Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

у жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «МАНІФОЮ» про визнання недійсним договору. В обґрунтування позову зазначено, що 14.06.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2525135, відповідно до умов якого позивач отримала від відповідача позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає, що зазначений договір є недійсним. Так, останній, не було підписано позивачем, факт надання інформації позивачу не було підтверджено письмово або за допомогою електронного повідомлення. Порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням закону, зазначений договір є таким, що не прирівнюється до договору, який укладений в письмовій формі. Позивач вказує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між сторонами містить ознаки кредитного договору, в якому не було зазначено ціну та сукупну вартість кредиту. Позивачу не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, у зв`язку з чим реально нарахований позивачу відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками відповідача в розрахунку платежів. Позивач вказує, що відповідач ввів її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого щодо непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивачу було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), в зв`язку з чим вона погодилась на укладення цього договору. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, оскільки, позивачу було запропоновано укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Посилаючись на вказані обставини, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просить визнати недійсним кредитний договір № 2525135 від 14.06.2021 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 07.10.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також було витребувано у відповідача договір, укладений в електронній формі між позивачем та відповідачем. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. 08.11.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідач є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність на підставі ліцензії та згідно з зареєстрованими НБУ правилами та типовим договором позики. В інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ІТС) товариства (веб-сайті https:// money4you.ua/) між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 2525135 від 14.06.2021 року на суму 15000,00 грн. строком на 27 днів. Для отримання фінансової послуги від товариства позичальником 14.07.2019 року створено особистий кабінет в ІТС товариства, що є її захищеною сторінкою та забезпечує отримання інформації, необхідної для укладення/виконання договору (у тому числі постійний доступ до оригіналів договірної документації) та подано заявку на отримання позики. При поданні позичальником заявки на отримання позики товариством було направлено паспорт позики за заявленими позичальником параметрами позики (за стандартизованою формою, затвердженою ЗУ «Про споживче кредитування») на ознайомлення та підписання (підписаний позивачем паспорт позики доданий до відзиву). Після підписання позичальником паспорта позики електронним підписом одноразовим ідентифікатором товариством розміщено пропозицію укласти договір позики (оферту), що містить усі передбачені чинним законодавством істотні умови та необхідні реквізити (подається у вигляді повного тексту договору) в особистому кабінеті позичальника, яку було акцептовано позичальником шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано товариством на зареєстрований позичальником в ІТС контактний номер телефону (примірник оферти та акцепту додаються до відзиву). Оферта, що була надіслана позичальнику, містила всі істотні умови договору, розрахунки та процентні ставки. Позичальник, вивчаючи умови оферти, міг прийняти рішення про її прийняття або відмову у її прийнятті, тим самим відмовитись від укладення договору. Позивачем було підписано електронне повідомлення про прийняття оферти, відповідно - погоджено всі запропоновані товариством умови договору. На зазначену позичальником адресу електронної пошти товариством надіслано лист-повідомлення (підтвердження) про укладання договору відповідного змісту згідно з вимогами Закон України «Про електронну комерцію». Щодо виконання договірних зобов`язань за договором позики, то відповідач наголошує, що позивачем не було повернуто позику у встановлений договором строк, а наведені в позові підстави для визнання спірного договору недійсним є надуманими та безпідставними. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом установлено, що відповідач ТОВ «МАНІФОЮ» є фінансовою установою (свідоцтво НБУ ФК № В0000207, видане 08 квітня 2021 року), яка здійснює свою господарську діяльність на підставі ліцензії на надання коштів у позику і на умовах фінансового кредиту, згідно з зареєстрованими НБУ правилами та типовим договором позики. На офіційному сайті ТОВ «МАНІФОЮ» в мережі Інтернет розміщені Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ». 14.06.2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства між сторонами був укладений договір позики № 2525135, відповідно до якого сторони погодили про надання позивачу грошових коштів в сумі 15000,00 грн. у позику строком на 27 днів, на умовах повернення, платності та строковості. Згідно з цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору (пункт 2.1 договору). Відповідно до пунктів 8.3.3, 8.3.5, 8.3.6 договору позики, позичальник підтвердила, що в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену частиною другою статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно із ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про захист персональних даних». Вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ», які є невід`ємною частиною договору. Вивчила та повністю погоджується з умовами цього договору позики. Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з договірних правовідносин (договору позики). За статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (частина сьома статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина третя статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (стаття 640 ЦК України). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (стаття 642 ЦК України). Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Беручи до уваги вказані норми закону, суд приходить до висновку, що договір з додатками, укладений між сторонами 14.06.2021 року в електронній формі, що містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором позивача та представника товариства, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, а відтак твердження позивача в цій частині є хибними. Крім того, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оспорюваний договір позики було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідає правилам частини першої статті 205 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору про надання позики, який наданий відповідачем, встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник в свою чергу погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з пунктом 2.6 оспорюваного договору, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору. Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання позики підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача про не укладення договору. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. В ході розгляду справи на підставі наданих доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, усі доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України пункту 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено. На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки, паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача. Суду не було надано доказів на спростування зазначеного. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 81 ЦПК України). Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, та порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed