Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , районна адміністрація ЗМР по Дніпровському району як Орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що окрім неї у квартирі [ADDRESS] зареєстровані її дочки та онуки: відповідачка [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON] , третя особа - [PERSON] зі своїми синами [PERSON] та [PERSON] [PERSON] з дитино [PERSON] з травня 2016 року виїхали з квартири та оселилися за адресою: [ADDRESS] за місцем проживання [PERSON] , який є чоловіком відповідачки та батьком [PERSON] . З огляду на те, що відповідачі, будучи зареєстрованими за вказаною вище адресою, фактично більше шести місяців у ній не мешкають, комунальні послуги не сплачують, участі у витратах по ремонту не беруть, особистих речей та предметів побуту, меблів, одягу не мають, а тому зазначене спричиняє позивачці та іншим особам, які фактично проживають у квартирі додаткові матеріальні витрати. Відповідачка подала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивачка по справі, яка є її рідною матір`ю,28.07.1982 року отримала ордер [NUMBER], виданий Ленінською районною адміністрацією м. Запоріжжя на сім`ю з п`яти осіб, до складу якої увійшли: вона як дочка від попереднього шлюбу, чоловік [PERSON] та двоє спільних дітей [PERSON] і [PERSON] За адресою [ADDRESS] відповідачка була зареєстрована та постійно мешкала. Її вітчим [PERSON] проживав в селі Мар`ївка, в будинку своїх батьків, пізніше туди переїхав його син [PERSON] . Станом на теперішній час вони виписались з цієї адреси і проживають в селі. Фактично в сім`ї встановився порядок користування кімнатами, згідно якого відповідачка займала кімнату з балконом, її сестра [PERSON] була на заробітках в Москві, а в її кімнаті проживав син [PERSON] , у матері була своя кімната, хоча вона часто знаходилась в селі з чоловіком та сином. В2004-2005роках вона в своїй кімнаті проживала з чоловіком [PERSON] та коли вони стали робити ремонт в кімнаті, мати [PERSON] вигнала їх з квартири, у зв`язку з чим[PERSON] вимушена була піти жити до батьків чоловіка. Після народження в 2010 році доньки [PERSON] , відповідачка зареєструвала її в даній квартирі і дитина проживала разом з нею. Доньку відповідачка народила як мати-одиначка і тільки 25.07.2017 року згідно спільної заяви про визнання батьківства, в актовий запис про її народженнябули внесені зміни і батьком [PERSON] було зазначено [PERSON] , в той же день між батьками була проведена реєстрація шлюбу. З грудня 2016 року відповідачка з дочкою стали проживати в квартирі [ADDRESS] , яка належить родині чоловіка [PERSON] . В вересні 2018 року останній вигнав її з донькою з квартири, але шлюбні відносини між ними судом не розірвані. [PERSON] після того, як її чоловік вигнав з дитиною зі своєї квартири, повернулась до матері у квартиру, в якій зареєстрована, але остання в квартиру не впустила і сказала, щоб дочка повернулася до чоловіка, до того ж категорично заперечила проти вселення дочки з онукою до житла, у зв`язку з чим [PERSON] змушена була шукати іншу квартиру. Станом на теперішній час відповідачка з донькою тимчасово проживає у знайомих, іншого житла у неї в користуванні та у власності немає. При цьому, її молодша сестра [PERSON] має двох дітей, які також зареєстровані за цією адресою. Загальна площа квартири 48 кв .м., всім мешкати в квартирі було дуже складно та незручно, тому за усною домовленістю між відповідачкою та її матір`ю та сестрою, вона інколи проживала в інших місцях без зняття з реєстраційного обліку іце всіх влаштовувало, до того ж після того, як [PERSON] неодноразово виганяв її з дочкою, вона також поверталась до матері, яка не заперечувала проти цього. Вважає, що [PERSON] вирішила приватизувати спірну квартиру, а її разом з донькою [PERSON] позбавити права на житло, і саме з цього приводу остання звернулася з вказаним позовом досуду. До того ж, позивачка не надає дозволу на вселення у квартиру, в якій зареєстрована відповідачка та її дочка, а це позбавляє останніх можливості проживати у ній. Крім того, не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугамитакож не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини, а оскільки коли [PERSON] проживала у позивачки в квартирі, в якій вона є зареєстрованою, вона проводила платежі за комунальні послуги в тій сумі, яку зазначала саме [PERSON] , до того ж платила за квартиру і за сестру [PERSON] , яка перебувала у м. Москва. Оскільки її донька [PERSON] не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини її не проживання у квартирі є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою. Просить відмовити в задоволенні позову. Позивачкав судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дочки [PERSON] ,в судове засідання не з`явилась. В ході судового розгляду справи, у судовому засіданні 18.03.2019 року заперечувала проти позову вимог та просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідачки адвокат Мінасова Г.М. в судове засідання не з`явилась, 18.03.2019 року надала суду заяву про припинення дії договору про надання правової допомоги [PERSON] Третя особа [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого сина [PERSON] , в судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила його задовольнити. В судовому засіданні представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району заперечувала проти визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування спірною квартирою, посилаючись на висновок № 05/01-27/0435 від 15.03.2019 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що з часу вселення проживає по сусідству та спілкується з сім`єю позивачки. Донька позивачки [PERSON] у цій квартирі не проживає з 2004 року. За весь цей час лише одного разу вона на декілька місяців з`явилась у квартирі матері, після чого знову виїхала. Вона не була свідком жодних обставин, через які б [PERSON] вимушено не проживала у квартирі. Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі ордера №3621, серія А-VII, виданого 28.07.1982 року Виконкомом Запорізької міської ради народних депутатів, [PERSON] набула право на вселення у квартиру [ADDRESS] разом з членами своєї родини, до складу якої увійшли: чоловік [PERSON] , 1950 року народження, дочка [PERSON] , 1974 року народження, син [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , 1979 року народження. Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06.07.2018 року, [PERSON] з 28.09.1984 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06.07.2018 року, [PERSON] з 28.09.1984 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою зареєстровані діти [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серія [NUMBER] від 21.07.2016 року і серія [NUMBER] від 26.07.1994 року, довідками про реєстрацію місця проживання особи. Згідно Довідки Миколаївської виправної колонії № 10/50-9-1184 від 19.06.2019 року, [PERSON] засуджений 31.08.2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст. 115 КК України та відбуває покарання у Державній установі з 31.10.2017 року. Наданою Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області інформацією підтверджується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що також підтверджуєтьсяїї свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 10.09.1974 року Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя. 08.07.2010 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області була проведена державна реєстрація народження, актовий запис № 676, громадянки [PERSON] , [INFO] , батьками якої є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 23.07.2017 року до актового запису про народження № 676 згідно спільної заяви батьків про визнання батьківства внесені зміни. Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 2313-902643-2017 від 10.10.2017 року, [PERSON] , [INFO] , з 07.05.1991 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При вирішенні питання чи втратили відповідачі право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності, але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі. Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачкою не спростовується, що в квартирі вона постійно не проживає з 2004-2005 років. На підставі наданих доказів судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачка не проживала весь цей час у спірній квартирі з поважних причин, що їй створювалися перешкоди у користуванні квартирою, про наявність спору між сторонами щодо користування квартирою. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в зв`язку з відсутністю останньої за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин більше шести місяців. Водночас, суд не знаходить підстав для визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З пояснень позивачки і [PERSON] , неповнолітня [PERSON] разом з матір`ю не мешкає у квартирі, в якій зареєстрована. Вказане підтверджується Актом обстеження умов проживання, складеним комісією служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Дніпровському району 26.03.2019 року, згідно якого [PERSON] [INFO] , у квартирі [ADDRESS] не мешкає. Відповідно до ст. 2. Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Статтею 4 цього закону передбачено, що законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України. Стаття 6 вказує на те, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] заперечувала проти того, щоб донька була знята з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , оскільки вона фактично не має іншого житла, в якому можна було б прописати дівчинку. Згідно висновку Органу опіки та піклування по Дніпровському району Запорізької міської ради № 05/01-27/0435 від 15.03.2019 року, згідно якого 06.03.2019 року за результатом комісійного виїзду за адресою: [ADDRESS] було складено Акт обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Доступ до житла було забезпечено позивачкою [PERSON] , яка є рідною бабцею дівчинки та було встановлено, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] у квартирі фактично не проживають. Ознайомившись з наявними матеріалами, враховуючи, що інше житло, в якому може бути зареєстрована дівчинка відсутнє, орган опіки та піклування дійшов висновку про неможливість визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , як дитина [PERSON] , після свого народження була зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері у квартирі, наймачем якої є її бабуся [PERSON] . Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Доводи позивачки про те, що неповнолітні діти можуть бути зареєстровані лише з тим із батьків, з яким вони проживають, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведена стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Через свій вік дитина [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування спірною квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 27.12.2018 року (справа № 759/19394/15-ц, провадження № 61-9128св18). З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання дитини такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] не підлягають задоволенню.

Outcome: partial