Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся з вказаним позовом до суду, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Г. 14.09.2004 за № 1640. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач ввела його в оману, запевняючи, що між ними було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування квартири, при цьому приватний нотаріус перевищив свої повноваження, посвідчуючи договір, який був підписаний позивачем без належних повноважень від імені дружини [PERSON], якій, як і позивачеві, належала 1/2 частки вказаної квартири. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач та її представник, будучи присутніми у судовому засіданні, заперечували проти доводів представника позивача та просили відмовити у задоволенні позову. Приватний нотаріус Сербін М. Г. у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час, дату та місце судового засідання, проте судова кореспонденція у справі не була вручена за колишньою адресою місця здійснення нотаріальної діяльності та була повернута з поштового відділення до суду. Від третьої особи ГТУЮ у м. Києві надійшли письмові пояснення, у яких серед іншого вказано клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника /т. ІІ а. с. 68-70/. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.1954, що посвідчено свідоцтвом про одруження, виданим Міським РАЦС м. Станіслав Станіславської області [NUMBER] /т. І а. с. 64/. 25.08.2004 [PERSON] уповноважила свого чоловіка - [PERSON] бути її представником у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна з питань отримання довідки-характеристики на належну на праві власності 1/2 частки квартири [ADDRESS] з метою дарування цієї частки [PERSON], для чого приватним нотаріусом КМНО Сербіним М. Г. було посвідчено довіреність та зареєстровано за № 1506, без права передовіри та строком дії до 25.08.2005. Відповідно до умов наданої довіреності, [PERSON] надала позивачеві право підписати договір дарування зазначеної квартири в державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів /т. І а. с. 47/. 14.09.2004 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сербіним М. Г., відповідно до якого позивач [PERSON], який діяв за себе та на підставі довіреності від [PERSON], подарував відповідачеві [PERSON], а остання прийняла в дар квартиру [ADDRESS], яка належала дарувателям на праві спільної сумісної власності у рівних частках, згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданим 09.12.1993 Бюро по приватизації виробничо-житловим ремонтно-експлуатаційного управління Господарського управління за розпорядженням № 1157 /т. ІІ а. с. 76, 77/. Рішенням Київської міської ради від 07.07.2016 № 559/559 «Про перейменування вулиць, проспекту та провулку у місті Києві», було перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, що посвідчено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві за актовим записом № 5170 /т. І а. с. 63/. Обґрунтування позову зводиться до тверджень, що відповідач фактично змусила позивача укласти договір довічного утримання, як вважав позивач, за яким відповідач зобов'язувалася утримувати та допомагати своїм батькам, натомість отримавши право власності на квартиру [ADDRESS], відповідач стала рідко навідувати позивача, а після смерті матері - [PERSON], припинила йому допомагати. Отримавши у листопаді 2013 року повідомлення від ПАТ «Київгаз» про донарахування за спожитий газ на ім'я відповідача, позивач звернувся до приватного нотаріуса Сербіна М. Г. для отримання копії договору, з якого йому стало відомо про дійсну природу вчиненого у 2004 році правочину. У позовній заяві вказано, що дружина позивача [PERSON] не знала про укладення договору дарування, а надана нею позивачу довіреність передбачала право підписання від її імені, а не будь-яке розпорядження майном. Тому право [PERSON] на розпоряджання своєю власністю та право на її волевиявлення були порушені при укладенні договору дарування, а повноваження нотаріуса - перевищені /т. І а. с. 43-45/. Надаючи суду пояснення, позивач підтвердив, що він та його дружина хотіли подарувати квартиру своїй онуці [PERSON] - доньці відповідача, але подарували останній, тому що онука була неповнолітньою, чого також хотіли обоє та він не був обманутий. Донька обіцяла доглядати його за це, але домовленості про це не було. Також позивач підтвердив, що він казав, що не потрібно повідомляти старшій доньці [PERSON] про те, що квартира була подарована молодшій. Позивач ствердно відповів на питання, що обов'язково читав документи, які давалися йому для підписання; ситуацій, за яких у нотаріуса просили його підписати, не читаючи, не було таких; при цьому також ствердно відповів, що його просили підписати позовну заяву, яку він не читав. Нотаріуса Сербіна М. Г. позивач знає особисто - звертався до нього за необхідності, між ними були хороші відносини. Позивач ствердно відповів, що його дружина [[PERSON]] розуміла значення своїх дій і хотіла подарувати квартиру доньці, коли надавала довіреність. Позивач підтвердив, що займав відповідальні посади, які передбачали керування чисельним штатом. Також, як підтвердив позивач суду, і 2004, і 2007 року він був здатний та керував автомобілем. Як встановлено під час судового розгляду і не заперечується сторонами у справі, позивач очолював Всесоюзне агентство авторських прав у Чехословаччині, Українське республіканське агентство авторських прав та останнім місцем роботи була посада помічника народного депутата Верховної Ради України ІІІ-го скликання. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.04.1988, позивач купив у [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області, жилою площею 24 кв. м. /т. ІІ а. с. 8-9/. Свідок [PERSON] показала суду, що з 1983 року знайома з сім'єю [PERSON], яка є дуже шанованою: і позивач, і його померла дружина, були високопосадовцями та займали відповідальні становища. З ними часто бачилася у Маріїнському парку та Парку Слави під час прогулянок, оскільки проживає поряд, обговорювали питання пов'язані з дітьми і квартирами. Вони неодноразово казали, що хотіли квартиру передати єдиній онуці [PERSON], оскільки у дочок квартири є, проте онука була неповнолітньою, тому вирішили подарувати доньці (відповідачу), для того, щоб у подальшому квартира була отримана онукою. Позивач з дружиною розказували свідку, що вони вказали у заповіті свою онуку, а у подальшому, уклали договір дарування. Свідок показала, що подружжя обговорювало та радилося з нею з приводу договору, оскільки їм було відомо про подібні обставини [укладення договору дарування квартири батьками] у родині свідка. Після 2004 року свідок також мала випадкові зустрічі з позивачем, зокрема, він запросив до себе додому свідка та її доньку [PERSON], присутніми при зустрічі у квартирі позивача також були відповідач та [PERSON], під час якої позивач сказав, що подарував квартиру своїй онуці ніби як через посередника доньку. Свідок вказала, що мови з приводу договору довічного утримання не було: позивач був дуже енергійною активною людиною, і він, і його дружина фінансово не були залежними - держава забезпечила їм хорошу пенсію за їхню працю, вони були забезпеченими людьми, мали дачу, як вони самі і стверджували. Свідок показала, що на той час, відповідач відкривала квартиру своїм ключем, вона допомагала позивачеві - прибирала у квартирі та готувала їжу. Будучи допитаною як свідок, [PERSON] показала, що проживає 38 років у сусідній квартирі [[ADDRESS]] до позивача, з ним постійно проживає його донька [PERSON] [представник позивача], яка його доглядає. З відповідачем свідок не знайома та не бачила її раніше. Про договір дарування між сторонами свідку нічого невідомо. [PERSON] суду у своїх показах як свідок показала, що перебуває у дружніх відносинах з донькою позивача - [PERSON] [представником позивача] останні 27 років, протягом цього часу знайома і з позивачем та його дружиною, часто була у них у гостях, проте ніколи не бачила відповідача. На родинних святах [PERSON], на яких свідок була присутня, вона відповідача також не бачила. Свідок показала також, що у її присутності позивач з дружною не вели розмов про дарування квартири відповідачу, чула розмови про договір довічного утримання, що дві сестри повинні доглядати батьків. Свідок показала, що пригодила у гості до позивача, іноді телефонувала, іноді просили щось купити, приходила коли була потреба. У 2013 році, коли позивач дізнався про те, що він не є власником квартири, у якій проживає, він дуже переживав, свідок стала частіше приходити, оскільки позивачеві необхідна була підтримка, також показала, що іноді буває з ним, доглядає, коли [PERSON] відлучається. На похоронах [PERSON] свідок не була присутня. У 2004 році нечасто зустрічала позивача, приблизно раз в півроку, коли виходили з [PERSON] з дому. Окремо з [PERSON] свідок не спілкувалася, лише у присутності позивача. Свідок показала, що їй невідомо розмір пенсії позивача та хто нею розпоряджається. З приводу відносин з своїми доньками позивач нічого не казав свідку. Свідок [PERSON] показала, що позивач казав свідку у 2004 році, що він хотів укласти договір довічного утримання з донькою [PERSON] (відповідачем) і уклав, як був переконаний, саме такий договір. Свідок показала суду, що позивач не казав, чи молодша донька йому пропонувала щось з приводу квартири або довічного утримання. Свідок [PERSON] показала суду, що іншого майна, окрім квартири у позивача не було. Свідок [PERSON]. у судовому засіданні показала суду, що з старшою донькою позивача [PERSON] [представником позивача] перебуває у давніх дружніх відносинах. У листопаді 2013 році [PERSON] повідомила свідку у телефонній розмові, що на адресу батька (позивача) надійшла квитанція, у якій вказано власником особового рахунку [PERSON] (відповідача), з чого зробила висновок, що квартира належить останній. Свідок показала, що позивачеві також не було відомо до листопада 2013 року, що квартира належить молодшій доньці, він був шокований. У подальшому свідку стало відомо на святкуванні ювілею [PERSON] у 2004 році, коли вітати доньку приїжджав і позивач до її квартири по [ADDRESS], що він подарував квартиру доньці [PERSON], обійшовши доньку [PERSON], що вона вважає несправедливим. Свідок показала, що знайома з [PERSON] понад 21 рік, а з позивачем - понад 20. Як показала свідок, коли вона зустрічалася з [PERSON], завжди заходили до квартири батьків, останнім часом вона кожного тижня буває у квартирі. Дружина позивача була дуже хвора, коли свідок її бачила, проте вона могла обходитися без сторонньої допомоги. Позивач, за словами свідка, мав хороший стан здоров'я, навіть три роки тому (2013), але погіршився, коли він дізнався про дарування квартири, останній рік - він взагалі не виходить. У присутності свідка, позивач та його дружина не розмовляли про дарування квартири та їй не відомо, чи про це йшла мова раніше. Після того, як позивач дізнався, що квартира більше не належить йому, у присутності свідка він казав, що підписував договір довічного утримання, як він вважав, що його молодша донька переконала його у тому, що так вчинити правильно, що вона буде йому допомагати грошима, продуктами та доглядом за необхідності. Свідок показала, що завжди вважала і вважає, що квартира [ADDRESS] - єдина власність подружжя [PERSON]. На той час, [PERSON] скаржилася свідкові на нестачу коштів. Після того, як стало відомо, що позивач втратив право власності на квартиру, він казав, що ходив до нотаріальної контори на Печерську, та підписував, як він вважав, договір довічного утримання. Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 717 ЦК України,за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень частини 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник, як визначено нормою частини 4 ст. 720 ЦК України. У довіреності від 25.08.2004, якою [PERSON] уповноважила свого чоловіка - позивача - бути її представником у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна з питань отримання довідки-характеристики на належну на праві власності 1/2 частки квартири [ADDRESS], з метою дарування цієї частки [PERSON], зазначено, що для цього позивачеві надано право подавати від імені своєї дружини заяви та інші документи, одержувати необхідні довідки, та будь-які інші документи, розписуватися за неї, у тому числі підписати договір дарування квартири в державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів на ім'я відповідача, сплачувати грошові та інші необхідні платежі, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності. Частиною 1 ст. 722 ЦК України вставлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно з частиною 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 2 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до частини 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Як роз'яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, оплатою за надані житлово-комунальні послуги. За показами свідків та власними поясненнями позивача, станом на час укладення договору дарування, він мав задовільний стан здоров'я, був енергійним та комунікабельним, сторонньої допомоги у догляді не потребував; після смерті дружини 2007 року, приблизно до 2013 року, проживав сам, враховуючи, що мав повні 74 роки, і досі керував транспортним засобом; усвідомлював значення своїх дій та керував ними; у квартирі [ADDRESS], яка не була єдиним житлом, проживає постійно і після укладення спірного правочину, сплачує за надані житлово-комунальні послуги. Пунктом 20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 817 від 26.09.2014, зробленим на підставі проведеної експертизи за ухвалою Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/28436/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними довіреності та договору дарування), на час підписання правочину (довіреності) 25.08.2004 [PERSON] за своїм психічним станом, з врахуванням наявних у неї хвороб та отримуваних нею медичних препаратів, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними /т. І а. с. 220-230/. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 у справі № 757/28436/13-ц позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду /т. І а. с. 199/. Окрім того, за висновком спеціаліста Судової незалежної експертизи України [PERSON]., складеного 28.02.2016 за результатами експертно-почеркознавчого дослідження, підпис від імені [PERSON] на останньому аркуші позовної заяви від 27.12.2013 виконаний не ним, а іншою особою /т. І а. с. 191-197/. Стверджуючи про введення відповідачем позивача в оману при укладенні оспорюваного правочину, існування домовленості про його утримання, представником позивача всупереч положенням ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про його довічне утримання, а також не надано жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Допитана свідок [PERSON] надала суду покази з приводу спільного проживання позивача з старшою донькою - [PERSON], з позивачем та його дружиною вона не спілкувалася, з приводу обставин укладення договору дарування нічого суду не повідомила. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON]. не підтвердили обставин укладення договору під впливом обману, оскільки жодна з них не обізнана з обставинами укладання договору, дружні відносини підтримують з старшою донькою подружжя, яка одночасно є його представником у судовій справі - [PERSON], а не з самим позивачем та з його дружиною [PERSON] за її життя. Їхні покази не мають конкретного характеру, виражають емоційне забарвлення та позицію їхньої подруги, загалом через призму слів якої вони дізнавалися про обставини, які підлягають доказуванню та встановленню у суді. Відтак суду критично оцінює їхні покази щодо обставин укладення договору 2004 року та приймає до уваги стан здоров'я та спосіб життя позивача в цей період. Суд бере до уваги покази свідка [PERSON], яка особисто спілкувалася з подружжям [PERSON] протягом тривалого часу, підтримувала з ними добросусідські відносини, та яка надала покази суду по суті спору, показавши, що позивач з дружиною дійсно мали намір передати у власність своєї доньки [PERSON] квартиру, у якій проживали, з метою передачі прав у подальшому їхній онуці [PERSON], обговорювали шляхом укладення якого договору це можна зробити, розповіли свідку про складення заповіту, до якого внесли ім'я онуки, а пізніше - про підписання договору дарування квартири молодшій доньці, і в той же час розуміли відмінність правових наслідків між укладенням договору дарування та договору довічного утримання, що суд не має підстав піддавати сумніву з огляду на встановлену експертом повну дієздатність [PERSON] при наданні повноважень своєму чоловіку на вчинення від її імені юридично значимих дій, зокрема підписати договір дарування квартири, та покази свідків й пояснення позивача щодо його стану здоров'я у період, яким охоплюється час укладення договору дарування. Пояснення позивача по суті позову плутані та суперечливі, у частині тверджень прослідковуються відповіді, які виключають одна одну, та у цілому не відповідають обставинам, на які містяться посилання у позовній заяві. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності відхиляється.

Outcome: dismissed