Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], у якому просив зняти арешт з квартири [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалами Ленінградсього районного суду міста Києва ВХ363 від 01.06.1999 року, 391 від 23.06.1999 року та ухвалою від 21.05.1999 року у межах цивільної справи № 2-270/2000 у порядку забезпечення позову було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено її відчуження. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв, а тому суд, вважає за можливе розглядати справу у його відсутність та ухвалити у справі заочне рішення. Представник житлово-будівельного кооперативу «Авіатор-17» у судове засідання не з'явився, просив слухати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог даного позову, що зумовлює необхідність його задоволення, виходячи з наступного. Ухвалами Ленінградсього районного суду міста Києва ВХ363 від 01.06.1999 року, 391 від 23.06.1999 року та ухвалою від 21.05.1999 року у межах цивільної справи № 2-270/2000 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ЖБК «АВІАТОР-17» про визнання права власності на частину квартири, у порядку забезпечення позову, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено її відчуження. Ухвалою Ленінградського районного суду міста Києва від 30 березня 2000 року у справі № 2-270/2000 позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа: ЖБК «АВІАТОР-17» про визнання права власності на частину квартири залишено без розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови № 6 від 27 серпня 1996 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з акту опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису (звільнення з-під арешту), розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Вказане кореспондується і положеннями частин 1-2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»відповідно до яких особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2006 року визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири № 146 по вулиці Ірпінській в місті Києві. Право власності позивача на вказану квартиру підтверджується витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна і його права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном порушуються внесеними до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записами про обтяження - арешту вказаної квартири, а таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Таким чином, із врахуванням того, що цивільна справа, в межах якого були накладені арешти, залишена без розгляду, з метою недопущення обмеження прав власника майна, суд вважає за необхідне позовну заяву [PERSON] задовольнити і скасувати заходи забезпечення позову, що були застосовані ухвалами Ленінградсього районного суду міста Києва ВХ363 від 01.06.1999 року, 391 від 23.06.1999 року та ухвалою від 21.05.1999 року у межах цивільної справи № 2-270/2000. На підставі викладеного,

Outcome: approved