Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з заявою, в якій просила встановити факт, того, що вона є по національності німкою та зобов'язати Красногвардійський відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції внести зміни до актових записів: № 27 від 07.11.1953 року про народження, складеного на [PERSON] сільрадою Красногвардійського району АР Крим, вказавши національність матері - німка, № 766 від 21.05.1977 р. про шлюб, виданого Ленінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська. Вказавши національність [PERSON] - німка, № 2691 від 01.08.1978р. про народження, складеного на [PERSON] відділом ЗАГС Ленінського р-ну м. Дніпропетровську, вказавши національність матері - [PERSON] - німка, виключити запис українка, № 599 від 15.02.1985р. про народження, складеного на [PERSON] центральним ЗАГС Комсомольська на Амурі РСФСР, вказавши національність матері - [PERSON] - німка, виключити запис українка. В обґрунтування вимог заявник зазначила, що в свідоцтвах про народження її батьків національність зазначена, як «українець» з чим вона не згодна. Її мати булат німкою, завжди вважала себе німкою , але приховувала своє походження підчас радянської влади. На даний час вона бажає відновити свою дійсну національність, так як вважає себе німкою. Внесення змін до актового запису необхідно для виїзду до Німеччини. В доповненнях до заяви також зазначила, що в вересні 1943 року її мати зі своїми батьками, вважаючи себе німцями, виїхали до Німеччини, де намагалися отримати громадянство. У судовому засіданні заявниця та її представник просили заяву задовольнити з підстав зазначених у заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, але надав заяву, у якій просив розглянути справу за їх відсутністю, поклавшись на рішення суду. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягаю з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, заявниця [PERSON] народилася [INFO] в с. Анновка Красногвардійського району Кримської області. 21 травня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок чого [PERSON] присвоєно прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження батьками заявниці є: [PERSON], в графі «національність» - «українець», мати - [PERSON], в графі «національність» - «українка». Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] вона народилася [INFO] в с. Благодатне Іванівського району Херсонської області. Батьками [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON] 01 листопада 1953 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації якого [PERSON] присвоєно прізвище «[PERSON]». [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть. Як вбачається з пояснень заявниці у судовому засіданні та матеріалів справи, заявниця звернулася до Красногвардійського відділу реєстрації актів цивільного стану с заявою про внесення змін до актового запису від 07.11.1953 року про народження складеного на [PERSON] Аннівською сільською радою Красногвардійського району АР Крим в частині зміни національності матері з «українка» на «німка». Своєю відповіддю ВРАЦС відмовив заявниці в задоволенні вимог щодо внесення змін до актового запису оскільки в компетенцію відділів державної реєстрації актів цивільного стану питання зміни національності не входить. Статтею 1 ЦПК України, визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 7 Постанови Пленума ВСУ «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» від 07.07.1995 року № 12 регламентовано, що питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема, щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів; відомостей, які містяться в паспорті; довідок з місця роботи, навчання, проживання; військових, профспілкових, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу. Згідно зі ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні». У відповідності до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. З приписів ст. 300 ЦК України слідує, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 (зі змінами і доповненнями) регламентовано, що для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року № 55/18793. Згідно з п.1.1 зазначених Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Пунктом 1.7. цих Правил передбачено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. Відповідно до п. 1.14. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання щодо померлих проводяться за заявами осіб, які входять до кола спадкоємців за законом або заповітом, згідно з чинним законодавством України. Отже, в судовому порядку не підлягають встановленню юридичні факти щодо належності до певної нації, оскільки спосіб відновлення порушеного права, якщо воно мало місце, вирішується шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану, а в разі відмови - оскарження її (відмови) у судовому порядку. Крім того, в судовому порядку підлягає встановлення саме юридичний факт, внаслідок чого у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права. Між тим, встановлення факту належності заявника до певної національності не є юридичним фактом. Також, суд звертає увагу, що окрім вимоги про встановлення факту, заявниця просить зобов'язати заінтересованість вчинити певні дії, що свідчить про наявність спору. За таких обставин справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Аналогічні правові висновки надано і у абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 (зі змінами і доповненнями), а саме зазначено, що відмова відповідного органу в установленні факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду. Тобто, суди мають виходити з того, що при розгляді даних справ вирішуються питання не про захист суб'єктивних прав, що виникли з цивільних, трудових, сімейних та інших правовідносин шляхом їх встановлення і визнання, а про поновлення прав чи свобод громадян, закріплених Конституцією України, законами та іншими нормативно-правовими актами й порушених суб'єктами оскарження під час здійснення ними управлінських функцій. Згідно абз. 3 п. 2 Постанови Пленума ВСУ «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» від 07.07.1995 року № 12, відмова органу реєстрації актів громадянського стану в реєстрації акту громадянського стану, може бути оскаржена в суді. Статтею55 Конституції України вбачається, що кожен громадянин України має гарантоване державою право оскаржити в суді, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. З положень ч. 1 ст. 11 ЦПК випливає, що, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Способи захисту цивільних прав та інтересів, регламентовано ст. 16 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права. Зміст особистого немайнового права, в силу ст. 271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Виходячи з загальної теорії національність - належність особи до певної нації чи народу. У СРСР з моменту народження людини дані про його етнічну належність заносились в його персональні дані - Свідоцтво про народження органів ЗАГС і далі - в «картку персонального обліку» МВС - на основі «національності» його батьків. По досягненню громадянином СРСР віку 16 років йому видавався паспорт, куди, згідно Положенням про паспортну систему в СРСР, затверджену Постановою Ради Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974, вносились і дані про національність. Якщо батьки належали до різних національностей, то при видачі паспорту національність визначалась по національності одного з батьків в залежності від бажання отримувача паспорта. Отже, починаючи з 1975 (паспортна Реформа СРСР) громадянин мав право сам обирати між національністю батька та матері. Але цей вибір, він мав робити тільки один раз - при отриманні ним першого громадянського паспорта СРСР, тобто при досягненні 16 років. Таким чином, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов'язані з особою, і визначається за походженням одного з батьків. Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON], батьки останньої вважали себе «українцями», тому національність заявниці визначалася саме за походженням (національністю) батьків. Під час досягнення 16-ти років заявницею, остання не виявила бажання змінити свою національність з «українки» на «німку». Більш того, не ставилося таке питання й при народженні [PERSON] в 1978 році, в свідоцтві про народження якої національність [PERSON] зазначена, як «українка». Оскільки, згідно свідоцтва про шлюб батьки заявниці [PERSON] та [PERSON] зазначені як українці, то підстав для встановлення національності позивача як «німка» не вбачається. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed