Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У жовтні 2016р. [PERSON] звернулась до суду із уточненим в подальшому позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2009року належить будинок [ADDRESS] в якому у 2004 році був зареєстрований відповідач по справі [PERSON], який є її онуком. Зазначала, що [PERSON] у 1993році залишив спірний будинок та з цього часу в ній не проживав, його особисті речі в будинку відсутні. Місце проживання відповідача в теперішній час не відомо, оскільки зв'язок із ним відсутній та до будинку він не приходить. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстрації за зазначеною адресою. Позивачка та її представник, діюча на підставі довіреності від 15 вересня 2016року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання, про що надали до суду відповідну заяву (а.с.17,44) Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.37,38,43). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книги третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачці на праві приватної власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2009року належить будинок [ADDRESS] (а.с.26-27, 28). Право власності позивачки на будинок [ADDRESS] зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8,9). Відповідно до довідки (виписки із будинкової книги про склад сім'ї та реєстрацію) №1335 від 14.09.2016р. в будинку позивачки зареєстрований її онук - [PERSON] (а.с.7,41,42). Встановлено, що [PERSON] з 1993 року в будинку [ADDRESS] не проживає, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], завіреними Головою СОН «Дзержинський» (а.с.12,13,14). Факт не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] також підтверджується відміткою поштового відділення, згідно якої [PERSON] за зазначеною адресою відсутній (а.с.37). У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач відсутній в будинку понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 551,20грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору (а.с.6). На підставі ст.ст. 391, ч.2 ст.405 ЦК України,

Outcome: partial