Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилався на те, що у ВДВС Селидівського міського управління юстиції Донецької області перебуває на виконанні виконавчий лист,виданий Київським районним судом м.Донецька 01.06.1993 року,згідно якого [PERSON] зобовязаний повернути йому борг. До теперішнього часу із-за незаконних дій ВДВС Селидівського міського управління юстиції рішення Київського районного суду м.Донецька не виконано. У звязку із чим він був вимушений звертатися до суду зі скаргою на дії ВДВС Селидівського міського управління юстиції. Рішенням Київського районного суду м.Донецька від 16.03.2012 року його скарга задоволена,визнано, що діями ВДВС Селидівського міського управління юстиції Донецької області порушені його права. Для звернення зі скаргою до суду він був змушений користуватися послугами адвоката. За одержання правової допомоги він сплатив грошові кошти в розмірі 26435 російських рублів, що еквівалентно 6608 грн.. Крім того, із-за незаконних дій ВДВС Селидівського МУЮ Донецької області йому завдано моральних страждань з приводу неможливості протягом більше 20 років отримати свої гроші. Моральні страждання виразилися в нервозності,в безпорадності, в небажанні виконати рішення суду. Просив стягнути з ВДВС Селидівського міського МУЮ Донецької області на його користь витрати на оплату правової допомоги в сумі 6608 грн. та на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.. Рішенням Селидівського міського суду від 23 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилався на те,що ним доведено звернення до суду зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби. Рішенням суду його позовні вимоги були задоволені і дії ВДВС визнано незаконними, що давало йому підстави для звернення до суду з вимогами про стягнення витрат на правову допомогу та моральну шкоду. Судом не досліджено договір про надання юридичної допомоги від 23.11.2011року,не надана йому правова оцінка, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення . Цей договір підтверджує надання правової допомоги та її оплату. Судом безпідставно не прийнято до уваги квитанцію про вартість юридичної допомоги та квитанцію до прибуткового ордеру від 05.04.2012 року,з посиланням на те, що рішення по скарзі на незаконні дії Селидівського ВДВС було прийнято 16.03.2012 року. Судом не прийнято до уваги, що оплата послуг повинна була бути проведена після прийняття судового рішення і те,що така оплата була проведена підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру. Діюче законодавство України не містить норми, коли саме видається довідка про вартість юридичної допомоги: до надання юридичної допомоги, під час надання допомоги чи після її здійснення. Також довідка зазначає тільки вартість юридичної допомоги, може бути взята в будь-який час. Квитанція до приходного ордеру вказує на те, що позивач дійсно сплатив послуги за надання юридичної допомоги відповідно до договору від 23.11.2011 року. Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд не взяв до уваги те, що моральна шкода спричинена йому діями ВДВС, які суд визнав своїм рішенням від 16.03.2012 року незаконними. Моральна шкода не може бути відшкодована шляхом прийняття рішення на користь позивача. Моральна шкода відшкодовується в грошовій формі , а не шляхом прийняття рішення суду на користь позивача. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повістки особисто [PERSON] та заявою начальника Селидівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області про слухання справи у відсутність представника (а.с.87,92-94). Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно наказу Міністерства юстиції України №569/5 від 01.03.2016 року ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області змінив підпорядкування та найменування на Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Ухвалою Селидівського міського суду від 17 листопада 2016 року замінено первісного відповідача-ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області на належного- Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року задоволено скаргу [PERSON], а тому відновлення його порушеного права є достатньою компенсацією спричинення позивачеві шкоди. Разом з тим, такий висновок суперечить нормам матеріального права та встановленим обставинам. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вказував на те, що йому завдано моральної шкоди у результаті незаконних дій відділу ДВС Селидівського міського управління юстиції Донецької області,допущених невиконанням судового рішення. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Пунктом 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам розяснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173,1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, поза увагою суду залишилось те, що у спорі, де відповідачем є орган державної влади необхідно у передбаченому процесуальним законом порядку вирішити питання про залучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області , суд першої інстанції розглянув справу без вирішення питання про залучення до участі у справі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Незалучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з відповідного органу державної влади. Крім того, із наданої копії ухвали Київського районного суду м. Донецька від 16 березня 2012 року (а.