Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У квітні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому зазначила, що 31 січня 2006 року між відповідачами ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] була укладена рамкова угода №1184, згідно з якою [PERSON] було відкрито мультивалютну кредитну лінію. В 2007 та 2009 роках були підписані зміни до даної угоди. В рамках її дії були підписані два договори про надання траншу: від 30 травня 2007 року на суму 30 000,00 доларів США та від 13 серпня 2009 року на суму 24 000,00 доларів США. Також були підписані додаткові договори про внесення змін до них, якими визначався строк користування кредитними коштами та розмір відсотків. Після підписання кредитних договорів відповідачі приступили до їх виконання: банк надав суми кредитів, а [PERSON] сплачував банку відсотки. Зазначала, що вона є поручителем за всіма вказаними договорами на підставі договору поруки від 30 травня 2007 року. Згодом позивачка дізналася, що в дійсності відповідачі виконують інші умови кредитних договорів ніж ті, які вказані у тексті цих договорів. Наголошує на тому, що кредитні кошти надавалися банком не в доларах США, як передбачено умовами договорів, а в національній валюті гривні. Так само [PERSON] повертав кредитні кошти в гривнях, хоча мав повертати в доларах США. Вважає такі дії відповідачів навмисними, оскільки кожна сторона мала певну вигоду: банк застрахував себе від ризиків падіння національної валюти, а [PERSON] за валютною угодою отримав більш низьку відсоткову ставку за користуванням кредитом, та в результаті вся відповідальність за ризики падіння національної валюти була віднесена на позивачку, як на поручителя. Вважає очевидним той факт, що відповідачі виконували гривневі, а не валютні кредитні договори. Тому, коли сторони договору уклали договір в одній редакції, а виконують інші умови договору, такий договір згідно зі статтею 235 ЦК України вважається удаваним. У зв`язку із цим вважає, що вищеназвані кредитні договори про надання позичальнику кредиту в іноземній валюті є удаваними правочинами. Крім цього позивачка відзначає, що була введена в оману щодо реальних умов кредитних договорів та об`єму своїх обов`язків по забезпеченню кредитних договорів, оскільки в дійсності об`єм відповідальності позивачки за договором поруки у декілька разів більше, ніж треба для забезпечення інтересів банку та реальних умов кредитних договорів, які дійсно виконують відповідачі. На підставі цього з урахуванням останніх уточнень позовних вимог, посилаючись на положення статей 230, 235 ЦК України, просила: визнати удаваними правочинами договір про надання траншу №8.9392/1184, укладений 30.05.2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , зі змінами до цього договору від 13.08.2009 року та від 29.03.2012 року, та договір про надання траншу №801.40873/1184, укладений 13.08.2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , зі змінами до цього договору від 30.11.2009 року та від 29.03.2012 року; визнати, що ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізична особа-підприємець [PERSON] 30.05.2007 року уклали договір, згідно з яким банк надав ФОП [PERSON] кредит у сумі 150 000,00 гривень на строк кредитування 95 календарних місяців із застосуванням відсоткової ставки за користування кредитом у гривнях, яка діяла на момент укладення цього кредитного договору; визнати, що ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізична особа-підприємець [PERSON] 13.08.2009 року уклали договір, згідно з яким банк надав ФОП [PERSON] кредит у сумі 197 994,00 гривень на строк кредитування 68 календарних місяців із застосуванням відсоткової ставки за користування кредитом у гривнях, яка діяла на момент укладення цього кредитного договору; визнати недійсними договір поруки №1184-ДПІ від 30.05.2007 року та договір про внесення змін до договору поруки №1184-ДПІ від 13.08.2009 року, укладені між ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги визнали повністю та підтвердили удаваність укладених правочинів в частині отриманої валюти та проведених платежів саме у гривнях, а не в доларах США. Представник відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» надала до суду відзив на позов, в якому не визнала позовні вимоги, вказуючи на те, що для визнання правочину удаваним відповідно до вимог статті 235 ЦК України необхідно встановити існування двох правочинів: реального правочину та правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Проте, в даному випадку правочин, який укладено між ПАТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] , та який заявляється позивачем як правочин, вчинений для приховання реального правочину, є одним видом правочину це кредитний. Також вказувала, що відсутні передбачені законом, а саме: статтями 203, 215 ЦК України, підстави для визнання недійсними договорів поруки, зокрема позивачка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскаржуваний договір поруки підписувала добровільно без будь-якого примусу, в повному обсязі ознайомившись із його умовами. Крім цього, просила застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у позові з цих підстав, наголошуючи на тому, що кредитні договори та договір поруки були укладені в 2006 та 2007 роках, та, зважаючи на загальний порядок перебігу строку позовної давності для вимог про визнання правочину недійсним, саме з моменту підписання договорів позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Тому початком перебігу позовної давності є день підписання такого договору 30.05.2007 року, та трирічний строк позовної давності вже сплив. У судовому засіданні представник відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» підтримала доводи, викладені у відзиві та заяві про застосування позовної давності, та просила відмовити у позові. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 31 січня 2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредитБанк», та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] В [PERSON] А [PERSON] була укладена рамкова угода №1184, згідно з пунктом 1.1. якої Кредитор на положеннях та умовах цієї Угоди, договорів про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорів про відкриття кредитної лінії та договорів про надання траншу відкриває Клієнту кредитну лінію терміном на 120 місяців в розмірі та на умовах, передбачених статтею 2 даної Угоди. Згідно з пунктом 1.2. договору сторони домовилися, що загальна сума за договорами (угодами) у межах цієї Угоди не повинна перевищувати 150000 доларів США. При цьому в пункті 1.3. договору закріплено, що окрім доларів США кредитні кошти можуть надаватися Кредитором Клієнту у гривні або ЄВРО (т.1 а.с.29). 30 травня 2007 року сторони підписали додаткову угоду, згідно з якою було збільшено ліміт суми кредитування до 200 000,00 доларів США (т.1 а.с.30). Також 13 серпня 2009 року сторонами було підписано договір №1 про внесення змін до рамкової угоди, в якому сторони, зокрема, зазначили, що погашення грошових зобов`язань здійснюється у строк, порядку, черговості та розмірі, встановлених Угодою та кредитними договорами, шляхом зарахування коштів на визначений Кредитором рахунок (пункт 7.1). Відповідно до пункту 7.3 вказаного договору погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту, а комісій, неустойки та інших платежів у національній валюті, якщо інше не визначено Угодою чи кредитним договором (т.1 а.с.32). 30 травня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] був укладений договір про надання траншу №8.9392/1184, відповідно до пункту 1.1. якого Кредитор на підставі Рамкової Угоди № 1184 від 31.01.2006 року та на положеннях і умовах цього Договору надає Позичальнику грошові кошти в сумі 30000 доларів США на строк користування 60 місяців із сплатою відсотків в розмірі 13,75 річних, виходячи з 360 календарних днів у році, а позичальник зобов`язується повернути наданий Кредит і сплатити відсотки та комісії за Кредитом у встановлений даним Договором строк. Згідно з пунктом 2.6 кредит надається шляхом конвертації коштів на Міжбанківському валютному ринку та зарахування гривневого еквіваленту коштів на рахунок позичальника № [NUMBER] в ЗАТ «ПроКредит Банк». Відповідно до пунктів 3.1 та 3.3.1 договору погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюються в порядку та строки відповідно до Графіка повернення Кредиту і сплати відсотків, наведеному у Додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною. Позичальник зобов`язується поповнити свій рахунок № [NUMBER] у ЗАТ «ПроКредит Банк» та уповноважує і доручає Кредитору здійснювати з цього рахунку договірне списання коштів, що підлягають сплаті Позичальником на користь Кредитора за цим договором та Графіком повернення Кредиту та сплати відсотків, що є невід`ємною частиною цього договору (т.1 а.с.34). Додатком №1 до договору траншу сторони оформили Графік повернення кредиту та сплати відсотків, в якому розрахували суму та валюту кредиту 30000,00 доларів США (т.1 а.с.37). 13 серпня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] був укладений договір №1 про внесення змін до Договору про надання траншу, в якому також в пункті 2.7 було закріплено, що способом видачі кредиту є продаж кредитних коштів на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) та зарахування їх гривневого еквіваленту на рахунок позичальника № [NUMBER] у ЗАТ «ПроКредит Банк» (т.1 а.с.38). 13 серпня 2009 року сторони підписали другий договір про надання траншу №801.408887773/1184, за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 24 000,00 доларів США на 36 місяців під 21 % річних. В пункті 2.7 договору так само передбачено, що способом видачі кредиту є продаж кредитних коштів на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) та зарахування їх гривневого еквіваленту на рахунок позичальника № [NUMBER] у ЗАТ «ПроКредит Банк» (т.1 а.с.40). Пунктом 3 зазначеного договору передбачено, що Позичальник уповноважує Кредитора здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) за курсом Кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок Позичальника. Повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється за пунктом 4 договору періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені Графіком в черговості, встановленій Рамковою угодою. Погашення усіх грошових зобов`язань Позичальника за пунктом 5 цього договору здійснюється шляхом зарахування коштів на визначені Кредитором рахунки у черговості, вказаній Рамковою угодою (т.1 а.с.40). Також сторони тричі узгоджували графік повернення кредиту та сплати процентів у доларах США, про що підписували відповідні договори про внесення змін та додатки (Додаток №1, Договір №1 про внесення змін до Договору траншу від 30 листопада 2009 року, Договір №2 про внесення змін до Договору траншу від 29 березня 2012 року, Нова редакція графіку від 29.03.2012р.) (т.1 а.с.42-46). Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 травня 2017 року заяву позивача про витребування доказів було задоволено та у відповідачів витребувано всі первинні документи бухгалтерського обліку, пов`язані із наданням та поверненням кредиту (т.1 а.с. 21). 28 листопада 2018 року ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 травня 2017 року заяву позивача про призначення судової економічної експертизи було задоволено та призначено у справі відповідне дослідження представлених сторонами первинних документів бухгалтерського обліку з належного виконання договірних зобов`язань по кредитним договорам. Також витребувано у ПАТ «ПроКредит Банк» меморіальні ордери та документи по перерахуванню, конвертації і продажу на МВРУ валютних коштів (т.3 а.с.127-128). При вирішенні питання про удаваність договорів про надання траншу суд виходить з наступних положень законодавства. Згідно з частиною 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерським обліком є процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Господарською операцією визнається дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. А первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію. Та саме такий документ відповідно до частини 1 статті 9 Закону є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з частиною 2 статті 9 вказаного Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, зокрема: - назву документа (форми); - дату складання; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Меморіальним ордером відповідно до пункту 1.19 -1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визнається розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. До функцій Національного банку згідно з статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» відноситься встановлення для банків правил проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна, а головною метою банківського регулювання і нагляду відповідно до статті 55 зазначеного закону є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Згідно з статтею 56 Закону України «Про Національний банк України» національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року № 54 затверджено та введено в дію «Положення про організацію операційної діяльності в банках України» (в редакції, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин), яким в пункті 1.10, 4.2., 4.4 визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за змістом: на касові та меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Згідно з пунктом 4.6. вказаного Положення меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: - меморіальні ордери; - платіжні доручення; - платіжні вимоги-доручення; - платіжні вимоги; - розрахункові чеки; - інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). В пунктах 4.10 Положення передбачено, що первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Пунктами 5.1. 5.4. Положення встановлено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Регістри бухгалтерського обліку повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Дещо аналогічні приписи закріплені і в Положенні про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджено постановою правління НБУ N 566 від 30.12.98р. (в редакції, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин), яким в пунктах 2.1.1. та 2.1.2 встановлені вимоги до первинних облікових документів. Так, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату складання документа; - посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису). Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Внесення виправлень до первинних документів не допускається, крім випадків, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Керівник банку вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних облікових документах і регістрах бухгалтерського обліку. Документи на отримання (видачу) готівкових коштів мають бути оформлені згідно з вимогами Національного банку України щодо ведення касових операцій. Відповідальність за своєчасне складання первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, а також за правильність відображення операцій в регістрах бухгалтерського обліку несуть особи, які склали і підписали ці документи (регістри). Відповідальність за прийняття до виконання документів, які суперечать законодавству України, несуть особи, які їх ініціювали та підписали. Керівник банку несе відповідальність за проведення документів, що суперечать чинному законодавству і які виконані з його дозволу за письмовим зверненням ініціатора. Банки самостійно визначають порядок формування та зберігання первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку і звітів, забезпечуючи їх сувору схоронність. Для визначення строку зберігання первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку і звітів банки повинні користуватися відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України, що визначає строки зберігання кожної категорії документів, які утворюються в процесі діяльності банку. У разі втрати або знищення первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів керівник банку письмово повідомляє про це особу, зазначену в ухвалі, та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів і розслідування причин їх зникнення або знищення. Результати роботи комісії оформляються актом, який затверджується керівником банку. Копія акта подається до територіальних управлінь Національного банку України (служби банківського нагляду) у строк 10 календарних днів із дня підписання цього акта. Сукупність документів, на підставі яких банками здійснюється бухгалтерський облік та контроль, утворює банківську документацію. Форми документів та порядок їх застосування визначаються окремими нормативно-правовими актами Національного банку України. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Строки та порядок зберігання банками документів щодо оформлення видачі та погашення довгострокових кредитів регулюються постановою правління НБУ від 08.12.2004 року №601 «Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання» (в редакції, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин), якою визначено строки зберігання відповідних категорій документів, які утворюються в процесі діяльності банків України, їх філій, представництв та відділень (пункту 2). Згідно з пунктом 3 вказаної постанови затверджений перелік призначено для обов`язкового використання всіма банківськими установами. Строки зберігання документів, що визначені в цьому Переліку, є мінімальними і зменшенню не підлягають. Банківські установи можуть лише збільшувати строки зберігання документів, якщо це викликано специфічними особливостями їх роботи (пункт 11). Перелік установлює строки зберігання документів незалежно від виду носія, на якому вони складені (паперовий, електронний, у вигляді мікрофільмів тощо). Для первинної інформації та звітності, що формується на її підставі, установлюється однаковий строк зберігання незалежно від виду носія (пункт 12). Згідно з пунктом 220 та 676 вказаного Переліку документи (статут, кредитний договір, заяви-зобов`язання, гарантійні листи, обґрунтування, розрахунки ефективності та окупності витрат, висновки, розпорядження, дозволи, фінансові звіти, статистичні відомості) про видачу й оформлення позик, кредитів, що видані банками юридичним і фізичним особам у національній та іноземних валютах, а також меморіальні документи за довгостроковими кредитами підлягають зберіганню протягом 5 років після погашення позики. З системного аналізу наведеного законодавства слідує, що законною підставою для проведення та обліку господарської операції за кредитним договором є лише первинні документи, які за формою та змістом мають чітко відповідати всім нормативним критеріям та вимогам, і містити повну та достовірну інформацію про здійснені валютні операції. Недотримання вказаних вимог тягне за собою недійсність первинного документу, а відтак ставить під сумнів всю господарську операцію, яка оформлювалась таким документом, і не підлягає бухгалтерському обліку. Також законом висунуто вимоги щодо тривалих строків зберігання таких документів для забезпечення можливості підтвердження або спростування обставин, зафіксованих ними. Так відповідачем ПАТ «ПроКредит Банк» були представлені наявні у нього первинні документи, які також були об`єктом вивчення судового експерта, з дослідження яких вбачається, що меморіальні ордери за кредитним договором 2007 року (меморіальний ордер №897_2 від 31 травня 2007 року (т.2 а.с.166) та меморіальний ордер №897_19 від 31 травня 2007 року (т.2 а.с.167) мають недоліки в їх оформленні, які не дозволяють встановити фактичну дату проведення операції, а також форма власності банку визначена ПАТ, хоча в 2007 році була ЗАТ, що свідчить про його виготовлення не в момент можливої операції по видачі кредиту в 2007 році. Також представлені банком документи (меморіальні ордери) за однією фінансовою подією містять різні електронні цифрові підписи, номери операціоністів, організаційну форму фінансової установи (ЗАТ та ПАТ), а також підписи осіб. Вказане свідчить, що надані банком копії меморіальних ордерів були зроблені з різних оригіналів, які різняться між собою, хоча за наведеними нормами законодавства дозволено складати лише один первинний документ, який може бути підставою для бухгалтерського обліку. Внесення виправлень до первинних документів не допускається. Так само за договором про надання траншу №\~ 801.40873/1184 від 13.08.2009 року на прохання судового експерта не було представлено достатнього обсягу первинних документів, а надані меморіальні ордери не містили необхідних реквізитів. Водночас відповідач ПАТ «ПроКредит Банк» не представив на прохання експерта письмові договори, які складені між банком та ФОП [PERSON] про відкриття йому поточного рахунку № [NUMBER] згідно з договором про надання траншу від 30.05.2007 року, а також меморіального ордеру, за яким банк перерахував кредитні кошти у сумі 30000 доларів США з позичкового рахунку на поточний валютний рахунок Позичальника. Згідно з висновком судово-економічної експертизи №288/289-19 від 26 червня 2019 року, проведеної судовим експертом Дніпропетровського Науково-дослідного інституту судових експертиз, в об`ємі наданих на дослідження документів, експерт документально об`єктивно, на підставі санкціонованих первинних документів не встановив здійснення ЗАТ «ПроКредит Банк» по договору про надання траншу 8.9392/1184 від 30.05.2007 року операцій: - по перерахуванню кредитних коштів 30 000,00 доларів США з позичкового рахунку на поточний валютний рахунок позичальника; - по продажу (конвертації) кредитних коштів у сумі 30 000,00 доларів США на Міжбанківському валютному ринку України; - по перерахуванню коштів, отриманих від конвертації 30 000,00 доларів США на Міжбанківському валютному ринку України, на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] в ЗАТ «ПроКредит Банк», а також на підставі санкціонованих первинних документів відображення даних операцій у регістрах бухгалтерського обліку Банку. Також по договору про надання траншу №801.40873/1184 від 13.08.2009 року в об`ємі наданих на дослідження документів, експерт документально об`єктивно, на підставі санкціонованих первинних документів встановив, що не підтверджується здійснення ЗАТ «ПроКредит Банк» операцій: - по перерахуванню кредитних коштів 24 000,00 доларів США з позичкового рахунку на поточний валютний рахунок позичальника; - по продажу (конвертації) кредитних коштів у сумі 24 000,00 доларів США на Міжбанківському валютному ринку України; - по перерахуванню коштів, отриманих від продажу 24 000,00 доларів США на Міжбанківському валютному ринку України, на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] в ЗАТ «ПроКредит Банк», а також на підставі санкціонованих первинних документів відображення даних операцій у регістрах бухгалтерського обліку Банку. Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, суд вважає його допустимим, достовірним та належним доказом, а підстав для його неврахування або відхилення судом не встановлено, оскільки всі висновки, викладені у мотивувальній та резолютивній частині дослідження, повністю узгоджуються між собою та ґрунтуються на підставі безпосереднього дослідження наданих сторонами первинних документах бухгалтерського обліку, які містяться у матеріалах справи. Таким чином, відповідачами не було доведено факт надання кредитних коштів у доларах США за двома кредитними договорами про надання траншів №8.9392/1184 від 30.05.2007 р. на суму 30 000,00 дол.США та №801.40873/1184 від 13.08.2009 року на суму 24 000,00 дол.США., натомість підтверджено лише здійснення між відповідачами розрахунків у національній валюті, що не відповідає умовам кредитних договорів. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів про надання траншу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Так як судом встановлено, що між відповідачами ПАТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] були укладені та письмово оформлені договори про надання траншів №8.9392/1184 від 30.05.2007 року на суму 30 000,00 дол.США та №801.40873/1184 від 13.08.2009 року на суму 24 000,00 дол.США., але в дійсності між сторонами виникли правовідносини з надання та повернення кредитних коштів саме у національній валюті в сумах 150 000,00 гривень та 197 994,00 гривень відповідно, що підтверджено первинними бухгалтерськими документами, тому такі договори про надання траншів №8.9392/1184 від 30.05.2007 року на суму 30 000,00 дол.США та №801.40873/1184 від 13.08.2009 року на суму 24 000,00 дол.США слід визнати удаваними із визнанням між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] дійсних правовідносин, предметом яких були грошові кошти в національній валюті: за Договором про надання траншу №8.9392/1184 від 30.05.2007 року в сумі 150 000,00 гривень та за Договором про надання траншу №801.40873/1184 від 13.08.2009 року в сумі 197 994,00 гривень. Тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вимоги позивачки щодо додаткового визначення та встановлення судом строку користування кредитним коштами та розміру відсоткової ставки за користування кредитом не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно з частиною 6 статті 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог. Згідно з пунктом 3 статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобод договору. За статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (частина 4 статті 179 Господарського кодексу України). Згідно з статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У ході судового розгляду позивачем не доведено та судом не встановлено, що визначений договорами про надання траншу строк кредитування та відсоткова ставка кредиту були удаваними або мали будь-які ознаки удаваності, що потребувало б судового захисту та давало б підстави суду для встановлення дійсних правовідносин в цій частині умов договорів та їх визначення судовим рішенням. Крім того, як вбачається з наведених положень законодавства щодо вимог, яким має відповідати резолютивна частина рішення, то такий спосіб захисту цивільних прав в кредитних правовідносинах як застосуванням відсоткової ставки за користування кредитом у гривнях, яка діяла на момент укладення цього кредитного договору, про що у своєму позові заявляє позивач [PERSON] , не відповідає вимогам чіткості та вичерпності висновків, оскільки фактично є відсильними до абстрактних документів, які не були предметом судового розгляду, не досліджувались судом, та, в решті решт, можуть поставити виконання рішення під певні умови (обставини). Більше того, такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством та може призвести до порушення принципу свободи договору. З огляду на це в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Стосовно заяви ПАТ «ПроКредит Банк» про застосування до вимог про визнання удаваними кредитних договорів про надання траншів строків позовної давності, які за твердженням відповідача спливли на момент звернення до суду із позовом, суд встановив наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Виходячи із таких положень, суд має з`ясувати, чи могла позивачка об`єктивно дізнатися про підстави удаваності кредитних угод в момент їх підписання або виконання. Так, оскаржувані договори про надання траншів №8.9392/1184 від 30.05.2007 року та №801.40873/1184 від 13.08.2009 року були укладені між ЗАТ «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , за виконання умов яких поручався позивач. Будучи достовірно ознайомленим із умовами обох договорів про надання траншів, позивач при цьому не була стороною таких договорів та не брала участі в їх виконанні, а тому відповідно не володіла та не могла об`єктивно отримати інформацію про деталі виконання та обставини видачі первинних бухгалтерських документів, які в подальшому стали підставою для визнання угод удаваними. Об`єктивна неможливість отримання позивачкою повної інформації про банківські рахунки клієнтів та видані відповідачами первинні документи підтверджується також приписами статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», які закріплюють поняття банківської таємниці та передбачають заборону її розповсюдження іншим особам, до яких належить і позивачка. Отже твердження [PERSON] про обізнаність з підставами удаваності правочинів лише в момент судового засідання по іншій справі в суді в березні 2017 року в ході розгляду справи про стягнення заборгованості є правдивими та об`єктивними, а тому суд дійшов висновку, що строки позовної давності для захисту цивільного права та інтересу позивачки на момент звернення до суду з позовом в квітні 2017 року не спливли, оскільки початком перебігу таких строків суд вважає не дату укладання кредитних договорів, а пов`язує такий момент лише з об`єктивною можливістю [PERSON] знати про дійсні обставини удаваності. З огляду на це відсутні законні підстави для застосування строків позовної давності до вимог позивачки та відмови через це у позові. Стосовно вимог позивачки про визнання недійсним договору поруки №1184-ДПІ від 30.05.2007 року на підставі статті 230 ЦК України з підстав укладання його під впливом обману суд встановив наступне. 30 травня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №1184-ДП1, згідно з умовами якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати по зобов`язанням ФОП Газіна [PERSON] , які виникають з умов рамкової угоди №1184 від 31.01.2006р., договорів про надання траншу, Графіків повернення Кредиту і сплати відсотків, та інших договорів, які є невід`ємною Рамкової угоди, укладеного між Кредитором та Позичальником, за умовами якого Позичальник зобов`язується перед Кредитором повернути наданий йому кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 200 000,00 доларів США, сплатити відсотки за його користування, неустойку та інші штрафні санкції в розмірі, в строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, в повному обсязі цих зобов`язань. 13 серпня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] був підписаний Договір №1 про внесення змін до договору поруки, яким було узгоджено ліміт суми кредитування, строку кредитування та максимальний розмір процентів. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Суд зауважує, що стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За твердженням позивачки, вона була введена в оману щодо обсягу своїх прав та обов`язків по забезпеченню кредитних договорів, оскільки обсяг її обов`язків як поручителя значно вище, ніж це необхідно для забезпечення реальних умов кредитних договорів, які в дійсності виконують відповідачі. Проте в ході судового розгляду позивачем не доведено наявності у обох відповідачів умислу у введенні в оману позивача та спонукання його до укладання договору поруки. Більше того, обман для позивачки має полягати у навмисному повідомленні або переконанні існування для неї обставин, які є більш вигідними ніж виявиться в дійсності. І якби позивач на момент укладання оскаржуваного договору знала про дійсні обставини або умови договору, то вочевидь не підписала би його. Натомість позивачка не довела та не обґрунтувала, в чому саме для неї є невигідним або негативним, або таким, що має істотне значення, укладання договору поруки за кредитними договорами у доларах США, та згодом з`ясування факту того, що сторони кредитних договорів виконували свої зобов`язання в національній валюті, оскільки в такому випадку становище позивачки не погіршується та не створює для неї негативних наслідків, а навпаки, обсяг її прав та обов`язків по забезпеченню кредитних договорів в дійсності виявляється меншим, ніж первісно передбачено кредитними умовами та договором поруки. А тому у суду відсутні підстави вважати, що позивачка була введена в оману та при таких обставинах би не підписала оскаржуваний договір поруки. У зв`язку із цим відсутні законні підстави для визнання договору поруки недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов частково, з відповідачів ПАТ «ПроКредит Банк» та ФОП Газіна [PERSON] А на користь позивачки в рівних частках підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 гривень та витрати за проведення судово-економічної експертизи в сумі 12057,60 грн.

Outcome: partial