Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 77 по вул. Васляєва (на теперішній час - «Театральна»), 4-А в м.Миколаєві та зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 15.06.2018 між ним та ТОВ «Фінасова компанія «Довіра та гарантія» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу майна, відповідно до якого він придбав у власність квартирою № 77 по вул. Театральна, 4-А в м.Миколаєві. після звернення 21.06.2018 до Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради йому стало відомо, що за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON] 31.07.2018 ним було направлено відповідачам вимоги про звільнення житла, набутого ним у власність, але вони були повернуті поштовим відділенням у звязку із закінченням строку зберігання. Позивач вважає, що так як він є новим власником вказаної квартири, а відповідачі не є його членами сімї, відповідно порушено його право на користування і розпорядження квартирою, а тому відповідно до статей 319, 321, 391 ЦК України підлягають визнанню такими, що втратили право користування цим житлом, та зняття з реєстраційного обліку за адресою квартири на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою суду від 21.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово та належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позовні вимоги задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причину неявки суду не повідомили та відзиву на позовну заяву не надали. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.06.2018, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 709, [PERSON] прийняв у власність квартиру № 77, що знаходиться в будинку № 4-А по вул. Васляєва (теперішня назва Театральна) в м.Миколаєві. Факт реєстрації права власності позивача на вказану квартиру також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2018. Згідно вказаного Державного реєстру попереднім власником квартири був іпотекодавець [PERSON] Довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг від 12.07.2018 № 19.02.02.10/8753/18 підтверджується, що станом на 06.07.2018 за адресою: м.Миколаїв, вул. Театральна (Васляєва), 4-А, кв. 77 зареєстровані [PERSON], [PERSON]. Аналогічна довідка надана Департаментом з надання адміністративних послуг на запит суду. 30.07.2018 позивач направив вимоги відповідачам за адресою: [ADDRESS] в яких попередив, що є новим власником квартири та вимагає від них звільнити квартиру протягом одного місяця, з дня отримання вимог. Проте, поштові конверти повернуто з відмоткою закінчення строку зберігання. Таким чином, між сторонами виник спір щодо захисту права власності шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, що регулюється нормами ЦК України, зокрема статтями321, 383, 391. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Зазначений висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та постанові Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 512/10548/16-ц. Оцінивши в сукупності наявні у справі докази та враховуючи межі судового розгляду, встановлені статтею 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 77 по вул. Театральна, 4-А в м.Миколаєві, так як з переходом права власності на квартиру до позивача, як нового власника, права відповідачів на нерухоме майно, в т.ч. і право користування ним, вважаються припиненими. Стосовно позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації спірної квартири слід зазначити наступне. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна або припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За такого, позовні вимоги щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою», тому такі позовні вимоги є зайвими. Наявність судового рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS], є підставою для вчинення відповідними особами дії щодо зняття з реєстрації відповідачів із спірної квартири. Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 512/10548/16-ц. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені останнім при зверненні до суду.

Outcome: partial