Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

У жовтні 2017 року представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке під час розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство (надалі - АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 10 вересня 2012 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі та на умовах, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов зазначеного договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 02.10.2017 року утворилася заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 18786,33 грн., яку представник позивача просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», а також судові витрати. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4377,57 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 5826,53 грн. та заборгованість за пенею в розмірі 4000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Ухвалою суду від 26.11.2020 року за заявою відповідача [PERSON] скасоване заочне рішення, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача -АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримує та просить задовольнити. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з посиланням на те, що ними не оспорюється отримання кредиту в сумі 4000 грн. , однак в літку 2015 розрахувалася за отриманим кредитом та перестала користуватися кредитною карткою. Також зазначала, що розрахунки заборгованості не відповідають дійсності, оскільки станом на 31.08.2015 не могло залишитися заборгованості 0,13 грн. Також звертала увагу суду, що в позовній заяві зазначено, що встановлений кредитний ліміт в розмірі 4000 грн., проте у розрахунку заборгованості, позивач обліковує тіла кредиту на 377, 57 грн. більше, ніж максимально встановлений, а саме : 4377 грн. 57 коп. В анкеті заяві відсутня інформація стосовно відсотків та штрафних санкцій, а тому просила суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.09.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг б/н (далі, - Договір), відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зі сплатою відсотків на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, що встановлені кредитним договором. який складається із Антеки-заяви, Умов і Правил надання банківських послуг (далі, - Умови), Правил користування платіжною карткою та Тарифів (а.с.10,11,12-28). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язався щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно з Умовами та Правилами. Банк виконав взяті на себе зобов`язання. За наданим позивачем АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості, станом на 02.10.2017 року заборгованість [PERSON] складає 18 786 грн. 33 коп., з яких: 4377 грн. 57 коп. - тіло кредиту; 5826 грн. 53 коп. - нараховано відсотки за користування кредитом; 7211 грн. 45 коп. - нараховано пені; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 870 грн. 78 коп. - штраф (процентна складова). Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України - письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Звертаючись до суду, на підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.11), витяг з Умов надання банківських послуг, які надані позивачем, в обґрунтування заявленого позову, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки Умови та тарифи не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, оскільки їх розмір при укладанні кредитного договору сторонами не узгоджений. Наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», що міститься в матеріалах справи, не містить підпису позичальника, що спростовує твердження представника позивача про узгоджений між сторонами розмір відсотків, пені та штрафу . Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Як видно з тексту анкети-заяви від 10 вересня 2012 року, яка підписана позичальником, не містить відомості щодо погодженого між сторонами розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, розміру пені та штрафів за порушення виконання грошового зобов`язання та порядку їх нарахування (а.с.10). Тому в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам, пені, та штрафу суд відмовляє в задоволенні цих позовних вимог за недоведеністю. Надання банком [PERSON] кредитних коштів шляхом встановлення для користування кредитного ліміту підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, з якого видно, що позичальник активно користувалась кредитним коштами, здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором та станом на 31 серпня 2015 року повністю погасила заборгованість за користування кредитним коштами. В судовому засіданні та в заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача зазначала, що її довіритель в категоричній формі заперечує достовірність розрахунку заборгованості станом на 02.10.2017 року, оскільки після того, як повернула кошти в 2015 році не отримувала у позивача жодних коштів та не користувалася кредитною карткою. Існування такої заборгованості позивач підтверджує лише своїм власним розрахунком. Разом з тим розрахунок заборгованості не є первинним документом , який підтверджує укладення договору на умовах , які вказані банком у позовній заяві. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 14.06.2018 року по справі № 364/737/17. Окрім того, позивачем зазначено, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт у розмірі 4000 грн., проте у розрахунку заборгованості позивач обліковує тіло кредиту на 377, 57 грн. більше, ніж максимально встановлений, а саме 4377,57 грн. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed