Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 січня 2008 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Серед осіб зареєстрованих у будинку значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] З червня 2017 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виїхали за кордон у Об`єднані Арабські Емірати. На даний час [PERSON] постійно проживає у Російській Федерації у місті Ростов-на-Дону. Понад один рік [PERSON] у житловому будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, житлом не цікавиться, його особисті речі у спірному житловому приміщенні відсутні. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач та члени його родини відповідачу не чинили. З підстав визнання відповідача такими, що втратили право користування житловим будинком позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказував, що позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду неповідомлені. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 січня 2008 року № 653, виданого виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до витягу із будинкової книги для прописки громадян у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно із актом обстеження житлових умов від 16 серпня 2019 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] , під час обстеження житлового будинку [ADDRESS] , встановлено, що за даною адресою фактично проживає [PERSON] , 1964 року народження, з дружиною [PERSON] , 1966 року народження. За даною адресою також зареєстрований зять [PERSON] , 1992 року народження, однак зі слів сусідів не проживає з лютого 2018 року. Даний факт засвідчений сусідами: [PERSON] , та [PERSON] . Згідно із частиною другою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, при розгляді справи по суті встановлено, що відповідач понад один рік не проживає й не користуються житловим будинком [ADDRESS] , добровільно залишили його без наміру повернутися. Будь-яких доказів, які б свідчили, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні цим житловим будинком при розгляді даної справи по суті здобуто не було. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про задоволення даного позову.

Outcome: approved