Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

У квітні 2013р. [PERSON] звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до Одеської міської ради (далі-ОМР), [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] помер їх з відповідачем батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS] Як спадкоємець першої черги за законом позивач звернувся до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про спадщину не отримав, оскільки збираючи документи для отримання спадщини, дізнався, що у 2006р. на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 02.03.2006р., він був знятий з реєстраційного обліку зі спірної квартири. Зазначав, що 21.12.2010р. без його відома головою ЖБК «Іллічівський-9», відповідачу [PERSON], була видана довідка про сплату останнім в 1982р. пайового внеску за кооперативну квартиру [ADDRESS], на підставі якої 23.03.2011р. Одеською міською радою на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] Стверджував, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.11.2012р. [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до нього, про усунення перешкод у користуванні та володінні власністю та зобов'язанні знятти з реєстраційного обліку, та в порядку повороту рішення було зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зареєструвати його у спірній квартирі. Крім того, вказаним рішенням було встановлено, що згідно копій довідок, які були надані сторонами по справі, відсутня достовірна інформація відносно того, ким саме було сплачено пайовий внесок на спірну квартиру, оскільки у наданих суду довідках, існують розбіжності щодо дати, коли саме було виплачено пайовий внесок. Посилаючись на те, що виплата паю за спірну квартиру проводилась їх з відповідачем батьками, які на момент введення будинку в експлуатацію були там зареєстровані та проживали, позивач просив суд визнати свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 23.03.2011р. недійсним, встановити факт належності спірної квартири його батьку [PERSON], померлому [INFO], та визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача, діюча на підставі ордеру серії ОД №00031 від 24.04.2013р. та угоди від 19.06.2012р. в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 23-25). Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася в порядку ст.74 ЦПК України, надала до суду заяву, якою позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні та розглядати справу без участі представника ОМР (а.с. 80а). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що спірна квартира була надана в користування його матері [PERSON], яка була членом ЖБК «Іллічівський-9». На той час вони з батьком разом не проживали, з ними проживали сестра матері та бабуся. Через деякий час батько став проживати разом з ними в спірній квартирі, а 1970 р. народився позивач. Відповідач зазначав, що коли він одружився, то з дружиною став проживати у батьків в спірній квартирі. У 1988р. позивач знявся з реєстрації за спірною адресою. В 1989р. його матері була виділена однокімнатна квартира [ADDRESS], в який стали проживати батьки з позивачем, а спірна квартира була залишена його сім'ї. При цьому мати передала йому право власності на пайовий внесок, його було включено в члени кооперативу ЖБК «Іллічівський-9» та йому, як члену кооперативу спірна квартира була передана у користування. Згодом батьки обміняли квартиру [ADDRESS] на двокімнатну квартиру [ADDRESS] Потім він, як член кооперативу, самостійно сплатив за спірну квартиру пайовий внесок. Відповідач, вказав, що після смерті матері, квартира [ADDRESS] була передана в порядку приватизації у власність його батьку [PERSON], який в ній проживав та був зареєстрований, а 13.08.2002р. продав її. Після продажу своєї квартири, батько зареєструвався та став проживати в спірній квартирі, за його згодою, як член його сім'ї. [PERSON] стверджував, що його брат та батько вселилися в спірну квартиру і в ній зареєструвалися за його згодою, як члени його сім'ї. Тому ніякого відношення до спірної квартири вони не мали. Спірна квартира не належала на праві власності ні його батьку [PERSON], ні позивачу, оскільки ніхто з них не був членом кооперативу і пай за квартиру не сплачували. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про власність», вимоги якого після визнання його таким, що втратив силу, були закріпленні в ст.384 ЦК України та розділами 1 книги третьої Цивільного кодексу України в редакції 2003року, так як відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а також регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України. Тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON], 1959 року народження є рідними братами. Їх батьками були [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.74). [INFO] [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.75). Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 23.03.1967 р. №232 [PERSON] було видано ордер на квартиру [ADDRESS], що підтверджується довідкою Малиновської районної адміністрації від 13.08.2013р. (а.с.55). З довідок ЖБК «Іллічівський-9» №33 від 16.03.2012р. та від 13.10.2013р. вбачається, що житловий будинок [ADDRESS], був введений в експлуатацію в 1967р. на підставі акту вводу в експлуатацію. З моменту вводу будинку в експлуатацію в квартирі [ADDRESS], були зареєстровані: [PERSON], 1935 року народження з 15.05.1967р. по 28.04.1989р.; [PERSON], 1946 року народження з 15.05.1967р. по 23.12.1976р.; [PERSON], 1933 року народження, з 16.02.1973р. по 28.04.1989р., та з 08.09.2003 р. по день смерті 10.11.2010 р.; [PERSON], 1959 року народження, з 08.07.1977р. по теперішній час; [PERSON],1913 року народження, з 30.01.1987р. по 24.05.1979р.; [PERSON], 1970 року народження, з 30.01.1987р. по 23.11.1988р., з 14.12.1990р. по 30.04.1993р., та з 30.12.1998р. по 10.09.2008р.; [PERSON],1963 року народження, з 28.10.1988р. по 23.09.1989р. (а.с.80, 84). Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів №109 від 22.02.1989р. було затверджено рішення зборів уповноважених ЖБК «Іллічівський-9» від 05.02.1989р. в частині надання члену ЖСК [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS], пл. 19,2 кв.м. на сім'ю з двох осіб (вона та чоловік) (а.с.86-87). З довідки ЖБК «Іллічівський-9» від 13.10.2013р. вбачається, що після надання квартири [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] 28.04.1989р. знялися з реєстрації з квартири [ADDRESS] (а.с.84). Відповідно до паспорту [PERSON], останній з 30.01.1987р. по 23.11.1988р. був знят з реєстрації з квартири [ADDRESS] і з 14.05.1993р. по 28.10.1998р. був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с.72). Відповідно до п. 40 Примірного статуту ЖБК якщо особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, перебуває з членом кооперативу у близькій спорідненості, вона звільняється від внесення пайового внеску за умови передачі їй паєнагромадження вибулим членом кооперативу. Отже, на підставі родинних відносин [PERSON] передала своєму сину, відповідачу у справі, право власності на пайовий внесок та саме з цих підстав останній став членом кооперативу ЖБК «Іллічівський-9». Факт того, що [PERSON] був членом ЖБК «Іллічівський-9» підтверджується довідками кооперативу від 13.10.2013р. (а.с. 83, 84). Згідно довідки ЖБК «Іллічівський-9» №34 від 21.12.2010р., яка була видана [PERSON] пайовий внесок за квартиру [ADDRESS], та складається з двох жилих кімнат площею 17.1 м.кв. та 13.8 м.кв., загальною площею 46 м.кв., у тому числі жила складає 30.9 м.кв., сплачений в повному обсязі. На підставі довідки ЖБК «Іллічівський-9» №34 від 21.12.2010р. про сплату відповідачем пайового внеску за спірну квартиру, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.). Тобто [PERSON] оформив своє право власності на квартиру [ADDRESS], шляхом отримання на своє ім'я свідоцтва про право на квартиру. 31.03.2011р. право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «МБТІ», що підтверджується штампом МБТІ та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.03.2011р. (а.с.79). Таким чином, відповідач [PERSON] володів на праві власності квартирою [ADDRESS] по праву її викупу членом житлово-будівельного (житлового) кооперативу. Статтею 15 Закону України «Про власність» передбачалося, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд-продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності, і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. На даний час Закон України «Про власність» втратив чинність. Відповідно до п.3 ст. 384 ЦК України - будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Отже, з моменту набрання Законом України «Про власність» чинності, [PERSON] фактично став власником спірної квартири, шляхом оформлення правовстановлюючих документів. Відповідно до п.3.9 Статуту член житлово-будівельного кооперативу, що повністю сплатив вартість квартири, набуває право власності на неї (ст.15 Закону України «Про власність»). Відповідно до діючого на той час законодавства членом кооперативу ЖБК «Іллічівський-9» був [PERSON], і саме він, як член кооперативу зобов'язаний був сплачувати пай за квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї і реєстрацію від 02.07.2005р. [PERSON] постійно був зареєстрований та проживає в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], та на нього відкритий особовий рахунок. З матеріалів справи вбачається, що батьку сторін, [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1998р. належала квартира [ADDRESS], яка була передана йому у власність у порядку приватизації розпорядженням Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів (а.с.100). 13.08.2002р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав квартиру [ADDRESS], [PERSON] (а.с.98). Після продажу квартири [ADDRESS], [PERSON] за згодою відповідача зареєструвався та став проживати у спірній квартирі. В даній квартирі також за згодою відповідача був зареєстрований і позивач (а.с. 73). [PERSON] та [PERSON] в спірній квартири були зареєстровані, як члени сім'ї відповідача, але [PERSON] проживав в ній до смерті, а позивач в спірній квартирі не проживав і не проживає. Статтею 145 ЖК України передбачено, що члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Тобто позивач [PERSON] та їх з відповідачем батько [PERSON] мали тільки право на користування спірною квартирою. При цьому в матеріалах справи відсутні документи, а саме квитанції про сплату позивачем чи його батьком паю за зазначену вище квартиру. Вказані факти спростовують твердження позивача, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності померлому [PERSON] Судом достовірно встановлено, що [PERSON] ніколи не був членом ЖБК «Іллічівський-9», а тому пайовий внесок за спірну квартиру не вносив. Отже, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] не була власністю [PERSON], а тому на день його смерті спадщина не відкривалася, оскільки у померлого не було ні якого майна. Посилання представника позивача на незаконність дій кооперативу при видачі довідки про сплату пайового внеску не найшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до Закону України «Про інформацію» кооператив зобов'язаний надавати такі довідки не тільки за зверненням правоохоронних органів і суду, але і членам кооперативу, яким залишається відповідач. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Позивачем не було надано жодного доказу того, що померлий [PERSON] є власником спірної квартири. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Оскільки позивач не довів та не підтвердив жодним доказом, що квартира [ADDRESS] [PERSON], то позовні вимоги щодо встановлення факту належності даної квартири [PERSON] не підлягають задоволенню. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача відносно визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я відповідача, недійсним, задоволенню не підлягають у зв'язку з безпідставністю. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно - 1/2 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], то підстав для задоволення даних вимог немає, оскільки вказана квартира належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вони безпідставні і не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір складає 114,70 грн., який повністю сплачений позивачем при зверненні до суду. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судовий збір не повертається.

Outcome: dismissed