Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що [INFO] померла [PERSON]. Її спадкоємцями є син [PERSON] та [PERSON]. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка складається з наступного: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1, 2022 га., розташована на території Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер: [NUMBER]; земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0, 2844 га., яка розташована на території Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер: [NUMBER]; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 1321 га., яка розташована на території Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Тому спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. для отримання свідоцтва про право на спадщину.Але нотаріусом було видано тільки два свідоцтва в рівних частках. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 1321 га. з кадастровим номером [NUMBER] було відмовлено, оскільки не було надано оригіналів правовстановлюючих документів щодо вказаної земельної ділянки. Тому просили суд визнати за кожним з позивачів право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] по ? частці земельної ділянки, площею 0, 1321 га., розташованої на території Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Представник позивача подала до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримала, просила задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. У судове засідання представник Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно ч. 2ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], видане ВК Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. На час відкриття спадщини спадкоємцями за законом були діти померлої: [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER]) та [PERSON] (свідоцтво про народження та свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER]). За життя [PERSON] заповіту щодо належного їй майна не склала. З матеріалів спадкової справи майна померлого вбачається, що 11.03.2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. з заявами про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON]. 02.08.2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Після чого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по ? чатці на земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER] та [NUMBER]. Окрім того 02.08.2016 року приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 1321 га., розташованої на території Хотівської сільської ради, що належала померлій [PERSON], оскільки не надано правовстановлюючих документів. [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження позивачів та свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON], які наявні в матеріалах справи. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] належить на праві приватної власності [PERSON]. Ст. 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільсько-господарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. За ст. 125 ЗК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, встановлюється належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved