Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002713 від 10 серпня 2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»; стягнути з відповідача на користь [PERSON] у розмірі 68 850 грн. сплачену комісію за організацію згідно зазначеного договору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 серпня 2015 року між [PERSON] та ТОВ ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Toyota Rav 4 2.2 Diesel AT Live. На виконання своїх обов'язав позивач здійснив платіж у розмірі 68 850 грн. Однак, відповідач уклав договір фінансового лізингу без визначення речі з індивідуальними ознаками, а отже, даний договір не містить істотної умови, якою є предмет договору. Крім того, п.п. 4.3.6, 6.4 договору суперечать чинному законодавству. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 серпня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] було укладено договір № 002713 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Toyota Rav 4 2.2 Diesel AT Live. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначає, що договір фінансового лізингу не містить такої істотної умови, як предмет договору. Однак, у вказаному договорі зазначено, що предметом договору є автомобіль Toyota Rav 4 2.2 Diesel AT Live. Чинним законодавством, яке регулює відносини лізингу, не встановлено обов'язковість зазначення у договорі фінансового лізингу індивідуальних ознак речі, якою в даному випадку є автомобіль. Крім того, усі індивідуальні ознаки предмета лізингу, а саме: найменування, тип, марка, модель, заводський номер, номер двигуна, колір та інше зазначаються в акті прийому-передачі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору фінансового лізингу [PERSON] не довів ту обставину, що при укладенні договору сторонами не було додержано вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Що стосується доводів позивача щодо невідповідності пунктів 4.3.6, 6.4 договору чинному законодавству, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Так, позивач підписав договір фінансового лізингу, в якому чітко визначено його істотні умови та платежі за договором, а отже [PERSON] погодився з умовами договору. Ніщо не заважало позивачу після ознайомлення з умовами договору та у разі незгоди з його змістом відмовитися від підписання. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскільки договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодився на його укладення. Повернення коштів за договором фінансового лізингу є похідним від визнання недійсним договору, а тому у разі відсутності підстав для визнання договору недійсним відсутні підстави для стягнення коштів, які були сплачені позивачем як комісія за організацію. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed