Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

У жовтні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов Департаменту патрульної поліції (надалі по тексту - позивач) до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач), у якому позивач просив суд стягнути на свою користь майнову шкоду у розмірі 28 554,87 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1 921,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2016 року близько 11 год. 30 хв. по вул. Володимирській, 50 в місті Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю службового транспортного засобу марки «Toyota», модель «Prius», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Зазначена ДТП мала місце з вини [PERSON] , внаслідок якої був пошкоджений вказаний транспортний засіб, який належить на праві власності позивачу. Відповідно до висновку експертного дослідження № 19/13-1/138-ЕД/17, складеного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого у ДТП транспортного засобу становить 28 554,87 грн. Таким чином, позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню матеріальна шкода зважаючи на положення ст.ст. 22, 1166,1187 ЦК України, завдана внаслідок ДТП та судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідкою форма 20. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді від 05.12.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що гр. [PERSON] 21.12.2016 приблизно о 11 год. 30 хв., керуючи транспортним засобом «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , у м. Києві по вул. Володимирській, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля «Шкода», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого відбулось зіткнення та пошкодження вказаних транспортних засобів. Вказаними діями гр. [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2017 року була встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за відповідачем [PERSON] та притягнуто останнього до відповідальності в межах санкції ст. 124 КУпАП (а.с. 7). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Власником автомобіля марки «Toyota», модель «Prius», номерний знак [NUMBER] є Департамент патрульної поліції (а.с. 8). Внаслідок вказаного ДТП автомобіль марки «Toyota», модель «Prius», номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження, що доведено в судовому засіданні. Як вбачається з висновку експертного дослідження № 19/13-1/138-ЕД/17, складеного 19.02.2018 року судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого у ДТП транспортного засобу марки «Toyota», модель «Prius», номерний знак [NUMBER] , у результаті ДТП, яка сталась 21.12.2016 року станом на 19.03.2018 року становить 28 554,87 грн. (а.с. 9-33). Як зазначає позивач, оскільки вина [PERSON] , який перебував за кермом службового автомобіля під час ДТП доведена, він в розумінні положень ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, він має нести відповідальність та відшкодувати спричинені збитки. За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так судом встановлено, що ДТП сталась під час виконання відповідачем службових обов`язків. Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Приписами ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому слід зазначити, що Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено спеціального порядку і розміру матеріальної відповідальності поліцейських. Разом з тим, суд не може погодитись із твердженням представника позивача щодо застосування при прийнятті рішення виключно приписів ст. 1166 ЦК України, з огляду на правовідносини, в яких перебували на день вчинення дорожньо - транспортної пригоди. При цьому суд бере до уваги роз`яснення вкладені у п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» наступного змісту: під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й неотримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Зважаючи на те, що Законом України «Про Національну поліцію», який є пріоритетним для застосування, не передбачена спеціальна норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України, які в розумінні вимог чинного законодавства України, мають застосовуватись у тому разі, коли нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини. Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Частиною 1 ст. 132 КЗпП України встановлено. що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Такі випадки вказані у ст. 134 КЗпП України, а саме працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. При цьому, під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими законодавець пов`язує можливість покласти на працівника матеріальну відповідальність та стягнути за спричинену шкоду в повному розмірі. Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Отже, посилання на ст. 1166, 1187 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки відповідальність за вказаними нормами наступає у разі, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду внаслідок самовільного використання в особистих цілях транспортний засіб. В даному випадку дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання відповідачем трудових (службових) обов`язків, а отже відповідальність за заподіяну шкоду має наставати за нормами трудового законодавства. Разом з тим слід зазначити, ч. 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Зважаючи на обставини, які були встановлені в судовому засіданні, а саме, позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо в день її заподіяння, тобто 21 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Шевченківським районним судом м. Києва від 27 січня 2017 року, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, проте до суду з цим позовом позивач звернувся 11 жовтня 2019 року, тобто з пропуском річного строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Слід наголосити, що встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України не є в розумінні вимог чинного законодавства України, строком позовної давності і має застосовуватись судом незалежно від заяви відповідача. При цьому підстави для поновлення строків встановлених ст. 233 КЗпП України у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, як це передбачено ст. 234 КЗпП України відсутні. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на обставини встановлені в судовому засіданні, за відсутності підстав для застосування приписів ст. 134 КЗпП України, пропуску строку встановленого чинним трудовим законодавством України для стягнення з працівника на відшкодування матеріальної шкоди с, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, підстави стягувати з відповідача на користь позивача кошти судового збору відсутні. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed