Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] предявив даний позов, який обґрунтував наступним. Він перебував у трудових відносинах з відповідачем і звільнився 14.09.2016 року за власним бажанням у звязку з невчасною виплатою заробітної плати згідно п ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі в сумі 82186,77 грн. в порядку розрахунку йому не виплатили, отже, він має право на стягнення середнього заробітку. Крім того, відповідно до приписів Закону України «Про оплату праці» він має право на отримання компенсації інфляційного знецінення заборгованої заробітної плати. Також, позивач при звільнення всупереч ст. 44 КЗпП України не виплатив йому вихідну допомогу в розмірі не меншому ніж 3 місячний середній заробіток. Порушення права на оплату праці призвело до фінансових обмежень у реалізації планів на відпочинок та забезпечення повсякденного буття, що завдало йому моральну шкоду, компенсація якої дорівнює середньому заробітку за кожен місяць затримки заробітної плати. У звязку із цим просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі 25099,99 грн., вихідну допомогу 17942,10 грн., компенсацію інфляційного знецінення заробітної плати 15651,61 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 53826,30 грн. і компенсацію моральної шкоди 67200 грн. В судове засідання позивача надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач відзиву проти позову не надав. Дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. Наказом відповідача від 14.09.2016 року про звільнення позивача 14.09.2016 року трудові відносини з останнім були припинені на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до довідок відповідача від 13.06.2016 року, 26.12.2016 року станом на дати їх видачі обліковувалася заборгованість перед позивачем по заробітній платі відповідно: 57086,78 грн. (листопад 2014 року травень 2016 року) та 25099,99 грн. (червень 2016 року вересень 2016 року). Перша сума заборгованості стягнута судовим наказом Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.08.2016 року в справі №490/6415/16-ц і станом на 25.01.2017 року відповідно відповіді начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в примусовому порядку погашена не була. В даній справі позивач заявляє про стягнення суми боргу з червня по вересень 2016 року в сумі 25099,99 грн. Середньо денний заробіток 271,85 грн. обрахований відповідачем у довідці про це від 26.12.2016 року обрахований за два місяці роботи ( липень 2016 року (13 днів) 3526,38 грн. + серпень 2016 року (5 днів) 1366,84 грн./18) перед звільненням, що відповідає правилам, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. У вересні та жовтні 2016 року позивач звертався з письмовими вимогами, зареєстрованими відповідачем про виплату йому вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Проте, у трудових правовідносинах тягар доведення дотримання вимог законодавства при звільненні працівника покладається на роботодавця. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Відтак, на користь позивача підлягає стягнення заборгованість по заробітній платі в розмірі 25099,99 грн., який не спростований відповідачем. Правовою позицією Верховного Суду у справі № 6-259цс17 від 13.03.2017 р., якою керується суд, зазначено таке. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Позивачем неправильно обрахована кількість робочих днів у пятиденному робочому тижні з двома вихідними - 198 у період з 14.09.2016 року по 31.03.2017 року, у відповідності до листів Мінсоцполітики України про норми тривалості робочого часу у 2016-2017 роках кількість робочих днів за зазначений період становила 182. Розмір середнього заробітку тому становить 49476,70 грн. (182 днів х 271,85 грн.) . Враховуючи розмір співмірність суми заробітної плати у заявлених вимогах, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку з 49476,70 грн. до 15000 грн. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу па військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38, 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відтак на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу в зазначеному розмірі 7339,83 грн. ( липень 2016 року (13 днів) 3526,38 грн. + серпень 2016 року (5 днів) 1366,84 грн./2 х 3 місяці). Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. З 1 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, яким передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів (зокрема, заробітної плати) у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів. Відповідно до змісту розрахунку компенсації інфляційного знецінення заробітної плати, його межею є лютий 2017 року включно щодо заборгованості по заробітній платі з листопада 2015 року по вересень 2016 року Відтак, сума компенсації є сумою інфляційних втрат нарахованих за кожен календарний місяць прострочення від дня звільнення. Листопад 2014 року 1273,34 грн. = 691,71 Грудень 2014 року 2612,41 грн. = 1340,68 Січень 2015 року 2298,58 грн. = 1110,69 Лютий 2015 року 2713,80 грн. = 1168,57 Березень 2015 року 3051,55 грн. = 987,39 Квітень 2015 року 3117,34 грн. = 572,24 Травень 2015 року 2552,18 грн. = 412,35 Червень 2015 року 6479,19 грн. = 1020,89 Липень 2015 року 3906,89 грн. = 654,67 Серпень 2015 року 2309,87 грн. = 405,57 Вересень 2015 року 2503,51 грн. = 382,18 Грудень 2015 року 2411,20 грн. = 334,33 Січень 2016 року 4029,94 грн. = 522,53 Лютий 2016 року 4754,07 грн. = 635,43 Березень 2016 року 4813,87 грн. = 595,28 Квітень 2016 року 3711,74 грн. = 330,03 Травень 2016 року 4547,29 грн. = 399,77 Червень 2016 року 4268,01 грн. = 383,75 Липень 2016 року 4239,43 грн. = 385,40 Серпень 2016 року 4475,58 грн. = 420,32 Вересень 2016 року 12116,97 грн. = 919,84 Усього 13673,62 грн. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи зміну звичного способу життя позивача, зусилля, які він докладав для відновлення свого порушеного права на оплату праці, моральна шкода підлягає компенсації в розмірі 3000 грн. З відповідача слід стягнути судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру в сумі 1280 грн.

Outcome: partial