Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернулася до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач), третя особа : Публічне акціонерне товариство «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики» про зобов'язання виключити квартиру із числа службових. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що бабуся позивача [PERSON] працювала на підприємстві «Київський завод автоматики ім. Петровського» з 18.02.1976 року по 04.04.2000 рік. 21.11.1977 року [PERSON] було видано посвідчення (ордер) на право заняття службової жилої площі - квартири [ADDRESS], в якій вона проживала до смерті, [INFO], разом із сином, [PERSON], який помер [INFO]. Позивач разом із дитиною - [PERSON] - була зареєстрована у вказаній квартирі з 18.05.2010 року. З 2006 року [PERSON] намагалася приватизувати вказане службове житло, неодноразово зверталась до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та «Київського заводу автоматики ім. Г.І. Петровського» із заявами про виключення квартири із числа службових та про приватизацію даної квартири. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва у листі № 1907 від 23.06.2006 року зазначало, що воно не заперечує проти виключення із складу службових даної. ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» вказував у листі № 525/840 від 27.07.2006 р., що згідно із Розпорядженням КМДА за № 1955 від 28.10.2002 та Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.07.2003 року відомчі будинки, і, зокрема, будинок, де мешкала бабуся позивача, передані до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, до заводу даний будинок не має жодного відношення. Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація у листі від 29.06.2006 року зазначила, що для вирішення даного питання необхідно надати перелік документів, серед яких клопотання підприємства - ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського». [INFO] [PERSON] померла. Позивач неодноразово зверталась до Шевченківської РДА із заявами про виключення даної квартири із числа службових, на що листом Шевченківська РДА повідомила, що не має можливості виключити із числа службових з огляду на відсутність відповідного клопотання підприємства. Позивач та її син є єдиними та повноправними користувачами даної квартири, подальше перебування даної квартири на обліку в якості службової, є неправомірним і таким, що порушує право позивача на приватизацію житла. Тому позивач просив суд зобов'язати відповідача виключити квартиру [ADDRESS] із числа службових та стягнути судові витрати. Ухвалою судді від 19.10.2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою від 25.01.2018 року призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою судді Піхур О.В. від 05.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що не має можливості виключити квартиру із числа службових без відповідного на це клопотання підприємства. У судове засідання третя особа не з'явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на підприємстві «Київський завод автоматики ім. Петровського» з 18.02.1976 року по 04.04.2000 рік, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10-14). 21.11.1977 року [PERSON] було видано посвідчення на право заняття службової жилої площі - квартири [ADDRESS], яка працювала двірником, разом з [PERSON] (а.с. 7-8). З 2006 року [PERSON] намагалася приватизувати вказане службове житло, неодноразово зверталась до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та «Київського заводу автоматики ім. Г.І. Петровського» із заявами про виключення квартири із числа службових та про приватизацію даної квартири. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва у листі № 1907 від 23.06.2006 року зазначило, що воно не заперечує проти виключення із складу службових даної квартири (а.с. 15). ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» вказував у листі № 525/840 від 27.07.2006 р., що згідно із Розпорядженням КМДА за № 1955 від 28.10.2002 та Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.07.2003 року відомчі будинки ВАТ НВК «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» передані до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, до заводу дані будинки не мають жодного відношення, обслуговує будинки ЖЕК-1010 (а.с. 16). Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація у листі від 29.06.2006 року №171-Д-2445 зазначила, що для вирішення даного питання необхідно надати перелік документів, серед яких клопотання підприємства - ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» (а.с. 17). 16.08.2006 року Начальник ЖЕК-1010 звертався до дирктора КП УЖГ Шевченківського району м. Києва про вікриття особового рахунку на [PERSON], зазначивши, що вона відпрацювала в ЖЕКО заводу Петрівського більше 10 років та зарекомендувала себе з позитивного боку (а.с. 18). Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація у листі від 18.10.2006 року №171-Д-4184 зазначила, що згідно розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.07.2003 року відомчі будинки ВАТ НВК «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» передані до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, службове житло не передано (а.с. 19). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 30). [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 26). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 31). [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 27). [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 28). Як вбачається з наданих документів [PERSON] є онукою [PERSON]. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта (а.с. 34). Позивач неодноразово зверталась до Шевченківської РДА, ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» із заявами про виключення даної квартири із числа службових, на що листом Шевченківська РДА повідомила, що не має можливості виключити із числа службових з огляду на відсутність відповідного клопотання підприємства, листом ПАТ «НВО Київський завод автоматики», що підприємство вже не здійснює жодних управлінських функцій відносно цього будинку (а.с. 20-25). Позивач зазначає, що вона є єдиним та повноправним користувачем даної квартири, подальше перебування даної квартири на обліку в якості службової, є неправомірним і таким, що порушує право позивача на приватизацію житла. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правовідносини між сторонами регулюються наступними правовими нормами. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є Житловий кодекс УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Законодавство не містить чіткого визначення поняття службове житлове приміщення. При цьому, із аналізу положень вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у зв'язку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників. Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЖК УРСР, порядок надання службових жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У зв'язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення №37 підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, першим кроком особи, яка бажає приватизувати службове житло має бути звернення до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду, у зв'язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Відповідно до ч.1 ст. 123 ЖК України, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Відповідно до п. 6 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 (із змінами), Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Зі змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. На даний момент позивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки згідно розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.07.2003 року відомчі будинки ВАТ НВК «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» передані до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, ПАТ «НВО Київський завод автоматики» вже не здійснює жодних управлінських функцій відносно квартири [ADDRESS], відповідно використовувати квартиру як службове приміщення немає необхідності. Тому право позивача порушене і підлягає захисту в суді. Таким чином, на час розгляду справи, ПАТ «НВО Київський завод автоматики», якому квартиру [ADDRESS] була надана для використання як службове приміщення, передані до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, тому вказана квартира використовуватись у цьому статусі не може. У відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлено, що за рішенням відповідних рад, квартири зі статусом службових можуть бути переведені до державного житлового фонду, після чого громадяни України отримують можливості постійно користуватися ними та приватизувати їх. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що квартира [ADDRESS], яка була надана для використання як службове приміщення, передана до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, тому вказана квартира використовуватись у цьому статусі не може, крім того, перебування даної квартири на обліку в якості службової, є неправомірним і таким, що порушує право позивача на приватизацію житла, тому, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved