Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

У квітні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до Індустріальної районної у місті ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, який уточнила у червні 2017 року, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею після смерті батька [PERSON]. За життя [PERSON] у безстрокове розпорядження на підставі рішення виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів від 08.09.1989 року №493 для будівництва особистого житлового будинку була надана земельна ділянка по вул. Бутова, 173-а в м. Дніпрі. [PERSON] не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на своє імя державний акт на право власності на земельну ділянку. На іншу частину спадкового майна позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Бутова, 173-а в м. Дніпрі, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 25 серпня 2013 року в м. Дніпропетровську. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Представник позивачки не заперечував щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) є дочкою [PERSON]. Згідно рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів №493 від 08.09.1989 року [PERSON] було надано в користування земельну ділянку площею 0,06 га по вул. Бутовій, 173-а у м. Дніпропетровську для будівництва індивідуального житлового будинку. 22.09.1989 року було складено акт про встановлення меж ділянки в натурі. Право власності на домоволодіння № 173-а по вул. Бутовій в м. Дніпропетровську не зареєстровано в КП ДМБТІ. Право власності на земельну ділянку [PERSON] не зареєстрував, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.12.2016 року. Згідно Свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 25 серпня 2013 року. Спадкоємцями за законом після його смерті є його дочка позивачка по справі та син [PERSON]. [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщини після смерті батька. У встановленому законом порядку позивачка 21.10.2016 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, відповідно до якого вона отримала спадкове майно, яке складається із частки у праві спільної сумісної власності на квартиру № 42 в м. Дніпро, вулиця Кільченська, будинок №3-а. Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05.12.2016 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок № 173-а та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Бутовій у м. Дніпро після смерті її батька [PERSON] у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та права власності на нерухоме майно за спадкодавцем на день відкриття спадщини. Відповідно до п. г ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Вищезазначеними нормами права встановлено, земельна ділянка може успадковуватися лише тоді, коли у її власника є правовстановлюючий документ, що посвідчує його право власності на таку земельну ділянку. А на сьогодні таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. [PERSON] за життя не отримував Державний акт на право власності на земельну ділянку по вул. Бутовій, 173-а в м. Дніпропетровську. Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею 6 цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. І якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право виготовити вже на себе державний акт. Відповідно до п. 1 перехідних положень Земельного кодексу України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, які прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку». Позивачкою не надано до суду рішення ради про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, 173-а. Оскільки до 01.01.2002 року місцевою радою не приймалося рішення про передачу у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки, ця земельна ділянка не може бути успадкована. Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] набув право постійного користування земельною ділянкою відповідно до раніше діючого законодавства, а саме ст. 51 Земельного кодексу України в редакції 1990 року. Відповідно до норм Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який діяв на час набуття спадкодавцем права постійного користування та норм діючого законодавства смерть особи користувача земельної ділянки не є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Враховуючи положення норм діючого законодавства про спадкування, за яким до складу спадщини відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, те, що спірна земельна ділянка використовується за її цільовим призначенням, позивачка не позбавлена права користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька безпідставні та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed