Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2000 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2008 року належить квартира №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі, в якій зареєстровані він та відповідач у справі, який є його рідним онуком. Стверджував, що відповідач з 2010 року по теперішній час в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні квартирі не приймає. [PERSON] його знаходження та перебування йому не відомо. Зазначав, що оскільки відповідач зареєстрований в його квартирі, то він не має можливості, як власник розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження у звязку з неявкою відповідача у судові засіданні. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 46). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2000 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2008 року належить квартира №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі (а.с. 5,7). 17 березня 2004 року право власності позивача на ? частину квартири №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», а 18 березня 2008 року було зареєстровано право власності на іншу ? частину вказаної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 6 звор., 21). Судом встановлено, що в квартирі №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі зареєстровані позивач та відповідач, який є рідним онуком [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію №174 від 10 жовтня 2017 року (а.с. 8) Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 03 листопада 2017 року відповідач зареєстрований за адресою: [INFO] з 08 лютого 2006 року (а.с. 16). Факт не проживання відповідача з 2010 року у квартирі №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі, підтверджується актами від 12 листопада 2015 року, від 07 жовтня 2015 року, від 10 жовтня 2017 року, а також поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили в судовому засіданні, що відповідач в квартирі [ADDRESS], не проживає з 2010 року і місце його знаходження їм не відомо (а.с.9,10,11-12,13-14). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У судовому засіданні встановлено, що відповідач з 2010 року в квартирі №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі, яка належить на праві власності позивачу, не проживає, місце його знаходження не відомо. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі №92, що розташована по вул. Малиновського, 71 в м. Одесі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 640,00 грн., оскільки позивач, як інвалід 1 групи звільнений від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. На підставі ст. ст. 15, 16, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved