Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з уточненням до позову, посилається, що з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 15.11.1991 року, у шлюбі 26.08.1992 року народився син [PERSON] та 29.10.1999 року народилася дочка [PERSON]. 27.08.2014 року шлюб було розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. За час шлюбу з відповідачкою 21.10.1999 року за договором купівлі-продажу вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я дружини відповідачки [PERSON] Враховуючи те, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, він має право на половину спірного майна як чоловік. За твердженням позивача добровільно відповідачка не визнає за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири, зазначеними діями відповідачка порушила його права, тому він подав позов до суду і просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,6 кв.м., в тому числі жила площа 41,3 кв.м., яка складається з: трьох житлових кімнат площею 10,2 кв.м., площею 18,3 кв.м., площею 12,8 кв.м.; кухні площею 5,2 кв.м., коридору площею 7,4 кв.м., двох шаф площею 0,3 кв.м., площею 0,8 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., ванної площею 2,0 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м. (а.с. 3-6, 45-46) У липні 2015 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину житлового двоквартирного будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, загальною площею 83,2 кв.м., в тому числі жила площа 33,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями: погребом під літ. «Б», сараєм під літ. «В», убиральнею під літ. «Г», навісом під літ. «Д», погребом під літ. «Е», парканом під літ. №1, посилаючись на те, що вказане майно у 2009 році було приватизовано [PERSON] та є їх спільною сумісною власністю подружжя, розподіл якого добровільно не відбувається, вона має право на половину цього будинку як дружина, але [PERSON] не визнає за нею права власності на 1/2 частини цього будинку (а.с. 48-49). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18.08.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на 1/2 частину квартири (а.с. 69-70). Позивач-відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали первісний позов і просять позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнав, надав заперечення на зустрічний позов (а.с. 97-99), просять у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали і просять позов [PERSON] залишити без розгляду, підтримали зустрічний позов і просять зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» у судове засідання не прибув, надав заяви про розгляд справи без участі 3 особи. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та відмовою у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини. За приписами статей 3, 4, 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Судом установлено і не заперечується сторонами, що 15 листопада 1991 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 27 серпня 2014 року. Під час шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу від 21 жовтня 1999 року було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,6 кв.м., в тому числі жила площа 41,3 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3096, зареєстровано в БТІ 25.10.1999 року. Оформлення правовстановлюючих документів здійснено на ім'я дружини [PERSON]. У відповідності до рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 28.07.2004 року № 0616 «Про дозвіл на переобладнання в приватних квартирах» та висновку комунального підприємства «Проектне бюро міста Ізюм» від 22 липня 2004 року [PERSON] надано дозвіл на переобладнання в квартирі за адресою: [ADDRESS], а саме: за рахунок зменшення площі коридору з 7,4 кв.м. до 6,8 кв.м. збільшена площа кухні з 5,2 кв.м. до 5,8 кв.м. Із матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу позивач [PERSON] працював в Державному підприємстві «Ізюмське лісове господарство» у Петрівському лісництві на посаді майстру лісу з 03 травня 1995 року по теперішній час, підприємством нараховувалась заробітна плата своєчасно; відповідач [PERSON] перебуває на пенсійному обліку як інвалід 2 групи загального захворювання з 02.12.2014 року. Під час шлюбу відповідач [PERSON] з 26.10.1999 року була зареєстрована і проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Під час шлюбу позивач [PERSON] в період з 30.06.2000 року по 22.11.2006 року був зареєстрований і проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Під час шлюбу позивач [PERSON] з 22.11.2006 року був зареєстрованим і проживав одноособово в житловому двоквартирному будинку за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, який належав на праві державної власності Державному підприємстві «Ізюмський лісгосп» на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 жовтня 2009 року, видане Левківською сільською радою Ізюмського району рішенням виконавчого комітету сільради від 13.10.2009 року № 118, державна реєстрація права власності 11.11.2009 року за № 594. Під час шлюбу 19 листопада 2009 року позивач [PERSON] здійснив приватизацію житлового двоквартирного будинку за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, шляхом безоплатної передачі і продажу надлишків загальної площі будинку. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2009 року, видане комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство-1 розпорядженням від 19.11.2009 року № 65, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий двоквартирний будинок під літ. «А-1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6. Суд виходить із того, що оспорюваним майном є: - трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,6 кв.м., в тому числі жила площа 41,3 кв.м., яка складається з: трьох житлових кімнат площею 10,2 кв.м., площею 18,3 кв.м., площею 12,8 кв.м.; кухні площею 5,8 кв.м., коридору площею 6,8 кв.м., двох шаф площею 0,3 кв.м., площею 0,8 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., ванної площею 2,0 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м., вартістю 9 874 гривні, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 21 жовтня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3096, зареєстровано в БТІ 25.10.1999 року; - житловий двоквартирний будинок під літ. «А-1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, загальною площею 86,5 кв.м., в тому числі жила площа 33,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями: погріб під літ. «Б», сарай під літ. «В», убиральня під літ. «Г», навіс під літ. «Д», навіс під літ. «Е», паркан №1; вартістю 151\~285 гривень, право приватної власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2009 року, видане комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство-1 розпорядженням від 19.11.2009 року № 65, зареєстровано в КП «Архітектурне бюро та БТІ Ізюмського району» 23.12.2009 року за № 594, зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.12.2009 року. (а.с.10-18, 23, 52-56, 57-59, 60, 100-103, 107, 109-112, 128) (інвентаризаційна справа № 9937) (інвентаризаційна справа № 8-594) Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України (в редакції Закону № 407-IV від 26.12.2002) цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Згідно абзацу першого пункту 2 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України (в редакції Закону № 407-IV від 26.12.2002 року) визнано такими, що втрачають чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України - Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 р. № 2006-VII. За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 р. № 2006-VII (далі КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містяться в пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України). У разі якщо одним із подружжя під час шлюбу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) придбано квартиру, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину квартири. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. За змістом ст. 3 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які перебувають у шлюбі між собою) щодо майна, набутого за час шлюбу, є статті 57, 6062 СК України. У відповідності до ст. 57 СК України (у редакції, яка була чинною на час приватизації будинку у 2009 р.), майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ст. 57 СК України (у редакції від 17.05.2012 р.) майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою згідно із Законом № 2913-VI від 11.01.2011 року, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Частину п'яту статті 61 СК України виключено на підставі Закону № 4766-VI від 17.05.2012 року. Норма ч. 5 ст. 61 СК України, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цією нормою, не підлягає застосуванню. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім цього, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток, а також поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до розяснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Суд виходить із того, що оспорювану трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], набуто сторонами за час шлюбу, що є підставою визнати вказане майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя й частки цього майна є рівними. За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу сторонами було придбано спірну квартиру, яка і є спільною сумісною власністю подружжя, суд задовольняє позовні вимоги позивача [PERSON], визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна. Суд вважає встановленим факт, що оспорюваний житловий двоквартирний будинок за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, є особистою приватною власністю [PERSON], як майно, набуте ним за час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Оскільки майно - житловий двоквартирний будинок за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Рудневе, вул. Петровська, буд. 6, не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] за недоведеністю. Відповідно до ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Суд вважає, що заходи забезпечення позову, встановлених ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року в порядку забезпечення зустрічного позову [PERSON], підлягають скасуванню (а.с. 71-72). [PERSON] є інвалідом 2 групи, звільнена від сплати судового збору, судові витрати не компенсуються у зв'язку із відмовою у задоволенні зустрічного позову. Позивач [PERSON] відмовився від відшкодування на його користь судових витрат.

Outcome: approved