Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідачки [PERSON] грошові кошти за договором завдатку, у розмірі 279168 грн, суму збитків у розмірі 20693,68 грн, моральну шкоду у розмірі 50000 грн та понесені позивачем судові витрати. Позовні вимоги мотивував тим, що в квітні 2018 року відповідачка запропонувала позивачу придбати у неї за договором купівлі-продажу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Остання запевнила позивача, що вирішить питання щодо самовільних прибудов до квартири та про те, що в даній квартирі ніхто не зареєстрований і на проживання не буде претендувати. Сторони домовилися про ціну квартири, яка становила 28000,00 доларів США. Відповідачка запропонувала сплатити завдаток - грошову суму у розмірі 5000,00 доларів США в рахунок сплати грошової суми за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний завдаток позивач передав відповідачці 23 травня 2018 року. Крім того, сторони домовились про те, що угода купівлі-продажу вказаної квартири буде укладена в кінці серпня 2018 року. Позивач, при зверненні до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Носової О.В. для укладення договору купівлі-продажу квартири з відповідачкою, дізнався, що правовстановлюючі документи на вказану нерухомість відсутні, в квартирі крім відповідачки зареєстровані її колишній чоловік та її діти, самовільні прибудови до квартири не узаконені, тому вважає, що домовленості відповідачка не виконала, з огляду на що він звернувся до останньої за поверненням суми завдатку, який та пообіцяла повернути в період з 20 по 30 вересня 2018 року, однак своїх зобов`язань не виконала. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму збитків яку він витратив на те, щоб приїхати до неї за кордон та моральну шкоду, яку йому завдано введенням його в оману щодо питання продажу квартири. 09.11.2018 ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 18.12.2018 клопотання позивача задоволено, витребувано з КП «ХМБТІ» ХМР інформацію щодо реєстрації 45/100 часток квартири [ADDRESS] . 04.02.2019 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. 06.03.2019 ухвалою суду заяву представника позивача задоволено та накладено арешт шляхом заборони відчуження 45/100 квартири за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] 10.04.2019 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Панасенко П.П. подано відзив на позовну заяву, в якій він просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що квартиру хотіла продати [PERSON] , в розписці не зазначено в кого [PERSON] взяла гроші та термін виконання зобов`язання відсутній. Зазначив, що договір завдатку не може передувати договору купівлі-продажу. Щодо інших витрат зазначає, що вони не обґрунтовані. 03.05.2019 [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення, за їх необґрунтованості. 10.05.2019 позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив відповідачки, в якому він просить відхилить доводи зазначені у відзивах та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 20.07.2019 представником відповідача адвокатом Панасенко П.П. подано заперечення на відповідь на відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову. 30.07.2019 позивачем надано відповідь на відзив в якому позовні вимоги підтримав. 21.10.2019 ухвалою суду до участі у справі залучено третю особу - [PERSON] . 15.11.2019 ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів з Державної прикордонної служби України, а саме інформації про перетин кордону гр. [PERSON] - залишено без задоволення Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, послалась на обставини, викладені в позовній заяві, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відповіді на відзив, наполягаючи на тому, що відповідач розписку про отримання грошових коштів видала [PERSON] . Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлялася своєчасно та належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Як підтверджується матеріалами справи, 23 травня 2018 року [PERSON] отримала аванс в сумі 5000 доларів США в рахунок продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу Н4-18 від 13 січня 1995 року, посвідчений президентом Харківської товарної біржі [PERSON] , [PERSON] продав [PERSON] 45/100 частин 6-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Відомості щодо права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відсутні. Згідно відповіді КП «ХМБТІ» ХМР №1055545 від 07.03.2019 наданої відповідачу [PERSON] (та додана останньою у відповіді на відзив), за наявними архівними матеріалами реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 проведена комунальним підприємством «ХМБТІ» ХМР наступним чином: 45/100 частин (квартира [ADDRESS] ) за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому 13.01.1995 Харківською товарною біржою, р.№Н4-18;16/100 частин (квартира [ADDRESS] ) за [PERSON] ; 23/100 частини за [PERSON] ; квартира [ADDRESS] згідно матеріалів інвентаризаційної справи складає 16/100 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Крім того, судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які кожен окремо пояснили, що дійсно знали про укладення попереднього усного договору про купівлю-продаж квартири, що належить [PERSON] , і як аванс до вказаного договору [PERSON] було надано завдаток у сумі 5000,00 доларів США. Таким чином, позивач наполягає на тому, що між ним та відповідачем у відповідності із параграфом 5 глави 49 Цивільного кодексу України з метою підтвердження укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] було укладено договір завдатку на суму 5000,00 доларів США. Загальна вартість майна за домовленістю складала 28000,00 доларів США . Сторони дійшли згоди, що грошова сума у розмірі 5000,00 доларів США, сплачена позивачем у рахунок належних з нього за основним договором, є завдатком. У разі порушення договору з вини покупця відповідно до ст. 571 ЦК України завдаток залишається у продавця, у разі порушення договору з вини продавця відповідно до ст. 571 ЦК України продавець зобов`язаний повернути покупцеві завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання, діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Підписання основного договору та кінцевий розрахунок повинні бути виконані в строк. Продавець при підписанні даного Договору підтверджує, що завдаток отримав в повному обсязі та претензій не має. Як слідує з пояснень сторін основний договір купівлі-продажу спірної квартири між сторонами укладено не було. Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст.570 ЦК України). У розумінні поняття завдатку, такий виконує наступні функції: 1) платіжну, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобов`язаний сплатити кредитору за основним договором; 2) забезпечувальну, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобов`язання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобов`язання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (абз.1 ч.1 ст.571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобов`язання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (абз.2 ч.1 ст. 571 ЦК); 3) підтверджувальну, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне. По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу житлового квартири сторонами укладено не було, доказів ухилення відповідача від укладання договору суду не надано, тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Суд вважає, що позивачем було передано відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США, саме в якості авансу за продаж квартири. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж квартири не відбувся, договір щодо завдатку у належній формі не оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню. Будь-яких заперечень від відповідача на адресу суду щодо протилежного , а саме не отримання цих коштів, отримання їх в меншій сумі чи за іншою правовою природою - не надходило. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, належні докази виконання відповідачами свого зобов`язання перед позивачем відсутні, а відтак позивачу необхідно повернути суму авансу у розмірі 5000 доларів США. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. За такого, отримані від позивачки кошти за договором завдатку не були безпідставно набутим майном відповідачами. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За такого, суд вважає за можливе застосувати до вирішення заявлених позовних вимог належну правову підставу , яка відповідає дійсним правовідносинам сторін, тим більше, що позовна заява все ж таки містить посилання на положення цивільного законодавства щодо правової природи завдатку та авансу. При цьому, посилання представника позивача на положення ст. 1212 ЦК України як на правову підставу позову є наслідком невірного тлумачення ним норм права, проте таке не спростовує висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позову. З огляду на недоведеність позивачем позовних вимог щодо укладення договору завдатку, стягнення завдатку у подвійному розмірі є безпідставним. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене ( упущена вигода). Згідно з ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як встановлено у ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, в разі відсутності преюдиційного доказу наявності вини відповідача, обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню та перевірці судом під час розгляду цивільної справи. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами статті 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів законом покладено на сторону, яка посилається на певні обставини. З огляду на відсутність доказів щодо завдання позивачу неправомірними діями відповідача шкоди, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Що стосується доводів позивача, викладених у позовній заяві щодо завданих збитків, що полягали у поїздках до відповідача за кордон, для обговорення питання придбання квартири, то суд не може прийняти їх до уваги - оскільки, по-перше, не надано доказів витрат у сумі 20693,68 грн, по друге не надано достемених доказів того, що придбання квитків [PERSON] безпосередньо та виключно було пов`язано з укладанням основного договору - отже вони не можуть бути розцінені судом як збитки сторони договору. За такого, оскільки відповідачка [PERSON] визнала, що кошти від позивача отримувала саме вона і частково визнає саме свій обов`язок їх повернути, а також відсутність будь яких доказів, причини передання цих коштів, суд вважає за обґрунтоване стягнути суму авансу з відповідачки у повному обсязі. За таких обставин, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та задовольняє їх в частині стягнення з відповідача суми авансу у розмірі 5000 доларів США. В той же час суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення подвійної суми завдатку, збитків в сумі 20693,68 грн і відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн за їх необґрунтованістю. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial