Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із заявою до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги представник заявника обґрунтовує тим, що [INFO] в селищі міського типу Лопатин Радехівського району Львівської області помер батько заявника [PERSON]. Як зазначає представник заявника, після його смерті відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно. Мова йде про житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS]. Як стверджує представник заявника, на випадок своєї смерті спадкодавець розпорядження у вигляді заповіту не робив. Не було дане майно також і об'єктом спадкового договору. За твердженням представника заявника, спадщину після смерті спадкодавця прийняла його дружина [PERSON] шляхом фактично вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживала у спадковому будинку разом із спадкодавцем як на час відкриття спадщини, так і продовжувала проживати після смерті спадкодавця. Представник заявника зазначає, що спадщину після смерті спадкодавця прийняв також заявник, як син спадкодавця і спадкоємець першої черги за законом. А саме шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Оскільки заявник взяв в межах шестимісячного строку після відкриття спадщини правовстановлюючий документ на згадане спадкове майно, а також прибирав згаданий будинок та проводив у ньому поточний ремонт. Представник позивача також вказує, що нотаріус відмовляється видати заявнику свідоцтво про право на спадщину за законом по причині недоведення належним чином факту прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [INFO] [PERSON]. Заявник до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник заявника в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримує. Заінтересована особа до суду свого представника не направив, однак, був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Проте, подав заяву про розгляд справи за відсутності своїх представників, позов визнає. Суд вважає, що неявка сторін та їх представників, повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглянути таку заяву по суті за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи заяви та додані до неї докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що подана заява підлягає до задоволення повністю з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] в селищі міського типу Лопатин Радехівського району Львівської області помер [PERSON]. Судом також встановлено, що покійний доводився рідним батьком для заявника. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] належало право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Відповідно до п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 20008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 дійшов висновків, що частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. В силу приписів ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до абз. 1, 2 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, що була чинною на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу ( 1540-06 ). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Системний аналіз вищенаведених норм права дає суду підстави для логічного висновку про те, що якщо спадщина відкрилася внаслідок смерті спадкодавця до 01 січня 2004 року та була вперше прийнята спадкоємцем до цієї дати, наприклад, шляхом заволодіння правовстановлюючими документами спадкодавця на спадкове майно, то до таких правовідносин слід застосовувати положення саме Цивільного кодексу Української РСР. Зі змісту заяви вбачається, що заявник взяв в межах шестимісячного строку після відкриття спадщини правовстановлюючий документ на згадане спадкове майно, а також прибирав згаданий будинок та проводив у ньому поточний ремонт. З довідок заінтересованої особи вбачається, що спадкодавець до смерті проживав у вищезгаданому житловому будинку разом із своєю дружиною [PERSON]. Докази, що заявник фактично вступив в управління або володіння спадковим майном після 01 січня 2004 року та, відповідно, поширення на спадкові правовідносини норм Цивільного кодексу України матеріали даної справи не містять. У відповідності до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. В силу приписів ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставини, що за життя [PERSON] робив розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту. За таких обставин суд приходить до висновку, що спадщина відкрилася внаслідок смерті спадкодавця саме за законом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. В силу вимог 537 ЦК УРСР передбачено, що частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На думку суду, спір про право цивільне в даних правовідносинах відсутній. Оскільки інший спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] - [PERSON] померла в селищі міського типу Лопатин Радехівського району Львівської області ще [INFO]. В той же час, відомостей про інших спадкоємців, окрім заявника, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] матеріали даної справи не містять. А відтак, суд не вбачає правових підстав для залишення даної заяви без розгляду. У відповідності до частини 2 статті 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до абз. 2 п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. На можливість встановлення судом саме факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, вказує також і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». За таких обставин суд вважає, що факт, який просить встановити заявник, є можливим для встановлення з огляду на особливості правовідносин, що виникли. З огляду на відсутність в матеріалах справи відомостей про інших, окрім заявника, спадкоємців, які прийняли спадщину належним чином та у встановлений законом строк, яка відкрилася як внаслідок смерті [PERSON] та [PERSON], то суд приходить до висновку, що Лопатинська селищна рада Радехівського району Львівської області є належною заінтересованою особою. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що подана до суду заява у даній справі є підставною та такою, що підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved