Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з зазначеним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу має неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Батько дитини не надає дозволу на виїзд дитини за межі України. Просила суд надати дозвіл на багаторазове вивезення неповнолітнього сина за межі України на весь час до досягнення дитиною 18 років, без згоди батька у її супроводі. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18 травня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межи України неповнолітньої дитини без згоди батька задоволено. Надано дозвіл [PERSON], [INFO], тимчасово виїжджати у супроводі [PERSON] за межі України без згоди і супроводу батька [PERSON] до досягнення ним 16 років та дозволити [PERSON] виготовити для цього необхідні проїзні документи. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач [PERSON] та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за межи України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування доводів скарги апелянт посилався на те, що позивачка не надала будь-якої інформації про місце та умови майбутнього проживання дитини за кордоном та не змогла визначитись відносно того, куди саме вона має намір виїхати з дитиною за кордон та чи відповідає інтересам сина виїзд його за межі України. Позивачка не надала інформації , як про місце, так і умови майбутнього проживання з дитиною за кордоном. Саме відсутність вказаної інформації та повна невизначеність були визначальними у його запереченнях проти надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон. Однак, без відповідної аргументації суд надав дозвіл на виїзд дитини за кордон в Російську Федерацію на вісім років наперед. В судове засідання апеляційного суду сторони та представник третьої особи не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 47, 48, 49, 50). Позивачка [PERSON] надала свої письмові заперечення на апеляційну скаргу, в якій вважала доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] безпідставними, а тому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу останнього - відхилити (а.с.54 - 55). Одночасно вона надіслала до апеляційного суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності (а.с.56 - 57). Виконком Селидівської міської ради просив розглянути цивільну справу у відсутності представника органу опіки та піклування, залишивши рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 51, 52). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON], виходячи з наступних підстав. Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 2 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції встановив, що після розірвання шлюбу між подружжям, сторони почали проживати окремо. Дитина проживає спільно з матір'ю. Рішенням Селидівської міської ради № 278 від 23 листопада 2011 року встановлена участь [PERSON] у вигляді зустрічі з малолітнім сином - [PERSON], [INFO], у вигляді двох днів зустрічі у суботу та неділю з 9.00 до 18.00 годин два рази на місяць, за попередньою домовленістю з матір'ю дитини. Матір дитини бажає тимчасово вивезти дитину за кордон у зв'язку з проведенням АТО на території Донецької області. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що не має жодних обставин, які обмежують право виїзду дитини за кордон і вважав, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права останньої на тимчасовий виїзд за межі України судом не встановлено. Однак погодитись з рішенням суду не можна, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про надання дозволу неповнолітній дитині - [PERSON] виїжджати за межі України, суд не дотримався в повній мірі вимог діючого законодавства. Так, відповідно з вимогами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з цими нормами регулювання виїзду неповнолітньої дитини за межі України має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів цієї дитини. Звертаючись із зазначеним позовом, позивачка ставила питання про надання дозволу на багаторазове вивезення неповнолітнього сина за межі України на весь час до досягнення дитиною 18 років з дозволом на оформлення проїзних документів неповнолітньому [PERSON] без згоди батька. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що її сім'ї надійшло запрошення від родичів погостювати за межами України на час проведення АТО та вважала, що така подорож має велике значення для духовного і фізичного розвитку дитини, гарантує його розвиток у спокійній обстановці. Позивачка [PERSON] також вказала, що вона має можливість періодично вивозити сина на відпочинок, а тому й просила задовольнити її позов. Задовольняючи позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України та на виготовлення необхідних проїзних документів, на майбутнє, до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька, суд першої інстанції не звернув увагу, що Закон передбачає надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд, з визначенням його початку й закінчення. Втім, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення конкретного періоду та місця перебування дитини за кордоном, не суперечить положенням чинного законодавства. При цьому, рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон з виготовленням проїзних документів, на майбутнє, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди батька, без визначення початку і закінчення періоду виїзду, як і місця перебування дитини за кордоном, ухвалено всупереч вимогам матеріального закону. Суд не врахував і того, що позивачка не надала доказів відносно надання запрошення родичів погостювати їй разом з дитиною за межами України, як і умов перебування дитини за кордоном. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову [PERSON], заявленого до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межи України зі згодою на виготовлення проїзних документів без згоди батька. Доводи апеляційної скарги відповідача апеляційний суд визнає обґрунтованими, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зазначеного позову [PERSON] Установивши відповідні факти, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права до цих правовідносин та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За таких обставин, відповідно до вимог п.п. 2 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог про надання дозволу на виготовлення проїзних документів й виїзд дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, задовольнивши апеляційну скаргу відповідача.

Outcome: dismissed