Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999, у шлюбі 22.12.2000 народилася дочка [PERSON]. 18.02.2014 шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. За час шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти за договором купівлі-продажу квартири від 05.09.2006 придбали двохкімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я відповідача. Враховуючи те, що спірне майно згідно до ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ст. 70 СК України вона має право на половину спірного майна як колишня дружина. За твердженням позивачки добровільно відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири, зазначеними діями відповідач порушив її права, тому вона подала позов до суду і просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири, що знаходиться в [ADDRESS], що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. (а.с. 3-5) Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, підтвердив обставини справи та при ухваленні рішення суду покладається на суд. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини: Судом установлено і не заперечується сторонами, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1999 року, у шлюбі 22 грудня 2000 року народилася дочка [PERSON]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року шлюб розірвано (а.с. 11, 22). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачкою заявлено вимоги про визнання права власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири, що знаходиться в [ADDRESS], як майна чоловіка і жінки, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Спірною є двохкімнатна квартира, що знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі жила площа 26,8 кв.м., яка складається з: двох житлових кімнат площею 16,5 кв.м., площею 10,3 кв.м.; кухні площею 5,9 кв.м., коридору площею 5,0 кв.м., комори площею 2,0 кв.м., вбиральні поєднаної площею 2,7 кв.м., балкону площею 0,8 кв.м., інвентаризаційною вартістю 82\~149 гривень. Право власності на цю квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири від 5 вересня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] 05.09.2006, реєстровий № 1-798, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.09.2006 (а.с. 12-13, 18-20). Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до розяснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно п. 23 вищевказаної постанови Пленуму спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Як убачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] перебуваючи з позивачкою у зареєстрованому 24.04.1999 шлюбі, на підставі договору купівлі продажу квартири від 5 вересня 2006 року, придбав у власність спірну двохкімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі жила площа 26,8 кв.м., за суму 4 тис. гривень (а.с. 12). Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На цей час вартість спірної двохкімнатної квартири складає 82\~149 гривень (а.с. 15). За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу чоловіком позивачки було придбано спірну квартиру, яка і є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки повністю, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного майна. Відповідно до вимоги позивачки понесені нею судові витрати, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 551 грн 20 коп., не компенсуються їй відповідачем (а.с. 1).

Outcome: approved