Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому поставлено питання про розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та відповідачем, який посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за №5-с-1104, а також, визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до умов зазначеного договору довічного утримання, позивач передала у власність відповідачу квартиру [ADDRESS], взамін чого відповідач зобов'язалася повністю утримувати позивача довічно, забезпечувати її харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. Згідно з п. 6 зазначеного договору вартість матеріального забезпечення сторонами визначена в сумі 100 грн. на місяць, яка має збільшуватися згідно встановленого коефіцієнта індексації доходів населення. Стверджуючи про те, що відповідач взагалі не виконує свого обов'язку по договору, а також приймаючи до уваги те, що добровільно відповідач не бажає розірвати цей договір, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд розірвати зазначений договір довічного утримання та визнати за нею право власності на вищезазначену квартиру. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Додаткового зазначала, що вона є інвалідом 2-ої групи. Відповідач є дочкою позивача, відносини між ними були добрі, однак після підписання оспорюваного договору з часом стосунки значно погіршилися, дочка не виконує свого обов'язку щодо піклування про матір, передбаченого як Сімейним кодексом України, так і договором довічного утримання, а в останній час взагалі повністю усунулася від опікування матір'ю, що потребує допомоги. Більш того, приймаючи до уваги, що квартира, яка є предметом договору довічного утримання, здавалася в оренду, то тривалий час позивач проживала з онуком в квартирі відповідача, однак останній рік позивачеві довелося шукати притулок у сторонніх людей, оскільки відносини з відповідачем стали нестерпними. Позивач зазначала, що навіть в час її двотижневого перебування на стаціонарному лікуванні у листопаді 2014 р. ані дочка, ані онук, якого вона доглядала з малечку, до неї не завітали, не цікавилися про її потреби, тобто взагалі усунулися навіть від родинних стосунків. Вказуючи на те, що на даний час між нею та відповідачем остаточно втратилися довірливі стосунки, що робить неможливим подальше існування вищевказаних договірних відносин, наполягала на розірванні договору довічного утримання. Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Стверджувала, що доводи позивача про відсутність з її боку піклування не заслуговують на увагу. Відповідач просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та пояснила, що дійсно, між сторонами було укладено договір довічного утримання. З моменту його укладення відповідач виконувала умови договору, забезпечувала позивача продуктами харчування, медикаментами. Однак, в останній час відносини з позивачем значно погіршилися, причиною чому, на думку відповідача, є навіювання з боку подруг позивача про необхідність відокремитися від родинних стосунків з дочкою та онуком. Відповідач зазначила, що у позивача доволі тяжкий характер, однак вона дуже хвилюється, що мати може залишитися на старість років без житла, оскільки вважає спробу розірвати договір довічного утримання кроком, спрямованим на заволодіння цим житлом з боку інших осіб. Представник відповідача також заперечував проти позову, надав суду в якості доказів виконання відповідачем умов оспорюваного договору, копії квитанцій про сплату комунальних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги у квартирі [ADDRESS]. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріли справи та зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини і відповідні ним правові наслідки. Як вбачається із матеріалів справи і це було встановлено судом, позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки МСЕК серії КИ-І №076333 (а.с. 7). 26.06.2003 року між позивачем та відповідачем був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєвою Н.Й., зареєстрований в реєстрі за №5с-1103. (а.с 5). Відповідно до даного договору позивач [PERSON] передала у власність відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого відповідач зобов'язалася повністю утримувати позивача, забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, що обумовлено п. 5 оспорюваного договору. Згідно з п. 6 договору вартість матеріального забезпечення сторонами визначена в сумі 100,00 грн. на місяць, яка збільшуватиметься згідно встановленого коефіцієнта індексації доходів населення. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Підставами для звернення до суду позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконує умови договору, оскільки догляд за позивачем фактично не здійснювався, а з січня 2014 року відповідач взагалі не цікавилася життям позивача, яка була вимушена більше місяця проживати у своєї знайомої, оскільки належна їй квартира перебувала в оренді. Під час своїх пояснень позивач представила суду оригінал медичної виписки стаціонарного хворого, з якої вбачається, що в листопаді 2014 року позивач була госпіталізована до лікарні. Разом з тим, в ході надання пояснень відповідача, судом установлено, що остання навіть не була обізнана про вищевказані обставини перебування позивача у лікарні. Стверджувала, що позивач має важкий характер і деякий час вона дійсно не мала спілкувань з матір'ю. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що давно підтримує дружні стосунки з позивачем, знає і відповідача. Вказала, що їй відомо те, що позивач деякий час проживала у квартирі належній відповідачу разом з сином відповідача, її онуком, опікувалася ним (робила всі хатні справи). Однак, коли відповідач також переїхала в зазначену квартиру разом з новим чоловіком, то в квартирі, яка має дві кімнати, не залишилося місця для позивача. Оскільки належна позивачеві квартира в цей час перебувала в оренді, а відносини в родині значно погіршилися, то позивач рік тому була вимушена піти жити до знайомих, поки орендарі звільнять квартиру [ADDRESS]. Пояснила, що про всі обставини щодо неналежного виконання відповідачем її обов'язків по догляду та утриманню позивача їй відомо, оскільки з позивачем підтримує тісні стосунки, бачаться вони не рідше трьох разів на тиждень. Свідок з боку відповідача [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою відповідача (по будинку [ADDRESS]), вона особисто добре знає сторін у справі. По сусідські спілкувалася як з позивачем, так і з відповідачем, стверджувала, що у позивача дійсно важкий характер. Восени 2014 р. їй стало відомо про конфлікт між позивачем та відповідачем, однак їй не відомо щоб відповідач виганяла просто неба позивача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є онуком позивача та сином відповідача, суду пояснив, що він довгий час проживав разом зі своєю бабусею, [PERSON], в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Періодично їх відвідувала відповідач, яка приносила продукти, допомагала з медикаментами та влаштуванням бабусі до лікарні, коли остання потрапила у ДТП приблизно вісім років тому. Також свідок [PERSON] пояснив, що останнім часом з позивачем він не контактує, відповідач також, приблизно місяць, не спілкується з позивачем. На запитання чи відомо йому про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у листопаді 2014 р., свідок відповів негативно. На запитання суду хто розпоряджався коштами, отриманими від здавання в оренду квартири бабусі, свідок пояснив, що ці кошти були у спільному користуванні. З представлених стороною відповідача копій платіжних документів про сплату комунальних послуг по квартирі за адресою: [ADDRESS], судом установлено, що комунальні платежі сплачувалися як відповідачем, так і позивачем. В матеріалах справи не міститься жодного доказу, які б підтверджували ті обставини, що відповідач дійсно купувала позивачеві продукти харчування, одяг, ліки, побутову техніку, предмети гігієни і т.п. протягом всього часу дії договору. Таким чином, під час судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, що остання належним чином виконувала свої обов'язки, передбачені п. 5 договору, а саме: повністю утримувати позивача, забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Судом також встановлено, що з січня 2014 року по даний час позивач проживає окремо від відповідача, допомоги від останньої в цей час не отримує, тобто відповідач не виконує свої обов'язки за договором довічного утримання. Разом з тим, умовами оспорюваного договору саме у відповідача виник обов'язок утримувати позивача, взамін отриманого майна. Умовами даного договору передбачено повне утримання позивача, у т.ч. забезпечення її доглядом, харчуванням та необхідною допомогою. Також відповідачем не було доведено факт виконання умов п. 6 договору, а саме щомісячної допомоги позивачу на суму вартості матеріального утримання, що на час укладання договору становила 100,00 грн. на місяць. Оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачем не доведено належного виконання своїх обов'язків, визначених договором щодо утримання позивачки, а встановлені судом обставини вказують на нехтування відповідачем виконання своїх обов'язків щодо повного утримання позивачки. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає правильним стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 243,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved