Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

У зазначеній позовній заяві позивач покликається на те, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.05.1989 року після смерті батька [PERSON] успадкував 13\\15 частини належного йому житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] була також його дружина [PERSON] , яка успадкувала 2\\15 вказаного житлового будинку, однак свідоцтва про право на спадщину не отримувала. [PERSON] померла [INFO] . Її дочка [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] не оформляла. З 1993 року він добросовісно заволодів 2\\15 частинами зазначеного житлового будинку та по даний час разом із своєю сім`єю відкрито, безперервно користується житловим будинком [ADDRESS] . За вказаний період він проводив ремонт цього будинку та господарських споруд, сплачував комунальні платежі, займався його доглядом та утриманням. Покликаючись на положення ст. 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2\\15 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. При цьому пояснив, що позивач з 1993 року добросовісно заволодів чужим нерухомим майном, власник якого не відомий і продовжує відкрито, безперервно, безтитульно ним володіти по теперішній час. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, проти заявлених вимог не заперечує. Також вказала, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вона спадщини не оформляла на вказано майно не претендує. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.05.1989 року, виданого Зарічненською державною нотаріальною конторою Ровенської області, позивач [PERSON] успадкував після смерті батька [PERSON] 13\\15 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що по [ADDRESS] . У вказаному свідоцтві також зазначено, що на 2\\15 частини будинковолодіння свідоцтво про право на спадщину не видано. Також встановлено, що дружина спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , яка мала право на обов`язкову частку у спадщині після смерті останнього, право власності на вказану частку не оформила. [PERSON] померла [INFO] . З повідомлення Зарічненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області № 1-16\\478 від 18.07.2020 року, інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60975054, інформаційної довідки за Спадкового реєстру (заповіти\\спадкові договори) № 60975043 від 17.07.2020 року вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, заповіт не посвідчувався. З витягу з рішення Зарічненської селищної ради Рівненської області від 29.05.2020 року № 25 вбачається, що поштову адресу житловому будинку за [ADDRESS] , який належить [PERSON] та [PERSON] , змінено на поштову адресу [ADDRESS] . У технічному паспорті на вказаний житловий будинок від 20.02.2020 року його власниками зазначено [PERSON] (позивача у справі) на 13\\15 частки та [PERSON] (батька позивача) - 2\\15 частки. У довідці Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації № 1175 від 20.02.2020 р. зазначено, що станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - 13\\15, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Зарічненською державною нотаріальною конторою 11.05.1989 р. № 349 та [PERSON] - 2\\15, на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Зарічненської селищної ради 14.05.1961 року. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2020 року вбачається, що за позивачем 12.05.2020 року зареєстровано право власності на 13\\15 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] . Таким чином встановлено, що власник решти 2\\15 частини зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями невідомий, право власності на цю частину житлового будинку після смерті [PERSON] ніким не оформлено. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження і те, що позивач після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрито, безперервно володіє спірним житловим будинком, тобто його цілою часткою. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що спірний житловий будинок належав батьку позивача [PERSON] , після смерті якого, з 1989 року позивач став постійно у ньому проживати разом із сім`єю по теперішній час. У вказаному житловому будинку робив поточні ремонти, сплачував комунальні платежі. На 2\\15 частини будинку право власності він не оформив, оскільки ця частка належала [PERSON] , яка [INFO] померла та спадщини після її смерті ніхто не прийняв і не оформив. Свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні показали, що з 1996 року проживають з позивачем по сусідству та ствердили той факт, що він у спірному житловому будинку проживає постійно, вільно ним користується, утримує його, проводить поточні ремонти. Такі показання свідків узгоджуються з обставинами, викладеними позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо добросовісного, відкритого, безперервного володіння ним чужим майном та дослідженими судом письмовими доказами у справі. Зокрема, добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеним житловим будинком підтверджується також договором № 13 про приведення електроустановки у відповідність до вимог ПКЕЕ(Н) та ПУЄ від 26.01.2011 р., договором від 22.03.2011 року про користування електричною енергією, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «Ей-І-Ес Рівнеенерго», актом допуску на підключення до електричної мережі електроустановки від 22.03.2011 року, квитанціями та рахунками про оплату послуг за енергопостачання від 01.07.2003 року, 13.12.2007 року, 20.12.2008 року, за жовтень 2012 року, листопад 2013 року, грудень 2014 року, серпень 2015 року, червень 2016 року, березень 2017 року, на ім`я [PERSON] . Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволодів спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем 2\\15 частки зазначеного житлового будинку, власник якої невідомий. Крім того, встановлено, що позивач відкрито, безперервно з 1993 року і по даний час володіє цілою часткою житлового будинку, по [ADDRESS] , поводячись із ним як власник. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 № 910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволодів нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти 2\\15 частинами - житлового будинку [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 1 січня 2001 року, тобто більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного та

Outcome: approved