Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.2016 року належить домоволодіння № 44 по вул. Молодіжній в м. Маріуполі, в якому зареєстровані, але з березня 2015 року не проживають колишні мешканці [PERSON] та [PERSON] Відповідачі будинком не цікавляться, ремонт не виконують, сплату комунальних послуг не здійснюють, їх особистих речей у будинку немає. У звязку із цим просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком № 44 по вул. Молодіжній в м. Маріуполі. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не зявились з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] належить на праві приватної власності домоволодіння № 44 по вул. Молодіжній в м. Маріуполі. У відповідності до довідки № 309, виданої 18.04.2016 року головою КСН «селище Каменськ», у будинку № 44 по вул. Молодіжній в м. Маріуполі зареєстровані, але з березня 2015 року не мешкають відповідачі - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно домової книги на будинок №44 по вул. Молодіжній в м. Маріуполі відповідачі були зареєстровані в будинку ще попереднім власником в 2011 році та 2013 році. Відповідно до ст. 41Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України, яка крім іншого передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14). З урахуванням вказаної правової позиції Верховного суду України та з огляду на зміну попереднього власника будинку № 44 по вул. Молодіжній в м.Маріуполі [PERSON] та [PERSON], які не є членами сімї [PERSON], відповідачі після зміни власника втратили право користування зазначеним домоволодінням, а тому позов підлягає задоволенню. Додатковою підставою для задоволення позову є відсутність відповідачів в будинку понад один рік, що підтверджується відповідною довідкою КСН. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved