Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г., в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 16.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., зареєстрованому в реєстрі за №3178. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що старшим державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 647 500,00 грн. та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн. 16.09.2015 року старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення. При цьому, як стало відомо позивачу, 16.12.2014 року [PERSON] уклав зі своєю матір`ю [PERSON] договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував своїй матері відповідачу-2 належну йому на праві власності вказану квартиру. Таким чином, позивач вважає, що оскаржуваний правочин уклали сторони, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином та вказані дії сторін оскаржуваного договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому його коштом судового рішення про стягнення грошових коштів. У зв`язку з чим, позивач вважає, що оскаржуваний договір дарування від 16.12.2014 року є фіктивним та відповідно до положень ст. 203,215,234 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.08.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. про визнання договору недійсним залишено без задоволення (1. 4 а.с. 82-85). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.02.2017 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 128-131). Постановою Верховного Суду від 13.03.2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28.02.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 234-238). Повертаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не дали належної правової оцінки тому факту, що [PERSON] був присутній в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій під час розгляду справи № 757/21673/2014 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, а спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами. Також суди не перевірили, чи передбачили ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування квартири, чи не направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися відчуженим майном. Отже, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2019 року справу розподілено судді Батрин О.В. (т. 1 а.с. 239) та ухвалою суду від 26.03.2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання на 19.06.2019 року (т. а.с. 241). 16.05.2019 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с.245-246) відповідно до якого [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть та вона, [PERSON] є правонаступником [PERSON] . Крім того, зазначила, що вона визнає в повному обсязі позовні вимоги та вважає оскаржуваний договір дарування квартири фіктивним, що підтверджується тим, що оспорюваний договір дарування був укладений вже після ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 647 500,00 грн. Крім того, договір дарування був спрямований на уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно, яким є спірна квартира та вказаний договір був вчинений між близькими родичами лише для виду, не маючи на меті його виконання, оскільки незважаючи на нотаріальне оформлення договору дарування квартири та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про те, що новим власником квартири є [PERSON] , то остання так і не стала справжнім власником квартири. Ухвалою суду 29.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2020 року (т. 2 а.с. 20). Ухвалою суду від 29.11.2019 року замінено у справі відповідача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] (т.2 а.с.21). Ухвалою суду 20.07.2020 року витребувано докази у третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г., а саме: копії усіх документів, на підставі яких було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] 16.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 3178 (т. 2 а.с. 39). Ухвалою суду 09.11.2020 року та 02.02.2021 року повторно витребувано докази у третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. (т. 2 а.с.46, 51). Ухвалою суду 19.03.2021 року виправлено в ухвалі суду від 02.02.2021 року описку, правильно виклавши 1 абзац резолютивної частини ухвали. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином та представник позивача 17.07.2020 року надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (т. 2 а.с. 37). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, надала суду заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко А.Є., про розгляд справи за її відсутності, одночасно повідомила, що позовні вимоги по справі їй відомі, щодо задоволення позову вона не заперечує. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. до судового засідання не з`явилась, 16.12.2019 року до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 27). За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність відповідача та третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позовн іивмоги визнала, просила суд задовольнити їх. Відповідно до ч. 4 ст. 205 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, враховуючи, що визнання відповідачами позовних вимог не суперечать їх інтересам, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014 року, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 647 500 грн., судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. (т. 1 а.с. 7-11). Як встановлено судом, старшим державним виконавцем державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції Журбою Т.В. постановою від 16.09.2015 року повернуто виконавчий документ стягувачеві у виконавчому провадженні № 46383758 з примусового виконання виконавчого листа № 757/21673/14-ц, виданого 02.01.2015 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 651 154,00 грн. на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення (т. 1 а.с. 13). Також судом встановлено, що станом на час розгляду справи вказане рішення суду не виконане та останнє не заперечується відповідачами. 16.12.2014 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем 2 - [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальник передав безоплатно у власність, а обдарований прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. за реєстровим № 3178 (т. 1 а.с. 14). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору дарування від 16.12.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.07.2017 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 247). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 27.06.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. заведено спадкову справу № 62636794 після смерті [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 248) та із заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась [PERSON] , яка є дружиною померлого, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 21.09.1989 року серії [NUMBER] (т. 2 а.с. 10). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частини перша та третя ст. 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Крім того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16 зазначено, що при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру, був обізнаний про існування цивільного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, що був поданий позивачем, та про наявність судового рішення щодо стягнення з нього на користь позивача грошових коштів у розмірі 651 154,00 грн., оскільки був присутнім в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій під час розгляду справи №757/21673/2014, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом цивільного позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. Крім того, суд враховує, що спірний договір дарування був укладений між найближчими членами родини, а саме матір`ю та сином. Будь-яких доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів, було передано у встановленому законом порядку у власність, суду надано не було та вказана обставина не заперечувалась відповідачем 2 - [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та відповідач 2 - [PERSON] , укладаючи спірний договір дарування квартири від 16.12.2014 року, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на належну йому квартиру до своєї матері з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за її рахунок судового рішення про стягнення боргу за борговою розпискою, у зв`язку з чим, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 16.12.2014 року недійсним, оскільки він був укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, а тому є фіктивними. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів в рівних частинах, тобто по 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved