Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», у якому просив: захистити його права як споживача шляхом розірвання договору №004181 фінансового лізингу, укладеного 14.06.2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь сплачені ним кошти в сумі 30000 грн; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь фінансові витрати на проїзд з м. Щорс Чернігівської області до м. Луцьк Волинської області в сумі 1000 грн; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь вартість комісії, яку він вніс через Приватбанк в сумі 300 грн; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь моральну шкоду в сумі 1000 грн, завдану шляхом недобросовісності та несправедливості договірних прав та обов'язків; - відшкодувати судові витрати. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначав, що 14 червня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було укладено договір фінансового лізингу № 004181 для придбання міні-трактору Dongfeng 404, на виконання умов якого позивач сплатив, як він вважав, аванс у сумі 30000 грн. В подальшому, як вказує позивач, вивчивши договір, він дізнався, що сплачені кошти у розмірі 30000 грн, зовсім не авансовий платіж, а комісія за організацію і оформлення договору, а тому вважає, що договір укладений з порушенням ст. 293 ЦК України, оскільки предмет лізингу не має індивідуальних ознак. Посилаючись на положення ст.ст. 220, 628, 799, 806 ЦК України, позивач наголошує, що укладений ним з відповідачем договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, а у зв'язку з недотриманням вимог закону про нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним. Договір, за твердженнями позивача, включає несправедливі умови, оскільки його права як споживача значно звужені. Позивач вказує, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України визнаний судом недійсним. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 03 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір № 004181 фінансового лізингу, укладений 14 червня 2016 року, між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] 30300 грн. за завдану майнову шкоду, Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] 1000 грн за завдану моральну шкоду. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов [PERSON] залишити без задоволення, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції у своєму рішенні незаконно вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не просив визнати договір фінансового лізингу № 004181 недійсним. Апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення не містить узагальнення викладу позиції відповідача, його пояснень і не містить встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, що є грубим порушенням ст. 215 ЦПК України. Як зазначає апелянт, суд першої інстанції помилково поціновує послугу фінансового лізингу як послугу з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Апелянт наголошує, що зважаючи на особливості, встановлені параграфом 6, ст.ст. 806, 807, 808, 809 ЦК України і спеціальним ЗУ «Про фінансовий лізинг», договори фінансового лізингу не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, а тому вважає, що твердження суду про необхідність ліцензування послуг фінансового лізингу не ґрунтуються на законодавстві, оскільки на момент укладання Договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували. Необґрунтованим та безпідставним, за твердженнями заявника, є рішення суду про стягнення моральної шкоди, оскільки суд не обґрунтував його ані доказами, ані нормативними актами. Апелянт зазначає, що безпідставним є стягнення з нього 300 грн. оплати за банківські послуги за переказ коштів, оскільки він такі кошти не отримував. В письмових запереченнях [PERSON] просить апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відхилити, а рішення суду першої інстанції -залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позов [PERSON] в частині визнання Договору недійсним та стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що положення оспорюваного Договору є несправедливими, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності, Договір не посвідчений нотаріально. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн, суд першої інстанції вважав доведеним наявність причинного зв'язку між діями відповідача та моральною втратою позивача. Проте, з такими висновками суду першої інстанціїне може погодитися апеляційний суд через неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. 14 червня 2016 року між сторонами укладений договір фінансового лізингу № 004181, предметом якого є зобов'язання лізингодавця (відповідача) придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу - міні трактор Dongfeng 404 cab, а лізингоодержувач (позивач) зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору (а.с.8-14). Додатком № 1 до договору фінансового лізингу визначені: вартість предмета лізингу у сумі 300000 грн., авансовий платіж - 150000 грн., комісія за організацію (10%) - 30000 грн., комісія за передачу ( 3%) - 9000 грн. (а.с.15). Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначені: вартість предмета лізингу 300000 грн, авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 150000 грн, викупна вартість - 4500 грн, відсоткова ставка - 12,5%, комісія - 5% та щомісячний платіж - 3768 грн 33 коп., а також витрати за відвантаження автомобіля після оплати у сумі 159000 грн (а.с.16). Апеляційним судом встановлено, що на виконання умов Договору [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» згідно договору №004181 згідно наявних в матеріалах справи квитанцій від 14 червня 2016 року 30000 грн., при цьому ним сплачена комісія банку всього у розмірі 300 грн (по 150 грн за кожну квитанцію) (а.с.18). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просив захистити його права як споживача шляхом розірвання договору № 004181, при цьому посилався на те, що при укладенні Договору не дотримано вимог закону щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення; Договір містить несправедливі умови, оскільки його права як споживача значно звужені; діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Тобто, заявляючи позовні вимоги про розірвання Договору, [PERSON] підставами позову зазначив умови, за яких договір визнається недійсним або встановлюється його нікчемність. При цьому, позивачем не враховано, що наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, оскільки це суперечить одне одному. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та помилково визнав недійсним договір № 004181 фінансового лізингу, укладений 14 червня 2016 року, між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON], за відсутності заявлених позивачем таких позовних вимог. Як встановлено апеляційним судом, упродовж розгляду справи позивач свої позовні вимоги у встановленому процесуальним законом порядку не змінював, а відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Оскільки, як зазначалося вище, наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, не можуть бути задоволені позовні вимоги [PERSON] про розірвання Договору, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Проте, договір фінансового лізингу № 004181 від 14 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», нотаріально не посвідчений, про що наголошувалось позивачем в позовній заяві. Частиною 2 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частинами 1, 5 статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відтак, враховуючи, що пред'явлення окремо вимоги про встановлення нікчемності правочину є правом позивача, [PERSON] у позовній заяві посилається на нікчемність Договору у зв'язку із недотриманням вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, виходячи з положень ч. 5 ст. 216 ЦК України, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 30000 грн. сплачених ним на виконання нікчемного правочину. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» вартості комісії, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною особою. За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Апеляційний суд погоджується з доводами позивача [PERSON], що у зв'язку з перерахуванням коштів він зазнав фінансових витрат у вигляді сплати комісії банку за переказ в розмірі 300 грн, які за своєю природою є збитками, і які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував вказаних вище 300 грн. від позивача, а тому вони не можуть бути з нього стягнуті у зв'язку із застосуванням правового механізму, передбаченого ч. 1 ст. 216 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені кошти є збитками, які підлягають відшкодуванню на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України. Також, апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини сторін у даній справі випливають з договірних відносин, а саме із договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, який не містить положень щодо відшкодування моральної шкоди. Правила ст. 1167 ЦК України, якими керувався позивач, на спірні правовідносини не поширюються, оскільки регулюють позадоговірні (деліктні) правовідносини. Відносини з приводу укладення та виконання лізингових договорів регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», норми якого не передбачають настання такого правового наслідку як відшкодування моральної шкоди. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] 1000 грн. за завдану моральну шкоду підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення фінансових витрат на проїзд в сумі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на їх підтвердження. Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, а тому в цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У зв'язку з частковим задоволенням позову, а саме в частині стягнення на користь [PERSON] 30000 грн., сплачених на виконання нікчемного правочину та 300 грн. у відшкодування збитків, з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» за розгляд справи судом першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом у відповідності до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». Враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, апеляційну скаргу задоволено частково в частині оскарження вимоги щодо стягнення моральної шкоди, то 704 грн. судового збору, сплаченого за оскарження вимоги немайнового характеру при поданні апеляційної скарги, слід компенсувати ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial