Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У квітні 2015 року позивач Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради звернулось до суду з позовом, у якому просить виселити [PERSON] із самоправно зайнятого жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що будинок за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на балансі позивача, який відповідно до свого Статуту має забезпечувати утримання та схоронність житлового фонду, виявляти самовільно зайняті квартири в житлових будинках, що знаходяться на балансі підприємства та забезпечувати їх вивільнення у встановленому законом порядку. У свою чергу, виконавчий комітет Полтавської міської ради надав позивачу доручення подати позовну заяву до суду про виселення відповідача з вищевказаної квартири. Зазначає, що дана квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м.Полтави, зареєстрованих осіб у зазначеній квартирі немає. 24.04.2015 року проведено обстеження квартири [ADDRESS] на предмет неправомірного проживання в ній сторонніх осіб, за результатами якого встановлено, що вищевказану квартиру самовільно займає [PERSON] . Крім того, відповідач 13.06.2014 року звернувся до суду з позовом про визнання права користування даним житловим приміщенням, під час якої виявлено, що його мати самовільно за відсутності рішення Полтавської міської ради, без отримання ордера та здійснення реєстрації вселилась у квартиру за вищевказаною адресою. З огляду на те, що мати відповідача не була належним користувачем квартири, суд дійшов до висновку, що [PERSON] також не має правових підстав для проживання в ній, оскільки єдиною підставою для вселення та проживання в квартирі є ордер, якого у відповідача немає та не могло бути. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.01.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено за безпідставністю; ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.02.2015 року зазначене рішення залишено без змін. Вказує, що продовжуючи самовільно займати квартиру [ADDRESS] , відповідач не виконує рішення суду, а тому, посилаючись на положення ч.1 ст.109 та ч.3 ст.116 Житлового Кодексу Української РСР, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом та просить його задовольнити. 05 травня 2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду (а.с.22). Ухвалою суду від 04.08.2015 року задоволено клопотання представника відповідача та зупинено провадження в даній справі до розгляду справи за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно (а.с.38). Ухвалою суду від 01.03.2016 року відновлено провадження по справі та призначено до слухання (а.с.48). 11.08.2016 року задоволено клопотання представника відповідача та зупинено провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради про визнання права власності за набувальною давністю (а.с.98-99). Ухвалою суду від 02.11.2017 року відновлено провадження по справі та призначено до слухання (а.с.114). 30.03.2018 року задоволено клопотання представника відповідача та зупинено провадження по справі до вирішення справи №554/1472/18 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25.12.1998 року за №282 (а.с.179-180). Ухвалою суду від 15.08.2019 року поновлено провадження по справі та призначено до розгляду (а.с.197-198). Третьою особою Управлінням майном комунальної власності міста надано до суду письмові пояснення, у яких позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити з підстав, передбачених ч.3 ст.116 ЖК Української РСР, посилаючись на відсутність у відповідача права користування житловим приміщенням та самовільне його зайняття (а.с.129-131). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що квартира, у якій проживає відповідач, знаходиться у комунальній власності територіальної громади м.Полтави, та незаконне проживання у даній квартирі відповідача порушує права територіальної громади. У зв`язку з викладеним просила виселити [PERSON] із самовільно зайнятого приміщення квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Рябченко П.Ф. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач тривалий час фактично проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі, здійснює поточний ремонт та догляд житла тощо. Вважають позов таким, що не підлягає задоволенню, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Територіальної громади\~м.Полтави\~в особі\~Полтавської міської\~радиЛобач Ю.О. у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги повністю. Представник третьої особи Управління майном\~комунальної власності\~міста виконавчого\~комітету Полтавської\~міської радиЯнченко Я.В. у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Від третьої особи Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради до суду надійшла заява про розгляд без участі представника. Крім того, у заяві зазначено, що позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити (а.с.165). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також заперечення сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з огляду на таке. Статтею 41 Конституції України\~ та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Також статтею 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.9\~ЖК Української\~РСР ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Статтею 109 ЖК Української РСР\~передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до частини третьої\~статті 116 ЖК Української РСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені\~ЖК України\~підстави для позбавлення права на житло. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які\~\~вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до\~ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно\~зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~вбачається, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад або передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Отже, питання про виселення на підставі частини третьої\~статті 116 ЖК УРСР\~може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними). Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач [PERSON] заселився у вказану квартиру без отримання правовстановлюючих документів, не маючи на те відповідних правових підстав та у добровільному порядку відмовляється звільнити спірну квартиру. Згідно\~з ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власній розсуд. В даному випадку на відповідача покладається обов`язок по доведенню факту правомірності його проживання у квартирі. Так, відповідач [PERSON] посилається на те, що він тривалий час проживає у спірній квартирі, до якої вселився зі згоди члена сім`ї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , через що вважає, що набув право користування цим житлом. Однак, за змістом рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 січня 2015 року вбачається, що з 25 грудня 1991 року\~ [PERSON] проживала за адресою\~по [ADDRESS] не лише без ордера, але й\~за відсутності\~рішень виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів, котрі б надавали право на отримання ордера для заселення\~в\~дану квартиру. Отже, [PERSON] була неналежним користувачем квартири [ADDRESS] . Разом з тим, зазначена особа фактично була зареєстрована по [ADDRESS] з 16 березня 1999 року. [PERSON] померла [INFO] . Отже, зважаючи, що [PERSON] була неналежним користувачем квартири [ADDRESS] , тому суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] також\~є\~неналежним користувачем даної квартири і не має\~правових підстав для отримання права на проживання в спірній квартирі. Таким чином, згаданим рішенням суду від 25.01.2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління майном комунальної власності міста Полтави про визнання права користування житловим приміщенням було відмовлено за безпідставністю (а.с.35-36). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.02.2015 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 січня 2015 року залишено без змін (а.с.16-17). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Більше того, не вбачається даних про набуття відповідачем права на спірне житло за іншими спорами з участю [PERSON] . Зокрема, у справі №554/7069/15-ц за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2015 року зазначену позовну заяву залишено без розгляду, та ця ухвала набрала законної сили (а.с.49, 50, 67). Також у справі №554/5531/16-ц позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради, третя особа Полтавська міська рада про визнання права власності на майно залишено без розгляду (а.с.102). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19.04.2019 року по справі №554/1472/18 в задоволенні позову [PERSON] до Полтавської міської ради, треті особи: Управління майном комунальної власності міста, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25.12.1998 року за №282 відмовлено (а.с.217-218). Постановою Полтавського апеляційного суду від 03.07.2019 року зазначене рішення суду від 19.04.2019 року залишено без змін (а.с.215-216). З огляду на це у суду відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли які-небудь правові підстави для користування житлом внаслідок вирішення судами вказаних спорів. Так, судом встановлено, що відповідно до копії рішення 20 сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 16.03.2012 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить територіальній громаді міста та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради (а.с.6). Позивач Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради (код ЄДРПОУ 13961729) зареєстроване як юридична особа, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.14). Вказані обставини сторонами по справі також не заперечувались. Відповідно до п.5.3 Статуту, затвердженого рішенням 32 сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 28.10.2008 року (із змінами та доповненнями), КП «ЖЕО №2» ПМР забезпечує утримання та схоронність житлового фонду, виявляє самовільно зайняті квартири в житлових будинках, що знаходяться на балансі підприємства та забезпечує їх вивільнення у встановленому порядку з обов`язковим повідомленням та залученням власника житлового фонду та органу управління, звертається д осуду з позовами про виселення з самовільно зайнятих квартир (а.с.7-13). Так, згідно з актом від 24.04.2015 року, складеним начальником дільниці №2 КП «ЖЕО №2» [PERSON] , майстрами технічних дільниць №2 [PERSON] , [PERSON] , проведено обстеження квартири [ADDRESS] та на момент перевірки виявлено, що дану квартиру самовільно займає [PERSON] (а.с.19). У зв`язку з цим виконавчим комітетом Полтавської міської ради на адресу позивача скеровано лист від 20.04.2019 року за вих.№04.2-35/2/1000, у якому з метою здійснення виконавчим комітетом міської ради повноважень щодо заселення квартири за адресою: [ADDRESS] , повідомлено про необхідність звернення до суду з позовом про виселення з самовільно зайнятого жилого приміщення (а.с.15). Отже, судом установлено, що на даний час у вищевказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] фактично без реєстрації проживає громадянин України [PERSON] , що слідує, зокрема, із пояснень сторін, наявних доказів (а.с.18) та матеріалів справи в цілому. Відповідні дані про реєстрацію за вказаною адресою відсутні і в паспортному документі [PERSON] Однак, надані відповідачем пояснення щодо правомірності проживання у спірному житловому приміщенні не знайшли свого обґрунтованого підтвердження. Аналіз матеріалів даної справи у їх сукупності свідчить про те, що вказане жиле приміщення як [PERSON] , так і [PERSON] для проживання або користування Полтавською міською радою не надавалось, рішення Полтавською міською радою з цього приводу не приймалось, ордер не видавався, а заселення у спірну квартиру було здійснено самовільно [PERSON] разом з її чоловіком, без отримання ордера та здійснення реєстрації за місцем проживання (прописки). І дані твердження жодним чином не спростовані стороною відповідача. Таким чином, у випадку відсутності рішення про виділення приміщення квартири для проживання та відповідно і ордера, в особи не виникає права на вселення до квартири, а тому будь - які дії з вселення та проживання є такими, що не відповідають вимогам закону. З урахуванням встановлених обставин, суд погоджується з твердженням позивача щодо фактичного проживання та перебування відповідача [PERSON] у житловому приміщенні вказаної квартири без достатніх правових підстав. Враховуючи, що відповідач [PERSON] вселився до квартири самоправно, тобто з порушенням встановленого порядку, за відсутності рішення уповноваженого органу, без ордеру на жиле приміщення, що встановлено відповідним рішенням суду від 25.01.2015 року, і підтверджується матеріалами справи, та в добровільному порядку не звільняє приміщення квартири [ADDRESS] , а тому існують достатні передбачені законом підстави для виселення вказаної особи без надання іншого жилого приміщення. Суд вважає необґрунтованими та непереконливими доводи відповідача, а також його представника щодо порушення житлових прав особи, оскільки [PERSON] не має правових підстав для проживання у спірній квартирі, не набув у передбаченому порядку права на користування житлом, а аргументи позивача в цій частині стороною відповідача не спростовані, й протилежного не було доведено протягом розгляду справи судом. Доводи відповідача про те, що з моменту його вселення до квартири і по даний час він відкрито і безперервно проживає в ній тривалий час, сплачує платежі за комунальні послуги, іншого житла не має, а тому набув право користування нею, суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо укладення договору з власником з приводу оренди спірного житлового приміщення, чи відкриття особового рахунку на ім`я [PERSON] , а також будь-якого підтвердження про сплату відповідачем комунальних платежів суду не надано. Разом із цим, як було зазначено вище, рішенням суду від 25.01.2015 року, яке набрало законної сили, у визнанні права користування спірною квартирою відповідачу було відмовлено. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов до висновку про те, що відповідач без законних підстав самовільно заселився у спірне житло, оскільки відсутні законні підстави для його вселення та проживання в квартирі. Також було встановлено, що спірна квартира не є єдиним місцем проживання відповідача, так як відповідач [PERSON] згідно паспортного документа серії КН [NUMBER] , виданого Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 14.08.1996 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Отже, як слідує з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] добровільно звільнити займану квартиру не бажає і продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з чим, незаконно займаючи вказане житлове приміщення, чинить перешкоди власнику в реалізації гарантованих законом прав і свобод. Такі незаконні дії відповідача є триваючими і свідчать про порушення права територіальної громади, як власника квартири, вільно здійснювати право користування чи розпорядження вищезазначеною квартирою. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не довів суду належними і допустимими доказами в розумінні вимог ст.81 ЦПК України правомірність свого вселення та проживання в спірній квартирі. Відповідачем також не надано жодних доказів набуття ним права постійного користування вказаним житловим приміщенням, а рішенням суду від 25.01.2015 року, яке набрало законної сили, встановлено протилежне. Таким чином, за вказаних обставин та враховуючи, що на ім`я [PERSON] , як і відносно померлої [PERSON] , ордер на зайняття спірного жилого приміщення не видавався, будь-якого цивільно-правового договору з відповідачем щодо оренди спірного житлового приміщення не укладалось, особовий рахунок на ім`я відповідача не відкривався, а тому з урахуванням об`єктивних обставин справи він вважається особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення, у зв`язку з чим підлягає виселенню на підставі частини третьої\~статті 116\~ЖК України без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати по справі сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду складають 243,60 грн. (а.с.1). Відповідно до п.1 ч.2 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved