Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

у квітні 2016 року позивач звернувся із позовом до суду та просить: - визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28.07.2009 року № 332, яким [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; -визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 26.01.2010 року за № 26, яким затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по вул.. Карла Лібнехта, 81-л, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; -визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28.01.2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 26.01.2010 року № 26; -визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтаві ради від 30.07.2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28.07.2009 року № 332; -визнати недійсним державний акт направо власності на земельну ділянку серії ЯИ № 262290 від 12.05.2010 кадастровим номером 5310137000:15:017:0031; -зобовязати [PERSON] повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку у м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площею 1000 кв.м., кадастровим номером 5310137000:15:017:0031 вартістю 193800 грн. Позов мотивований тим, що прокуратурою на підставі постанови прокурора від 23.04.2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради. За результатами даної перевірки виявлено порушення вимог Земельного законодавства при розпорядженні землями парку «Перемога». Так, 28.07.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 332 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак, дана земельна ділянка віднесена до категорії парків памяток садово паркового мистецтва місцевого значення, а саме входить до складу парку памятки «Парк Перемоги». Полтавською міською радою не приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки парку «Перемога» та рішення щодо зміни її цільового призначення. Також така зміна не погоджувалася з Кабінетом Міністрів України. В подальшому, 26.01.2010 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за № 26 було незаконно затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] за складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі даного рішення [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 262290 від 12.05.2010 року. 23.04.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано винним завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням організаційно розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1, 14 Закону України «Про амністію 2014 року». Даним вироком встановлено протиправність дій [PERSON], які виразилися у тому, що не маючи достатніх даних про те, що зазначені земельні ділянки не входять до обєкту природно заповідного фонду парку памятки садово паркового мистецтва «Парк Перемоги», останній погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 1, 62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, в тому числі і відносно земельної ділянки [PERSON] площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, вартістю 193800 грн. У судовому засіданні представник позивача прокурор Сорочинська О.М. позов підтримала з підстав, викладених у ньому, просить суд його задовольнити. Окрім цього, прокурор вказала, що звернення керівника Полтавської місцевої прокуратури [PERSON] до суду викликано необхідністю захисту майнових інтересів територіальної громади міста Полтава та реалізації конституційного права громадян користуватися обєктами права власності Українського народу за бездіяльності органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з неї. Полтавська міська рада як орган, що представляє інтереси територіальної громади міста Полтава та є законним представником зазначеної земельної ділянки, яка на момент розпорядження нею відповідачем належала до земель комунальної власності, заходи для її повернення не вживає, більше того, заперечувала проти позовних вимог прокурора у справі за № 554/10992/15-ц. Даний факт може свідчити про бездіяльність органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Окрім цього, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, яким є Держсільгоспінспекція України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 року за № 337 «Про ліквідацію територіальних органів державної інспекції сільського господарства» прийнято рішення ліквідувати Державну інспекцію сільського господарства в Полтавській області. Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2015 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» функції контролю за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів передано до Державної екологічної інспекції України. Однак, фактично вказані функції до Держекоінспекції у Полтавській області не перейшли, відповідні зміни до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року на разі не внесено. Представник виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради та Шевченківської районного у м.Полтаві ради [PERSON] заперечила проти задоволення позову та пояснила суду, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року та вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року не мають преюдиціального значення для вирішення даної справи. Шевченківська районна у м.Полтаві рада та її виконавчий комітет не брали участі у ході розгляду даних справ та рішення відносно неї не ухвалювалися. Окрім цього, на час розгляду даної у суді не існує жодного документа, затвердженого в установленому законом порядку, який би визначав межі парку памятки садово паркового мистецтва місцевого значення «Парк «Перемоги». У поданому позові прокурор не обґрунтував належними доказами порушення державного інтересу за захистом якого він міг би звернутися у цій справі. 16.03.2012 року рішенням двадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання затверджено Генеральний план м. Полтави, розроблений у відповідності до статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Спірна земельна ділянка, позначена на Генеральному плані як 81-л розташована на території існуючої садибної забудови. Окрім цього, при зверненні з даним позовом до суду представник відповідача [PERSON] заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки про порушення свого права прокурор був обізнаний ще 25.05.2010 року, а саме з часу отримання прокурором Денис Б. рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за 2008 2010 роки, які надавалися відповідачем на вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави [PERSON] у звязку з проведенням перевірки додержання вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти задоволення позову та пояснив суду, що питання розташування спірної земельної ділянки було погоджено з Управлінням з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради та відповідає попередньо розробленій містобудівній документації. Постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року та вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року не мають преюдиціального значення для вирішення даної справи. Адміністративним судом Полтавської області розглядався спір щодо законності рішення шістнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 08.12.2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: м.Полтава, проспект Першотравневий, 20». Однак, рішення, які оскаржуються прийняті у 2009 1010 роках, а тому на їх законність не може впливати рішення, яке прийняте у 2011 році. Підстав для визнання рішень, прийнятих відповідачем недійсними та їх скасування немає. [PERSON] у встановленому законом порядку отримав Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, а тому є добросовісним набувачем. Представник третьої особи Полтавської міської ради [PERSON] заперечив проти задоволення позову та пояснив, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.01.2016 року у справі № 554/10992/15-ц встановлено, що звернення прокурора в інтересах територіальної громади м.Полтави до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради, Октябрської у м.Полтаві ради, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішень, визнання недійсними державного акту на земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-л у м.Полтаві суперечить вимогам ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою інтереси територіальної громади міста представляє міська рада, що унеможливлює подання позову в інтересах територіальної громади, яка не уповноважувала прокурора на звернення до суду із позовом щодо захисту цивільних прав і інтересів територіальної громади. Окрім цього, обєкт матеріального світу з приводу якого виникли правовідносини, є обєктом права комунальної власності, що вказує на відсутність інтересів держави Україна у правовідносинах які є предметом правового регулювання оскаржуваних рішень Октябрської районної у м.Полтаві ради, виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради. Представник Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру [PERSON] у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Представник Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради у судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій просить проводити судовий розгляд без їхньої участі, проти задоволення позову заперечив, подані заперечення не мотивував. Представник Управління держгеокадастру у м.Полтаві у судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій просить проводити судовий розгляд без їхньої участі, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку: 28.07.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 332 «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок» надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площею 1000, 29 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до схеми, погодженої управлінням у справах містобудування та архітектури Полтавського міськвиконкому. (Том 1 а.с.18). На а.с. 19 наявний план земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-л в м.Полтава, відведеної [PERSON] рішенням виконкому Октябрської районної в м.Полтаві ради № 332 від 28.07.2009 року. (Том 1 а.с.19). 26.01.2010 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за № 26 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва» погоджено проект відведення та передання у власність [PERSON] із земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс» становить 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (Том 1 а.с.20). 30.07.2009 року рішенням тридцять третьої сесії V скликання Октябрської районної у м.Полтава ради «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава ради» затверджено рішення райвиконкому № 332 від 28.07.2009 року «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок». (Том 1 а.с.188). 28.01.2010 року рішенням тридцять восьмої сесії V скликання Октябрської районної у м.Полтава ради «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава ради» затверджено рішення райвиконкому № 26 від 26.01.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою». (Том 1 а.с.189). На а.с. 45, 46 тому 2 наявні витяги із протоколів засідань Октябрської районної у м.Полтава ради від 30.07.2009 року та 28.01.2010 року. 24.12.1970 року рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної ради депутатів трудящих № 555 затверджено та взято під охорону памятки природи місцевого значення, згідно з додатком. (Том 1 а.с.37). До даного додатку входить парк «Перемоги». (а.с.38). Рішенням Полтавської обласної ради № 453 від 22.11.1984 року «Про мережі територій і обєктів природно заповідного фонду області згідно класифікації» парк «Перемога» віднесено до парку памятки садово паркового мистецтва місцевого значення на площі 30,9 га. 27.05.2001 року Дирекцією міського парку культури та відпочинку взято на себе охоронне зобовязання по забезпеченню режиму охорони та збереження парку памятки садово паркового мистецтва парк «Перемога» відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської обласної ради депутатів трудящих № 555 від 24.12.1970 року у межах м.Полтава, загальною площею 30,9 га. (Том 1 а.с. 36). 20.01.2014 року рішенням Полтавського окружного адміністративного суду адміністративний позов першого заступника прокурора м.Полтава до Полтавської міської ради, треті особи: Управління культури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога» про скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії Полтавської міської ради 6 скликання від 18.12.2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою проспект Першотравневий, 20 в м.Полтава. (Том 1 а.с.21). 23.02.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням організаційно розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1, 14 Закону України «Про амністію 2014 року». (Том 1 а.с.26 27). Даним вироком встановлено, що [PERSON], працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, впродовж 2009 2010 років неналежно виконуючи свої службові обовязки через несумлінне ставлення до них, маючи у своєму безпосередньому володінні та користуванні: картографічні матеріали, виготовлені Лубенським державним топографо геодезичним підприємством у 2001 році, якими визначено межі та конфігурацію території обєкту природно заповідного фонду парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м. Полтаві; рішення ВК Полтавської обласної ради народних депутатів від 22.11.1984 року № 453, яким затверджено мережу територій та обєктів природно заповідного фонду Полтавської області, до переліку якого входить парк «Перемоги» площею 30,9 га; рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 20.06.1972 року № 242, яким затверджено список заповідних парків памятників садово паркового мистецтва місцевого значення, в який входить парк «Перемоги» та рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року № 555 про затвердження памяток природного місцевого значення, в який входить парк «Перемоги», погодив висновоки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зокрема [PERSON], земельної ділянки площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, вартістю 193800 грн., не маючи достатніх даних про те, що дана 17 земельних ділянок не входять до обєкту природно заповідного фонду парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м.Полтава, на підставі яких Октябрською районною у м.Полтава радою передано у власність 17 земельних ділянок загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Окрім цього, в мотивувальній частині вироку зазначено, що [PERSON], перебуваючи на посаді завідувача Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, не маючи належної землевпорядної документації та вставлених в натурі меж території парку «Перемоги» та маючи у своєму службовому користуванні лише схему меж розташування парку «Перемога», виготовлену ДП «Лубнигеодезія», з якої вбачається, що земельні ділянки, зазначені в обвинувальному акті, розташовані на території парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги», у висновках про погодження проектів землеустрою щодо відведення вище перелічених 17 земельних ділянок зазначив, що дані земельні ділянки не відноситься до природно заповідного фонду та природоохоронного значення, вказавши, що це землі житлової та громадської забудови. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2015 року вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2015 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу захисника засудженого без задоволення. (Том 1 а.с.29). У мотивувально описовій частині даної ухвали колегія суддів вказала, що зважаючи на обсяг повноважень та обовязків, якими був наділений засуджений в [PERSON] в силу своєї посади, з огляду на наведені обставини щодо відсутності чітко встановлених на місцевості меж парку, [PERSON] мав можливість відмовити у погодженні землевідведення. Згідно висновку комісійної судової земельно технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року земельна ділянка № 81-л по вул. Карла Лібкнехта у м.Полтаві розташована в межах парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги». Основне цільове призначення (категорія) наданої у власність земельної ділянки 81-л по вул. Карла Лібкнехта у м.Полтаві не змінювалося. Розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки та технічна документація на земельну ділянку не відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), ДСТУ 4163-2003. (Том 1 а.с.31, Том 2 а.с.17-43). На а.с.183 тому 1 наявний висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної приймає ділянки від 30.09.2009 року № 608, відповідно до якого погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Карла Лібкнехта, 81-л у м.Полтава, підписаний завідуючим Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища [PERSON] Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно із законом України « Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року всі органи місцевого самоврядування, зокрема міські ради, правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. (ст. 25). Ці повноваження визначені вказаним вище Законом в різних галузях суспільного життя і реалізуються в інтересах держави. За положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин прокурором повинна бути обґрунтована. Таким чином, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено новий нормативний порядок представництва прокурором інтересів громадянина або держави у суді, який суттєво змінився і полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. В даний час у Конституційному Суді України на розгляді перебуває конституційне подання Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень абзацу другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у системному звязку з положенням абзацу першого частини третьої, абзацами першим і третім частини четвертої, пунктом 1 і абзацу першого частини 6 статті 23 цього ж Закону та статті 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З урахуванням вищевикладеного, виходячи із обставин справи, слід прийти до висновку, що звертаючись до суду із заявою про захист державних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів держави у суді. При цьому прокурор є особливим суб'єктом цивільного процесу і його участь у цивільному судочинстві викликана необхідністю виконання функції представництва інтересів держави у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст.121 Конституції України, ч.2 ст.ст.45,\~ч. 1 ст.46 ЦПК України, ч. 2 ст. 5, \~ст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року). Тобто функція представництва інтересів в суді є для органів прокуратури конституційною. Частиною 2 ст.45 ЦПК України визначено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № З-рп/99 за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України\~(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено, що представництво прокуратури полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. З вказаного слідує, що слід розрізняти конкретні підстави участі прокурора у цивільному процесі: власну ініціативу та зазначення про це в законі. Передусім,\~Конституція України та Цивільний процесуальний кодекс України\~надають прокурору право, на свій розсуд, подати позов на захист інтересів громадянина або держави. Однак такий позов прокурор може подати тільки у випадках, встановлених як процесуальним, так і матеріальним (спеціальним) законом. Окрім цього, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами\~Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. За змістом ч. 1\~ст. 46 Цивільного процесуального кодексу України органи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу\~звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушення прокурором даної цивільної справи зумовлено необхідністю захистити інтереси держави; при цьому, в розумінні\~ст. 45 ЦПК України\~прокурору надано право, як окремому учаснику цивільного процесу, визначити їх у кожному конкретному випадку самостійно у будь-якій справі, що підвідомча суду. Так,\~ст. 188 Земельного кодексу України\~визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Згідно зі\~ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким чином, суд вважає, що у поданій позовній заяві прокурором чітко сформульовано та умотивовано доводи щодо порушень інтересів держави та належним чином обґрунтовано, у звязку з чим він і звернувся з даним позовом в якості позивача. Зокрема, у позовній заяві прокурором вказано, що відповідно до\~Указу Президента України за № 459/2011 від 13.04.2011 року «Про державну інспекцію сільського господарства України» держсільгоспінспекція України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, на який покладено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності. Однак, чинним законодавством не передбачено повноважень на звернення вказаного органу до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів про відчуження чи передачу у користування земельних ділянок державної та комунальної власності. Оскільки спірні правовідносини стосуються права власності на земельні ділянки та законності підстав їх набуття, враховуючи факт відсутності повноважень у Держсільгоспінспекції України на звернення до суду, а також положення\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, то прокурор відповідно до ч. 2\~ст. 45 ЦПК України\~подав даний позов в інтересах держави як самостійний позивач. Окрім цього, 17.12.2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву заступника прокурора м.Полтава в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Полтавської міської ради до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтави ради, Октябрської районної у м.Полтава ради, [PERSON] про визнання недійсними та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки було залишено без розгляду, оскільки прокурор не обґрунтував підстави для представництва у суді інтересів саме територіальної громади м.Полтави, яка заперечувала проти цього. Частина 2\~статті 19 Конституції України\~визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування встановлює\~Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року. Стаття 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~\~передбачає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. З посиланням на ч. 1 Конституції України та ст.20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~\~слід звернути увагу, що органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі. Згідно з пунктом 34 частини 1\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування України»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської рад здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Пунктами «а», «в» частини 1\~статті 12 Земельного кодексу України\~передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу. Рішенням Полтавської рад від 30.05.2006 року вирішення питань надання, передачі, приймання права користування та вилучення земельних ділянок для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків та господарських будівель, ведення садівництва, індивідуального гаражного будівництва, ведення особистого селянського господарства, городництва, сінокосіння та випаса худоби в межах території ради передано Октябрській районній у м.Полтава раді. Із матеріалів справи вбачається, що проект землеустрою по вул. Карла Лібкнехта, 81-Л розроблений на замовлення [PERSON] з метою надання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Даний проект розроблено Товариством з обмеженою відповідальністю науково виробничого інституту «Земресурс». Згідно зі\~статтею 43 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об'єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об'єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва). (ст. 44 ЗК України). В ході проведення комісійної судової земельно технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року експерт прийшов до висновку, що земельна ділянка № 81-л по вул. Карла Лібкнехта у м.Полтаві розташована в межах парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги». Основне цільове призначення (категорія) наданої у власність земельної ділянки 81-л по вул. Карла Лібкнехта у м.Полтаві не змінювалося. Окрім цього, розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки та технічна документація на земельну ділянку не відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), ДСТУ 4163-2003. земельна ділянка № 81-л по вул. Карла Лібкнехта у м.Полтаві. В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на преюдиціальних характер для даної справи обставин, встановлених вироком Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року та постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року. У відповідності до частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 ст. 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вироком Київського районного суду м.Полтави від 23.02.2015 року [PERSON] визнано винним у тому, що працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, впродовж 2009 2010 років неналежно виконуючи свої службові обовязки через несумлінне ставлення до них, маючи у своєму безпосередньому володінні та користуванні: картографічні матеріали, виготовлені Лубенським державним топографо геодезичним підприємством у 2001 році, якими визначено межі та конфігурацію території обєкту природно заповідного фонду парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м. Полтаві; рішення ВК Полтавської обласної ради народних депутатів від 22.11.1984 року № 453, яким затверджено мережу територій та обєктів природно заповідного фонду Полтавської області, до переліку якого входить парк «Перемоги» площею 30,9 га; рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 20.06.1972 року № 242, яким затверджено список заповідних парків памятників садово паркового мистецтва місцевого значення, в який входить парк «Перемоги» та рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року № 555 про затвердження памяток природного місцевого значення, в який входить парк «Перемоги», погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в тому числі і [PERSON], земельної ділянки площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, вартістю 193800 грн., не маючи достатніх даних про те, що дана 17 земельних ділянок не входять до обєкту природно заповідного фонду парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м.Полтава, на підставі яких Октябрською районною у м. Полтава радою передано у власність 17 земельних ділянок загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Окрім цього, в цьому ж вироку зазначено, що [PERSON], перебуваючи на посаді завідувача Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, не маючи належної землевпорядної документації та вставлених в натурі меж території парку «Перемоги» та маючи у своєму службовому користуванні лише схему меж розташування парку «Перемога», виготовлену ДП «Лубнигеодезія», з якої вбачається, що земельні ділянки, зазначені в обвинувальному акті, розташовані на території парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги», у висновках про погодження проектів землеустрою щодо відведення вище перелічених 17 земельних ділянок зазначив, що дані земельні ділянки не відноситься до природно заповідного фонду та природоохоронного значення, вказавши, що це землі житлової та громадської забудови. При цьому, слід прийняти до уваги, що Київський районний суд у вироку від 23.04.2015 року не посилався на висновок комісійної судової земельно технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року, яким було встановлено, що 17 земельних ділянок розташовані в межах парку памятки садово паркового мистецтва «Парк «Перемоги», не проведено зміну основного цільового призначення (категорія) цих земельних ділянок, невідповідність розроблених проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок та технічної документації вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), ДСТУ 4163-2003, а вказав лише визначену експертом ринкову вартість 17 земельних ділянок. Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги [PERSON] та залишаючи без змін вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2015 року колегія кримінальної палати Вищого спеціалізованого суду України у мотивувально описовій частині ухвали вказала, що «… зважаючи на обсяг повноважень та обовязків, якими був наділений засуджений в [PERSON] в силу своєї посади, з огляду на наведені обставини щодо відсутності чітко встановлених на місцевості меж парку, [PERSON] мав можливість відмовити у погодженні землевідведення». Таким чином, у даному вироку відсутні дані про те, що земельна ділянка, площею 1000 кв.м., розташована за адресою: в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л відноситься до земель природно заповідного фонду. За приписами ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада приймає обовязкові для виконання рішення в межах своїх повноважень до яких відноситься і повноваження в сфері регулювання земельних відносин. Зі змісту частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Відповідно до частини 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Основний порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України. Частиною 1 цією статті зазначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.(ч. 4 ст.118 ЗК України). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.(ч. 7 ст.118 ЗК України). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~статтею 186-1\~цього Кодексу. (ч. 8 ст.118 ЗК України). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного\~висновку\~такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.(ч. 9 ст. 118 ЗК України). За результатами розгляду даної справи суд приходить до висновку, що при передачі у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-л у м.Полтава було допущено порушення вимог Земельного законодавства України, а саме на надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки та погодження проекту землеустрою не було чітко встановлені на місцевості межі парку «Перемога»; зміна цільового призначення земельної ділянки для житлової і громадської забудови не відбувалася; розроблений проект землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок та технічної документації не відповідав вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», що вбачається із висновку комісійної судової земельно технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року; протиправність дій завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища [PERSON] встановлена вироком Київського районного суду м.Полтава від 23.04.2015 року. З урахуванням викладених норм Земельного законодавства, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Однак, надаючи правову оцінку оскаржуваним позивачем рішень суд приймає до уваги те, що до повноважень виконавчого комітету Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтаві ради та Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтава раді не відноситься перевіряти достовірність та правильність висновків відповідних контролюючих органів про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Карла Лібкнехта, 81-л в м.Полтава, загальною площею 1000 кв.м., оскільки кожен орган, який погоджує відповідний висновок самостійно несе відповідальність в межах вчинених повноважень. На час прийняття рішення про погодження проекту землеустрою на розгляд виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава раді було надано дані щодо розташування земельної ділянки, зазначено її цільове призначення як землі житлової та громадської забудови, які заздалегідь погоджені з відповідними контролюючими органами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що хоча при погодженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки і було допущено порушення норм Земельного законодавства, однак в подальшому оскаржувані рішення було прийнято в межах компетенції відповідачів виконавчого комітету Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтаві ради та Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтава, саме в діях останніх будь яких порушень не встановлено. Разом з цим, слід прийняти до уваги, що згідно ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153\~ЗК України\~визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до положень пункту 3 розділу X Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за №55-ХІІ, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договри України» від 29 червня 2004 року\~за №1906-1V, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору. Верховною Радою України прийнято закон України за №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень\~статті 9 Конституції України\~стали частиною національного законодавства України. Відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється і всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського Суду з прав людини в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». За результатами розгляду даної цивільної справи суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-л в м.Полтава, загальною площею 1000 кв.м., а тому є добросовісним набувачем, оскільки будь яких доказів вважати, що останній був обізнаний про наявність порушень Земельного законодавства, або ж сам умисно сприяв такому порушенню суду не надано. З цих підстав суд не приймає до уваги доводів прокурора в частині того, що відповідач [PERSON] знав, або проявивши розумну обачність міг знати про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави із порушенням вимог закону, що ставить під сумнів його добросовісність. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог прокурора слід відмовити за необгрунтовністю. Відповідно до статті 256 ЦПК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статі 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). У судовому засіданні представник відповідачів виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтава раді та Шевченківської у м.Полтаві раді [PERSON] заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності,оскільки про порушення свого права прокурор був обізнаний ще 25.05.2010 року, а саме з часу отримання прокурором Денис Б. рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за 2008 2010 роки, які надавалися відповідачем на вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави [PERSON] у звязку з проведенням перевірки додержання вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства. Як на доказ суду надано вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави від 19.05.2010 року (Том 1 а.с.237), а також відповідь на дану вимогу за підписом заступника голови ради від 19.05.2010 року, відповідно до якої прокурору надано рішення Октябрської районної у м.Полтава ради «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава ради» за 2008 2010 року». На даній відповіді наявний підпис [PERSON], який на той час був працівником прокуратури, про отримання 25.05.2010 року затребуваних рішень. З урахуванням викладеного, суд вважає, що про наявність оскаржуваних рішень прокурору було відомо із 25.05.2010 року, оскільки внаслідок проведення перевірок додержання вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства йому надавалися необхідні рішення виконавчого комітету Октябрської районної ради в м.Полтави, Октябрської районної в м.Полтава ради, в тому числі і оспорювані в даній цивільній справі. Окрім цього, факт виділення під забудову спірних земельних ділянок був загальновідомим та прокурор в межах наданих повноважень та строків позовної давності міг належним чином відреагувати на порушення вимог Земельного законодавства в разі їх виявлення. Із даним позовом до суду прокурор звернувся лише 04.04.2016 року, а отже після спливу строку позовної давності, який закінчився 25.05.2013 року. Однак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю, то наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати стягненню із відповідачів на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed