Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначав, що відповідно до кредитного договору №96И/07-6 від 05.07.2007 року позивач надав відповідачу кредит у розмірі 33 000 дол. США зі сплатою 14,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки за яким остання передала в іпотеку належні їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку які знаходяться за адресою: м.Ясинувата, Донецька обл., вул.Урицького, №5. В наслідок порушення відповідачем зобовязань за кредитним договором станом на 16.09.2016 року виникла заборгованість у розмірі 740 394,14 грн, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісією та штрафами. З метою погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені будь-якій особі покупцю з наданням банку всіх прав продавця та з можливістю здійснення всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками в загальному розмірі 725 062, 44 грн звернуто стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити. Зокрема вважає, що суд невірно визначив розмір заборгованості яка підлягає стягненню, не врахував нараховані відповідачу штрафи та невірно визначив початкову ціну предмета іпотеки, що може призвести до штучного зменшення ліквідаційної маси і до збитків. Крім того, просив виключити з резолютивній частині рішення висновок, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії мораторію. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду змінити. Відповідач у судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційний скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає зміні з таких підстав. Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, цивільного законодавства та у строки зазначені в договорі. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді справи встановлено, що 05.07.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №96И/07-6 (з додатковими угодами), згідно з яким відповідачеві був наданий кредит в сумі 33 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних з кінцевим терміном повернення 04.07.2032 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між позивачем та відповідачем укладений Іпотечний договір від 05.07.2007 року та передано в іпотеку банку нерухоме майно, яке належить відповідачу на праві власності, а саме: житловий будинок № 5, що знаходиться за адресою: м. Ясинувата, вул. Урицького, загальною площею 62,5кв.м., разом з усіма спорудами та забудовами, та земельна ділянка, кадастровий номер 1415500000:00:042:0241, за тією ж адресою. Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем зобовязання погашення кредиту не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума заборгованості за основним зобовязанням складає 20 924 дол. США 62 центи, що в перерахунку на національну грошову одиницю України становить 548 365 грн 51 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом 6 742 дол. США 43 центи, що в перерахунку на національну грошову одиницю України становить 176 696 грн 93 коп., штрафу 15 331 грн 70 коп. Відповідачем по справі не надано доказів на спростування розміру заборгованості із тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, визначеного позивачем. Згідно п.4.1.5, та договору іпотеки, укладеного між банком та відповідачем, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобовязання воно не буде виконане. Відповідно п.7.3 іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення в межах передбачених п.7.2. цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у тому числі на підставі рішення суду (п.7.2). За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобовязання по поверненню грошових коштів і позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки та звернув стягнення в межах заборгованості яка складається з основного зобовязання та відсотків. Вирішуючи питання щодо стягнення штрафу суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що штрафні санкції за невиконання зобовязань за кредитним договором позичальнику були нараховані під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів. Таким чином, ці вимоги задоволенню не підлягають. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в цієї частині оскільки згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрований та постійно проживає [INFO], яке згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» включене до цього переліку. Оскільки з наданого розрахунку вбачається, що штрафні санкції позивачем нараховані у період по 11.03.2015 року по 11.09.2016 року, то правовий висновок суду щодо відмови у задоволені цих вимог позивача є правомірним. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо виключення з резолютивної частини рішення суду висновку про порядок виконання рішення суду в частині звернення стягнення, оскільки відповідно до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам та перебуває в іпотеці, зупиняється, у тому числі дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) Закону України «Про іпотеку». Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, згідно статті 217 ЦПК України зупиняє стягнення на час дії відповідного закону. Аналогічне розяснення викладено у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016р. по справі №6-82цс16 та від 06.07.2016 року по справі №6-969цс16 які згідно ст.. 360 7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тому, враховуючі, що майно, на яке звертається стягнення, розташовано на території проведення антитерористичної операції, суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення в частині звернення стягнення не підлягає виконанню на час дії мораторію, встановленого цим законом. Проте визначаючі у відповідності до ст.. 39 Закону України «Про іпотеку» в резолютивній частині рішення суду початкову ціну продажу предмета іпотеки у розмірі 195423 грн 31 коп. суд першої інстанції помилково виходив з того, що п.2.3.3. укладеним між сторонами іпотечного договору узгоджена саме така вартість іпотечного майна. Судом не було враховано, що відповідно до Договору про внесення змін № 1 до Іпотечного договору від 05.07.2007 року від 26.06.2009 року, якій посвідчено нотаріально внесено зміни у п. 2.3.3 іпотечного договору та визначено, що узгоджена сторонами загальна вартість предмета іпотеки становить 232 139 грн. 31 коп. За таких обставин рішення суду в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки підлягає зміні із підстав, передбачених ст..309 ЦПК України, у решті - залишенню без змін.

Outcome: partial