Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом, у якому зазначали, що [PERSON] як працівнику ВАТ «Полтавахіммаш» було надано ордер №б/н від 29.05.07 року на проживання разом зі сім'єю у кімнаті [ADDRESS] У подальшому, на підставі ордеру №607 від 25.12.09 року, позивачам було надано також право користуватися кімнатою №211, що знаходиться поряд з кімнатою №210. Зазначають, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2010 року та рішенням цього ж суду від 8 лютого 2011 року за ними було визначено право користування кімнатами гуртожитку №210 та №211. На виконання вказаних рішень суду, СГІРФО Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області здійснено державну реєстрацію позивачів у цих кімнатах гуртожитку з 23 та 29 березня 2011 року, відповідно. Між тим, для реалізації своїх прав на приватизацію кімнат гуртожитку №210 та №211, [PERSON] [PERSON], [PERSON] необхідно встановити фактичне проживання кожного з позивачів у вказаних кімнатах гуртожитку більше 5 років. Для покращення житлових умов, у 2012 році позивачами здійснено перепланування спірних кімнат гуртожитку шляхом встановлення гіпсокартонових перегородок, яка ділить кімнату №210 на два приміщення: коридор, площею 5,7 кв. м, та житлову кімнату, площею 11,8 кв. м, а в кімнаті №211 збільшено площу передпокою до 7,8 кв. м, за рахунок чого зменшилась площа житлової кімнати до 9,5 кв. м. Остаточно просили встановити факт їх постійного проживання з 30.05.07 року у гуртожитку по [ADDRESS], визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування на самовільно переплановані кімнати №210, 211 у гуртожитку, об'єднані в одне приміщення, з присвоєнням єдиного номеру №210, та зобов'язати Управління ДМС України в Полтавській області здійснити перереєстрацію позивачів за вказаною адресою з 30.05.07 року. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на законних підставах в кімнатах №210 (об'єднані кімнати №210 та 211) з 30.05.07 року. У решті позову відмовлено. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 8 серпня 2014 року позовні вимоги до КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» задоволено частково. Встановлено факт законного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на законних підставах в кімнатах №210 (об'єднані кімнати №210 та 211) з 30.05.07 року. У решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права й постановлення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню. За змістом п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що на підставі рішення профспілкової організації ВАТ «Полтавхіммаш», оформленого протоколом №4 від 23.05.07 року, позивачу [PERSON] у складі родини з 3-х чоловік: дружини [PERSON] та доньки [PERSON], видано ордер на житлову площу в гуртожитку по [ADDRESS], кімнату №210, розміром 18,0 кв. м. (а.с. 14). 26.12.09 року позивачам видано ордер на житлову у цьому ж гуртожитку - кімнату №211 (а.с. 17). Крім того, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2010 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано право користування кімнатою №210 по [ADDRESS], а рішенням цього ж суду від 8 лютого 2011 року визнано право позивачів на користування кімнатою №211, обома рішеннями суду зобов'язано СГІРФО Київський РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області здійснити реєстрацію останніх у вищезазначених кімнатах. Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що позивачі правомірно вселилися до гуртожитку та на законних підставах користуються наданими їм кімнатами з травня 2007 року, що підтверджується дослідженими по справі доказами. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права. Положеннями ст. 127 ЖК УРСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. З огляду на ст. 129 ЖК УРСР, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Дійсно, [PERSON], [PERSON], [PERSON], отримавши ордери на спірні кімнати гуртожитку, на законних підставах вселилися до кімнат №210 та [ADDRESS], та на підставі судових рішень зареєстрували своє місце проживання у вказаних кімнатах. На момент розгляду судом цього спору, гуртожиток по [ADDRESS] у відповідності до рішення 25 сесії п'ятого скликання Полтавської міської ради передано до комунальної власності міста та зараховано на баланс КП «ЖЕО №2» ПМР, що вбачається зі встановлених рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2010 року обставин у справі №2-5680/10, яке набрало законної сили, та у силу положень п. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи (а.с. 20). Крім того, рішенням Полтавської міської ради від 12 липня 2013 року вказаний гуртожиток змінив статус з гуртожитку для одинаків на гуртожитки для проживання сімей (сімейного типу) (а.с. 19). За змістом ст. 100 ЖК УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім'ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що наймач, який допустив самовільне переобладнання чи перепланування жилого або підсобного приміщення, зобов'язаний за свій рахунок привести приміщення у попередній стан. Відповідно до ст. 179 ЖК УРСР користування будинками державного й громадського житлового фонду, а також приватного житлового фонду та утримання їх здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.06 року №45, передбачено, що власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має, зокрема, право на переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. З огляду на положення пп. 1.4.1 п. 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.05 року № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Сторонами не заперечується тієї обставини, що у 2012 році позивачі самочинно переобладнали (перепланували) надані їм у користування кімнати гуртожитку, а саме: у кімнаті №210 влаштована гіпсокартонова перегородка, яка ділить дану квартиру на 2 приміщення (коридор площею 5,7 кв. м та житлова кімната - 11,8 кв. м), водночас, у кімнаті №211 через влаштування гіпсокартонової перегородки, збільшилась площа передпокою до 7,8 кв. м, та зменшилась площа житлової кімнати до 9,5 кв. м. У свою чергу, однією з позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] заявлялись визнання права користування вищевказаними об'єднаними кімнатами гуртожитку з присвоєнням єдиного номеру для перепланованих приміщень - №210. Тобто, у даному випадку переобладнання (перепланування) кімнат гуртожитку, пов'язані не лише з влаштуванням гіпсокартонних перегородок у кожній з кімнат, зі зменшенням житлової площі за рахунок влаштування коридору у одній кімнаті та передпокою іншій, але й демонтажу міжкімнатних перегородок таким чином, що кімната №211, як об'єкт нерухомості, на яку позивачами отримувався ордер від 25 грудня 2009 року, перестала існувати за рахунок її приєднання до кімнати №210. Таким чином, через визнання права користування об'єднаними перепланованими кімнатами, позивачі фактично просили у судовому порядку узаконити самочинне переобладнання (переобладнання) кімнат гуртожитку для їх подальшої приватизації. Між тим, чинний ЦК України не містить норми, яка визначала умови, за яких самочинне переобладнання (перебудова, перепланування) кількох кімнат гуртожитку в одну, може бути оформлене у власність чи у користування особи, як таке, що здійснено законно, на відміну від умов, передбачених для самочинного будівництва (ст. 376 ЦК України). Позивачами у встановленому законодавством України порядку не було отримано у балансоутримувача гуртожитку - КП ЖЕО-2 м. Полтави, дозвіл на перепланування займаних ними житлових кімнат гуртожитку, та дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів на виконання таких робіт, з погодженням перепланування у відповідних контролюючих органів. З урахуванням викладеного, право підстави для визнання у судовому порядку за позивачами права користування позивачами відсутні. Проте, задовольняючи позов частково, місцевий суд встановив факт постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] у самочинно об'єднаних кімнатах гуртожитку, яким судом присвоєно єдиний №210 (кімнати №210 та №211), з 30.05.07 року, водночас, відмовив у визнанні за позивачами права користування кімнатами та присвоєння єдиного номеру. Тобто, у рішенні суду вбачаються протиріччя та неузгодженість висновків суду щодо тих самих обставин справи. Крім того, повно та правильно встановивши обставини у справі, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, із справи вбачається, що ордери на вищезазначені кімнати гуртожитку видавались у різний час та на різних підставах. Так, ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату №210 по [ADDRESS] видавався 29.05.07 року на підставі рішення первинної профспілкової організації ВАТ «Полтавахіммаш», а ордер на кімнату №211 цього ж гуртожитку видавався через 2,5 роки - 25.12.09 року, на підставі рішення профспілки від 12.03.09 року. Таким чином, факт постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на законним підставах, починаючи з 30.05.07 року є доведеним лише щодо кімнаті [ADDRESS] Тоді як, право найму кімнати №211 у позивачів виникло пізніше - лише з 25.12.09 року. Тому висновок суду щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 30.05.07 року у кімнаті [ADDRESS], є невірним. Доводи апеляційної скарги щодо зобов'язання Управління ДМС України в Полтавській області здійснити реєстрацію позивачів на підставі встановленому факту постійного проживання позивачів з 30 травня 2007 року, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1.3 порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затверджених наказом МВС України від 22.11.12 року № 1077 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Попередня реєстрація позивачів з 23 березня 2011 року у кімнаті №210 по [ADDRESS] здійснена діючим на той час СГІРФО Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області на підставі рішення Київського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2010 року про визнано за позивачами права користування кімнатою №210 по [ADDRESS]. Між тим, встановлення факту постійного проживання позивачів у кімнаті гуртожитку №210 не може бути правовою підставою для здійснення державної реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 30 травня 2007 року, оскільки державна реєстрація місця проживання здійснюється в день подання особою документів, які підтверджують наявність у особи права користування кімнатою гуртожитку, а не з підстав встановлення факту проживання за минулий період. За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню із постановленням нового по суті заявлених вимог. З урахуванням цього, не може залишатися в силі й додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 8 серпня 2014 року.

Outcome: partial