Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «[PERSON] Аваль», в якому зазначила, що 22 січня 2006 року помер [PERSON], який проживав та був зареєстрований на день смерті в квартирі [ADDRESS].. Спадкоємцем за заповітом після його смерті , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19 травня 2002 року за р.№ 3739, була [PERSON], рідна сестра [PERSON] та тітка позивачки. [PERSON] було відомо, що вищезазначена квартира належить померлому на праві особистої власності. Після смерті [PERSON] [PERSON] вступила в управління спадковим майном, а саме стала доглядати квартиру, підтримувати її в належному стані, та дозволила проживати в квартирі своїй племінниці позивачці [PERSON] з родиною. На протязі 6-місячного строку , визначеного законом для прийняття спадщини, [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але оформити свідоцтво про право на спадщину виявилося неможливим, оскільки, як було зясовано нотаріусом, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване на іншу особу, а саме на відповідача [PERSON] Також виявилося, що квартира неодноразово була перепродана різним особам ще за життя [PERSON] У серпні 2006 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, які вважала укладеними незаконно. В ході розгляду справи також стало відомо, що квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку гр..[PERSON], який 23.03.2006 року уклав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], але свое право власності на квартиру належним чином не зареєстрував. На підставі договору іпотеки № 997 від 23.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], внесено відомості до Державного реєстру іпотек, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.09.2017 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (суддя Лисенко Л.І) від 16.03.2011 р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Запорізька обласна дирекція банку «Райффайзенбанк Аваль» про визнання недійсною довіреності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON], який діяв за дорученням від імені [PERSON] та [PERSON] від 14.03.2003 р.; між [PERSON] та [PERSON] від 22.08.2005 р., між [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2006 р.Відмовлено в частині позову про визнання договору іпотеки недійсним. Зазначене рішення набрало законної сили 17.10.2011 р. Весь час, починаючи з дня смерті [PERSON], яка настала 22 січня 2006 року, позивачка зі своєю сім?єю проживала в зазначеній квартирі, сплачувала за комунальні послуги, зробила в квартирі поточний ремонт, оскільки після смерті [PERSON] , який зловживав спиртними напоями, квартира була в занедбаному стані. Ніхто з осіб, які були покупцями за договорами купівлі-продажу, не заявив претензій щодо квартири. Жоден з покупців не вселявся до зазначеної квартири і навіть до неї не з?являвся, не був в ній зареєстрований, не оформлював на своє ім?я договорів на надання комунальних послуг, ніколи не сплачував ніяких комунальних послуг. Позивачка вважає, що вона добросовісно заволоділа квартирою № 3 в будинку № 24 по вул..Лобановського в м.Запоріжжі , відкрито та безперервно володіє зазначеною квартирою на протязі більше як 10 років, просить визнати за нею право власності на зазначену квартиру за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, відзиву на позов суду не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, пояснень суду не надав. До суду надійшла заява від третьої особи Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», в якій представник третьої особи просить розглядати справу у його відсутність, та письмове пояснення , згідно якого ПАТ «[PERSON] Аваль» проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що володіння позивачкою спірною квартирою не можна вважати добросовісним , оскільки після смерті [PERSON] , яка настала 03.09.2008 року під час перебування на розгляді в суді справи щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, саме [PERSON] стала правонаступником [PERSON] в процесі, тому їй було відомо про те, що право власності на квартиру належало померлому [PERSON]Ф, а згодом і його спадкоємцю [PERSON] та новим власникам [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] із своєю сім?єю проживає в [INFO], до неї там проживали дідусь та бабуся. Свідок [PERSON] пояснив, що с січня 2008 року він вселився до квартири [ADDRESS] до своєї тещі, проживав там разом з дружиною [PERSON]А, дочкою [PERSON], вони сплачували комунальні послуги, проживав там до 2016 року, пішов у звязку з розлученням. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 96454108 від 06.09.2017 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на ім?я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу , 3207, 22.08.2005, приватний нотаріус [PERSON] Відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні. З копії договору купівлі-продажу , витребуваної судом за клопотанням позивача у приватного нотаріуса [PERSON]Є, продавцем за договором зазначений [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16 березня 2011 року по справі № 2-5/11р. відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON]Ю,. [PERSON], треті особи приватні нотаріусі [PERSON], [PERSON]Є,. [PERSON]П,. Запорізька обласна дирекція банку «Райффайзенбанк Аваль» про визнання недійсною довіреності , договорів купівлі-продажу, договору іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2011 року рішення залишено без змін. Із зазначених судових рішень вбачається, що [PERSON] Звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в серпні 2006 року. Про наявність договорів їй стало відомо при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Ухвалою суду від 15 квітня 2009 року у звязку зі смертю позивачки [PERSON] до участі в справі залучено правонаступника [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 031804, [PERSON] помер 22.01.2006 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 120611, [PERSON] померла 03.09.2008 року. Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19 травня 2002 року за р.№ 3739, [PERSON] все його нерухоме майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, яке буде належати йому на день смерті, в тому числі належну йому квартиру [ADDRESS] (стара назва вул..Лобановського) у м.Запоріжжя, заповідав [PERSON]. Згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] 14 червня 2006 року замість втраченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори від [PERSON] 30.11.2001 року за р.№ 457, [PERSON] належить спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS]. Згідно довідки Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , який знятий з реєстрації у звязку зі смертю 14.02.2006 року. Також судом досліджено копії договорів на користування електричною енергією за адресою м.Запоріжжя, вул..Лобановського,24 та договору з ПАТ «Укртелеком» на ім?я [PERSON], договору на обслуговування , договору на надання телекомунікаційних послуг домофону на ім?я [PERSON], рахунок на сплату послуг за спожитий газ на ім?я [PERSON]Ф, договорів на участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території та рахунки на сплату комунальних послуг на імя [PERSON] та квитанції про сплату комунальних послуг. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого [PERSON] Запорізькою державною нотаріальною конторою 16.11.2010 року за р.№ 2-635, [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення свідків, дослідивши надані письмові докази, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ст.344 ЦК України, 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 Постанови Пленуму Віщого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)». Судом встановлено, що після смерті [PERSON], яка настала 22 січня 2006 року, квартира [ADDRESS] перейшла у володіння [PERSON]Ф, яка вважала себе спадкоємицею за заповітом і який було відомо про те, що померлий [PERSON] є власником квартири. [PERSON] вступила в управління майном, яке, маючи заповіт померлого, вважала спадковим , шляхом вселення до квартири своєї племінниці [PERSON] Ні [PERSON], ні [PERSON] не знали та не могли знати про те, що квартиру продано за життя [PERSON], оскільки ніхто із набувачів квартири до квартири ніколи не зявлявся, за адресою квартири не реєструвався, претензій щодо прав на квартиру не заявляв. 14 червня 2006 року [PERSON] отримала в Першій Запорізькій державній нотаріальній конторі дублікат правовстановлюючого документу на квартиру на ім?я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори від [PERSON] 30.11.2001 року за р.№ 457, який був необхідний для оформлення спадкових прав. За таких обставин суд вважає, що на час заволодіння квартирою і [PERSON], і [PERSON] діяли добросовісно, оскільки при заволодінні чужим майном не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності. Доводи третьої особи щодо відсутності ознаки добросовісності в діях [PERSON], яка була правонаступником [PERSON] в судовому процесі і знала, що право власності на квартиру оформлено на іншу особу, суд до уваги не приймає, тому що заволодіння майном відбулося до початку судового процесу за позовом [PERSON] З досліджених судом доказів вбачається, що володіння позивачкою [PERSON] спірною квартирою було відкритим та безперервним на протязі з дня смерті [PERSON] 22.01.2006 року та продовжується до теперішнього часу. Доказів наявності інших осіб, які претендують на спірну квартиру, суду не надано. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», « 11. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК)». Відповідно п.13 зазначеної постанови, «Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.» Згідно ст. 182 ЦК України, «1. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.» . Згідно ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», 1. Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Судом встановлено, що титульним власником спірної квартири є відповідач [PERSON], на імя якого зареєстровано право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 22.08.2005 року за р.№ 3207. Повідомлений належним чином, відповідач [PERSON] будь-яких заперечень проти заявленого позову суду не надав. Зустрічних вимог щодо захисту права власності або прав на спірну квартиру інших осіб не заявлено. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно» . Згідно п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: …9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;». За відсутності заяви про стягнення судових витрат з відповідача та відсутності попереднього розрахунку судових витрат питання про стягнення судових витрат на користь позивача судом не вирішувалось.

Outcome: approved