Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визначення часток у спільному сумісному майні та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що на підставі свідоцтва про право на житло, право власності на квартиру [ADDRESS] належить позивачам та померлому [PERSON]. [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у вигляді частки квартири [ADDRESS]. Через те, що частки співвласників квартири не були визначені, вони не мають можливості оформити право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] Просили суд визначити частки у спільному сумісному майна та визнати за ними право власності за кожним у розмірі 1/4 частини квартири та визнати право власності в порядку спадкування за [PERSON] після смерті [PERSON] В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду письмову заяву, в якій підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили розглянути справу без їх участі. В судове засідання представник відповідача - Маріупольської міської ради Іванченко Н.О., яка діє на підставі довіреності, не з'явилась, надавши суду заперечення проти позову. В своїх запереченнях позов в частині визнання права власності в порядку спадкування вважала необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Посилалась на те, що спадкодавець належним чином не зареєстрував право власності на частину квартиру, а це є умовою для переходу право власності в порядку спадкування, тобто, фактично до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини. Проти задоволення позову в частині встановлення часток у праві власності не заперечувала та просила справу розглянути за її відсутності з урахуванням письмових пояснень. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.06. 1994 року № 21564[ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. (а.с.5) Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO]. (а.с.6) Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого Будинком одруження м. Жданова Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 серпня 1970 року. (а.с.8) За свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER] виданими Приморським ЗАЦС Донецької області, батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого Маріупольським Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 14 вересня 1996 року та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». (а.с.11) Як вбачається зі спадкової справи № 431/2013, заведеної після смерті [PERSON], померлого [INFO], донькаспадкодавця [PERSON] у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємець [PERSON] також у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори. Інший спадкоємець - син [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку. Інших спадкоємців першої черги за законом не має. (а.с. 44-46, 52) Крім того, спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь доньки спадкодавця [PERSON] - [PERSON], що підтверджується відповідними заявами. (а.с.46,52) Відповідно до ст.. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні та юридичні особи. Таким чином, між сторонами мають місце правовідносини, що виникають із права спільної сумісної власності. Відповідно до ст.. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємицею першої черги, як донька спадкодавця. Відповідно до ст.. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщин. Інші спадкоємці першої черги - [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь особи, яка прийняла спадщину. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріусу Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г. від 01.08. 2014 року за № 1017/02-31 позивачу [PERSON] відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], після померлого [PERSON], у зв'язку відсутністю у спадкоємця документів, підтверджуючих державну реєстрацію нерухомого майна в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації». (а.с.18) Згідно ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як слід зі свідоцтва про право власності на житло від 16.06. 1994 року, [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить право приватної спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, яка була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Дане свідоцтво було видано на підставі розпорядження № 21564 від 16.06. 1994 року. Згідно ст.. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто, приватизація включає в себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформлюється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02. 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, передача житла з державного житлового фонду на користь громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07. 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинності на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавцем [PERSON] за життя було набуто право власності на частину квартиру [ADDRESS], оскільки йому та членам його родини було видано свідоцтво про право власності на житло, яке виділялось з державного житлового фонду, тому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що спадкодавець за життя не набув права власності на частину квартиру, а тому спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05. 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Таким чином, частки співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] є рівними, тобто кожному з них належало по 1/4 частці. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/4 частки у праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] Оскільки позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину та на користь якої відмовились від прийняття спадщини інші спадкоємці, тому у суду є всі підстави для визнання за нею право власності в порядку спадкування на ? частину. Решта позовних вимог є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки не надано доказів того, що це право оспорюються чи не визнається іншими особами. Виходячи з вищенаведеного, суд позовні вимоги задовольняє частково. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial