Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання боргової розписки недійсною. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що 15 травня 2012 року на пропозицію [PERSON] посприяти у її працевлаштуванні вона передала відповідачеві фотокопії необхідних для цього документів. Також, як стверджувала позивач, вона передала [PERSON] декілька аркушів паперу, на яких був відсутній текст, але на яких нею попередньо виконано її підпис. Це було необхідно для того, щоб відповідач підготував від імені [PERSON] заяву про прийняття на роботу. Жодних коштів у борг від [PERSON] вона не отримувала. Позивач зазначила, що 20 липня 2015 року вона отримала постанову державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження, з якої дізналась, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц з неї стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у сумі 206407,99 грн. [PERSON] вказувала, що текст розписки про отримання нею грошових коштів від 15 травня 2012 року був внесений на папір без її відома після того, як вона вчинила підпис на чистому аркуші, грошових коштів вона не отримувала. Покликаючись на згадані обставини та норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсною розписку про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги свого довірителя, просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Також він зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, позаяк початок його перебігу слід обраховувати з дня постановлення Апеляційним судом м. Києва ухвали від 18 листопада 2015 року у справі №755/12016/13-ц. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили, що факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 15 травня 2012 року та отримання позичальником коштів у борг встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц. Також представник відповідача стверджував, що [PERSON] пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійною розписки про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року. З цих підстав [PERSON] та його представник просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. За клопотання представника позивача судом ухвалою від 20 квітня 2018 року призначено у справі судову технічну експертизу документа для перевірки доводів позивача щодо того, що текст розписки був внесений на папір без відома [PERSON] після того, як вона виконала свій підпис на порожньому аркуші паперу, а отже, що вона не отримувала грошових коштів за договором позики від 15 травня 2012 року. 11 вересня 2018 року судовим експертом повернено без виконання ухвалу про призначення судової технічної експертизи документи у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання боргової розписки недійсною у зв'язку з тим, що експерту не було надано для проведення дослідження оригінал розписки про отримання грошових коштів від 15 травня 2012 року Представник позивача після повернення справи з експертної установи та поновлення провадження у справі додатково пояснив, що відповідач [PERSON] ухилився від подання експерту необхідного документа, а тому відповідно до приписів ст. 109 ЦПК України просив суд визнати факт того, що текст розписки від 15 травня 2012 року був внесений на папір без відома [PERSON] після того, як вона виконала свій підпис на порожньому аркуші паперу. Представник відповідача пояснив, що його довіритель не ухилявся від подання експерту оригіналу розписки. Так, указаний борговий документ був переданий [PERSON] особі, яка була його представником при розгляді Дніпровським районним судом м. Києва цивільної справи №755/12016/13-ц, проте після завершення цієї справи розписка [PERSON] повернута не була, а у подальшому відповідач втратив зв'язок зі своїм представником. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у справі №755/12016/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 15 травня 2012 року у сумі 206407,99 грн, що складається з основного боргу у сумі 160000,00 грн, втрат від інфляції та трьох процентів від простроченої суми у розмірі 46329,08 грн. При цьому судом було встановлено факт отримання 15 травня 2012 року позичальником [PERSON] від позикодавця [PERSON] грошових коштів у сумі 160000,00 грн, що, ураховуючи реальний характер договору позики, свідчить про укладення сторонами договору позики від 15 травня 2012 року. З огляду на наведені обставини та приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд позбавлений можливості перевіряти факт укладення чи дійсності договору позики у випадку, коли дійсність такого договору встановлена судом в межах розгляду справи за позовом між цими ж сторонами про стягнення заборгованості. Крім цього, суд звертає увагу позивача [PERSON], що нормою ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. У своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 Верховний Суд України зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Системно проаналізувавши згадані норми права, ураховуючи наведену правову позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що боргова розписка є документом, який підтверджує укладення договору позики та посвідчує факт передання грошей, але сама по собі правочином не є, а тому не може бути визнана судом недійсною (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц). За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позвоних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання боргової розписки недійсною. З огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed