року (а.с.16). Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6, 7). Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачем. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин та поновлювати наміру їх не мають, не проживають разом протягом тривалого часу. Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При розгляді даної справи суд виходив з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. В судовому засіданні, позивач та відповідач зазначивши, що примирення між ними неможливе, наполягали на розірванні шлюбу. А тому, враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що сімя розпалася остаточно, шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їхньої дитини, а відтак, існують підстави для розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з батьком, суд виходить з такого. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вимоги в цій частині. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до частково задоволення.

Outcome: partial