Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 20 серпня 2012 року [PERSON] позичила у нього 6000 грн та зобов'язалась повернути позику до 13 серпня 2013 року. 21 листопада 2013 року [PERSON] знову позичила у [PERSON] 6000 грн та зобов'язалась повернути грошові кошти до 20 жовтня 2014 року. Факт отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів у позику підтверджується власноруч написаними розписками. До тепер [PERSON] грошові кошти отримані у позику не повернула, а відтак із неї має бути стягнуто суму позики у розмірі 12000 грн, інфляційні втрати станом на 2 квітня 2015 року у розмірі 5939,87 грн, а також 3 % річних станом на 2 квітня 2015 року у розмірі 482,30 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що відповідно до розписки від 20 серпня 2012 року [PERSON] отримала у позику від [PERSON] 6000 грн та зобов'язалась повернути позику до 13 серпня 2013 року (а. с. 4). Згідно розписки від 21 листопада 2013 року [PERSON] отримала у позику від [PERSON] 6000 грн та зобов'язалась повернути позирку до 20 жовтня 2014 року (а. с. 5). Відповідно до вищевикладеного, між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики, а саме від 20 серпня 2012 року та від 21 листопада 2013 року. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, відповідачка [PERSON], відповідно до правила ст. 253 ЦК України є такою, яка прострочила виконання зобов'язання з 14 серпня 2013 року за договором позики від 20 серпня 2012 року, а також з 21 жовтня 2014 року за договором позики від 21 листопада 2013 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вищевказаного правила, розписка про отримання позики є тим належним та допустимим доказом, що посвідчує передання позикодавцем позичальникові визначеної грошової суми. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, зокрема про те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. У разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Згідно вищевказаного, позивач [PERSON] має право на отримання від [PERSON], яка прострочила виконання зобов'язання, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором та законом. Розмір інфляційних втрат за договором позики між сторонами від 20 серпня 2012 року, починаючи з 14 серпня 2013 року (дата початку прострочення виконання зобов'язання) по 2 квітня 2015 року включно (дата здійснення позивачем розрахунку заборгованості) становить 2166,04 грн. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період з 14 серпня 2013 року по 2 квітня 2015 року, тобто в межах розрахованих позивачем [PERSON] Індекс інфляції за березень 2015 року для розрахунку не брався, оскільки опублікований був у Газеті центральних органів виконавчої влади України «Урядовий кур'єр» № 65 від 9 квітня 2015 року, тобто після 2 квітня 2015 року, тобто після останнього дня здійснення розрахунку індексу інфляції позивачем: 99,3 % х 100,0 % х 100,4 % х 100,2 % х 100,5 % х 100,2 % х 100,6 % х 102,2 % х 103,3 % х 103,8 % х 101,0 % х 100,4 % х 100,8 % х 102,9 % х 102,4 % х 101,9 % х 103,0 % х 103,1 % х 105,3 % = 1,36100717. 6000 х 1,36100717 - 6000 = 2166,04 грн (розмір інфляційних втрат). Розмір інфляційних втрат за договором позики між сторонами від 21 листопада 2013 року, починаючи з 21 жовтня 2014 року (дата початку прострочення виконання зобов'язання) по 2 квітня 2015 року включно (дата здійснення позивачем розрахунку заборгованості) становить 1000,83 грн. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період з 21 жовтня 2014 року по 2 квітня 2015 року, тобто в межах розрахованих позивачем [PERSON] Індекс інфляції за березень 2015 року для розрахунку не брався за вищевказаних підстав: 102,4 % х 101,9 % х 103,0 % х 103,1 % х 105,3 % = 1,16680532. 6000 х 1,16680532 - 6000 = 1000,83 грн (розмір інфляційних витрат). Згідно вищезазначеного, загальний розмір інфляційних втрат за зобов'язаннями, що стосуються невиконання укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів позики у розрахований період, становить 3166,87 грн (2166,04 + 1000,83 = 3166,87). Розрахунок 3 % річних за період невиконання [PERSON] зобов'язання з повернення позики за договором позики від 20 серпня 2012 року, тобто з 14 серпня 2013 року по 2 квітня 2015 року включно, тобто по дану здійснення такого розрахунку позивачем у справі [PERSON], повинен становити 293,92 грн (6000 х 596 (кількість днів з 14 серпня 2013 року по 2 квітня 2015 року включно) х 3 % річних / 365 (кількість днів у році) = 293,92 грн). Розрахунок 3 % річних за період невиконання [PERSON] зобов'язань з повернення позики за договором позики від 21 листопада 2013 року, тобто з 21 жовтня 2014 року по 2 квітня 2015 року, тобто по дану здійснення такого розрахунку позивачем у справі [PERSON], повинен становити 65,10 грн (6000 х 132 (кількість днів з 21 жовтня 2014 року по 2 квітня 2015 року включно) х 3 % річних / 365 (кількість днів у році) = 65,10 грн). Відповідно до вищевказаного, загальний розмір 3 % річних за невиконаними [PERSON] зобов'язаннями, що стосуються повернення отриманих позик, становить 359,02 грн (293,92 + 65,10 = 359,02). Отже, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Доводи [PERSON] про стягнення на його користь 2000 грн понесених витрат на правову допомогу є необґрунтованими, оскільки ним не надано розрахункового документу, що підтверджує факт надання послуг (Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року N 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за N 40/10320). Таким чином, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 205,30 грн документально підтверджених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial