Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В житловому будинку зареєстрована відповідач, проте останні 9 років вона не проживає за місцем своєї реєстрації, не сплачує комунальні послуги, майно та особисті речі відповідача в будинку відсутні. Посилаючись на викладене, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позов підтримала. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 12.09.1996 року. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає в житловому будинку з 2010 року, що підтверджується відомостями про зареєстрованих осіб за вих. № 19.03.03.-26/К/6988/19 від 27.09.2019 року та актом про непроживання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як надані позивачем докази у своїй сукупності вказують на те, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved