Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним супружнім майном та розподіл спільно нажитого майна та визнання 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що даний житловий будинок був придбаний за спільні кошти з відповідачкою у шлюбі. Також позивач вважає, що договір дарування від 23.08.2005 року укладений між [PERSON] та [PERSON] є правочин удаваним, тому підлягає визнанню недійсним, на підставі того, що він користувався спірним домоволодінням, що є підтвердження виконання умов договору купівлі -продажі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнала, надавши при цьому заперечення на позов, в якому просили відмовити у його задоволенні, пославшись на його необґрунтованість та просили застосувати строк позовної давності. Позивачу було відомо про договір дарування від 23.08.2005 року, так як він у вказаному будинку проживав разом з дружиною користувався ним, що підтвердив це у судовому засіданні. Однак позивач за весь цей період не оспорював цей правочин, з будь яких підстав та не скористався правом оспорювання цієї угоди протягом строку позовної давності в три роки. Крім того, позивач не завертався до суду за захистом своїх прав більш дев'яти років, а тому у позові слід відмовити в зв'язку з закінченням строків позовної давності та на підставі заяви про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, їх представників, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. 22 грудня 1979 р. в Першотравневій сільській раді, Комінтернівського району, Одеської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] до [PERSON], про що в книзі реєстрації шлюбів було вчинено запис за № 55. 14 листопада 2012 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області шлюб між [PERSON] до [PERSON] був розірваний. 23.08.2005р. в Комінтернівській державної нотаріальної конторі, Одеської області був посвідчений договір дарування житлового будинку між [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частинами 2,3,4,5 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Визнання правочину недійсним з підстав удаваності вимагає встановлення, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, та наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатнє. В судовому засіданні конкретних письмових доказів, які б надали суду можливість дійти висновків про удаваність угод не зазначено, тому висновки позивача не можна вважати обґрунтованими. Оскільки згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, то встановлення обставин того, що угодою не порушувались безпосередньо права позивача, є самостійною підставою для відмови в задоволені позову. Що стосується застосування строків давності до вимог позивача, про необхідність застосування яких заявив відповідач до ухвалення судового рішення, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позову. Судом встановлено, що спірна угода договір дарування була укладена 23.08.2005р. Не зважаючи на подану відповідачем до суду заяву про застосування строків позовної давності, позивач жодним чином не пояснив та не обґрунтував об'єктивність прострочення зазначених строків. П.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що при встановлені того, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, з огляду на подання представником відповідача заяви про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають також через пропуск строку позовної давності. Таким чином, врахувавши наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним супружнім майном та розподіл спільно нажитого майна та визнання 1\\2 частина права власності на домоволодіння;

Outcome: dismissed