с.6), на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на надання правової допомоги, вбачається, що скаргу [PERSON] на дії державного виконавця ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області задоволено. Постанову державного виконавця ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області від 04.04.2005 року про закінчення виконавчого провадження визнано неправомірною та скасовано. Між тим, в наданій копії не зазначено відомостей про те, чи набрало зазначене судове рішення законної сили. Дані про це відсутні. Тому це не може розцінюватися як належний та допустимий доказ спричинення позивачеві незаконними діями чи бездіяльністю державного виконавця ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області моральної шкоди в розумінні положень статей 58, 59 ЦПК України, та не вважається преюдицією відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України ,що давало б безспірні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відмовляючи у позові в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що достатніх доказів для підтвердження того факту, що позивач звертаючись до Київського районного суду м. Донецька з відповідною заявою (скаргою) до ВДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області, скористався послугами фахівця в галузі права, сплативши за його послуги суму коштів у відповідному розмірі, позивач не надав, а надані довідка та квитанція до касового ордеру не приймаються до уваги, оскільки його скарга задоволена 16.03.2012 року, а подані документи датовані 05.04.2012 року та 18.05.2013 року, тобто гроші були сплачені після розгляду скарги. Разом з тим, такий висновок є передчасним, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. У частині 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені відповідним розрахунком. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. В матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до позовної заяви надано копію договору про надання юридичної допомоги, укладеного 23 листопада 2011 року між [PERSON] та адвокатом адвокатського кабінету в м.Міллєрово Ростовської області [PERSON] , пунктом 1.1 якого передбачено, що змістом доручення є підготовка матеріалів, виготовлення заяв, скарг та інших документів по справі, консультації, за необхідності представництво інтересів в судових засіданнях . Місцем виконання доручення зазначено Київський районний суд м. Донецька та суди інших інстанцій (п.1.1. договору). Вартість наданих послуг складає 26435 руб.. Згідно п.4 договору оплата наданих послуг здійснюється після ухвалення рішення у справі. Відповідно до довідки за підписом адвоката від 18.05.2013 року вартість послуг по наданню правової допомоги (підготовка та виготовлення скарги в суд першої інстанції, підготовка та виготовлення апеляційних скарг в апеляційний суд Донецької області,звернення в суди першої та другої інстанції) по цивільній справі за скаргою [PERSON] на дії відділу Державної виконавчої служби Селидівського міського Управління юстиції в Донецькій області складає 26435 рублів. В ксерокопії квитанції до прибуткового ордеру адвокатської палати Ростовської області від 05.04.2012 року зазначено, що прийнято від [PERSON] за договором доручення від 23.11.2011 року 26435 руб.. Розрахунок таких витрат не надано, що позбавляє можливості суд визначити суму,яка підлягала б стягненню відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Долучені до матеріалів справи копії документів посвідчуються суддею на підтвердження факту відповідності копій дослідженим судом оригіналам документів (ст. 138 ЦПК України). Наявна у справі копія квитанції про оплату послуг [PERSON] таким вимогам не відповідає, та іншим чином їх відповідність оригіналу не завірена. Крім того, в наданій копії ухвали Київського районного суду м.Донецька від 16 березня 2012 року не зазначено відомостей про те, чи набрала зазначена ухвала законної сили. Дані про це відсутні. Тому це не може бути безперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Оскільки судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до розгляду справи відповідного територіального органу Державної казначейської служби України, а у суду апеляційної інстанції відсутні такі повноваження та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині компенсації витрат на правову допомогу, то позовні вимоги не підлягають задоволенню і в їх задоволенні слід відмовити. За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав. Ухвалою судді апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2017 року при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Селидівського міського суду від 23 грудня 2016 року за клопотанням апелянта було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1212,64 грн. до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до положень статтей 82, 88 та 297 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню не сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1212,64 гривень.

Outcome: partial