Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила визнати недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.1.4, 4.1.5 кредитного договору № ML-N00/027/2008 від 1 липня 2008 року, що був укладений між нею та ЗАТ «ОТП Банк», мотивуючи заявлені вимоги тим, що наведені умови є несправедливими, оскільки при їх виконанні наявний істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Рішенням від 02 вересня 2016 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги [PERSON] задовольнив. Визнав недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.1.4, 4.1.5 кредитного договору № ML-N00/027/2008 від 01 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк». В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту зясування обставин справи, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 28 жовтня 2011 року був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, в звязку з чим до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права первісного кредитора ПАТ «ОТП Банк» внаслідок відступлення права вимоги за кредитним договором. Представник заявника зазначає, що банк надав позичальнику в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а позивач своїм підписом анкети-заяви на отримання кредиту засвідчив про згоду з відповідними умовами. Також вказує, що суд при визнанні недійсними деяких пунктів кредитного договору помилково застосував п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення п. 4 ч. 2 кредитного договору, якими передбачено сплату пені та штрафів за невиконання зобовязань, а також за прострочення виконання зобовязань позичальником, є несправедливими і мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за договором. З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. У справі встановлено, що 01 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-N00/027/2008 терміном до 01 липня 2023 року, за умовами якого позивач отримала 152250 доларів США зі сплатою за користування кредитом фіксованого відсотку в розмірі 5,49 % річних (а.с. 5-13). Цільовим використанням кредиту п. 2 ч. 1 договору визначено оплату комісії банку в сумі 2250 доларів США та 150000 доларів США на споживчі цілі. Відповідальність позичальника передбачена п. 4 кредитного договору. Так, згідно п. 4.1 за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань по цьому договору позичальник несе відповідальність у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки, зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум (п. 4.1.1 договору); за прострочення виконання боргових зобовязань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої п. 4.1.1, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01 % від суми прострочених боргових зобовязань, але не менше 25 грн (п. 4.1.2 договору); за прострочення виконання боргових зобовязань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п. 4.1.1, 4.1.2 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобовязань, але не менше 50 грн (п. 4.1.3 договору); за нецільове використання кредиту позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 5 % від суми кредиту, використаного не за цільовим призначенням. Вказаний штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті згідно договору (п. 4.1.4 договору); за невиконання чи неналежне виконання п.п. і) у) п. 2.3.7 договору позичальник сплачує на користь банку штраф у сумі 10 % від суми кредиту. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання п.п. і) у) п. 2.3.7 цього договору (п. 4.1.5 договору). Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно приписів ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Зі змісту ст. 549 ЦК України вбачається, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Відносини щодо надання споживчого кредиту регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів». До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно приписів ст. 18 даного закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18). Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору від 01 липня 2008 року, оскільки передбачена умовами цих пунктів сплата пені в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки, та, крім цього, штрафів у розмірі відповідно 0,01 % та 0,02 % від суми прострочених боргових зобовязань є несправедливими умовами договору в контексті положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки за прострочення виконання зобовязань [PERSON] має сплачувати понад 300% від суми неповернутого кредиту та відсотків за рік, тобто непропорційно велику суму компенсації. Не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач була обізнана про всі умови кредитування і своїм підписом у анкеті-заяві на отримання кредиту засвідчила про згоду з ними, а отже помилка особи внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, зважаючи на таке. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, з огляду на те, що кредит [PERSON] надавався на споживчі цілі, саме на банк було покладено обовязок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Не впливають на правильність судового рішення доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не взяв до уваги факт продажу АТ «ОТП Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» кредитного портфелю, тобто те, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права первісного кредитора внаслідок відступлення права вимоги, оскільки товариство виступало у справі відповідачем, подавало спочатку заперечення проти позову, а потім апеляційну скаргу, отже його право на судовий захист жодним чином обмежено не було. Разом з цим, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про те, що обставини справи не свідчать про несправедливість умов п.п. 4.1.4 та 4.1.5 укладеного кредитного договору, які б мали для [PERSON] наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на її, як споживача, шкоду. Зокрема, п. 4.1.4 договору передбачено штрафні санкції за нецільове використання кредиту. Вказаний штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті згідно договору. За невиконання чи неналежне виконання п.п. і) у) п. 2.3.7 договору позичальник має сплатити на користь банку штраф у сумі 10 % від суми кредиту (п. 4.1.5 договору). Підпунктами і) - у) п. 2.3.7 визначено обовязки позичальника щодо державної реєстрації, страхування та збереження предмету іпотеки тощо. Виходячи з цих положень, апеляційний суд вважає, що жодного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивачу вони не містять, оскільки покликані забезпечити цільове використання кредитних коштів та збереження нерухомості, яка передана позивачем в іпотеку банку з метою забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобовязань. Визначені в цих пунктах суми штрафів не перевищують пятдесят відсотків вартості отриманої продукції, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів. Крім цього, сторона позивача не заперечувала, що вказані у п.п. 4.1.4 та 4.1.5 штрафи відповідачем їй не нараховувались. Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що при ухваленні судового рішення допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, а тому апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення в частині визнання недійсними пунктів 4.1.4 та 4.1.5 кредитного договору і ухвалює нове рішення про відмову в цій частині задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 242,58 грн пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено позивачеві.

Outcome: partial