Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з червня 2018 року по травень 2019 року проживав у цивільному шлюбі із відповідачкою. [INFO] народився син [PERSON] . З 21.05.2019 року сторони разом не проживають, дитина залишилась проживати з позивачем та знаходиться повністю на його утриманні. Відповідачка не приймає участі у вихованні дитини. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, в утриманні дитини участі не приймає, просив позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягнути на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частини щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідачкою [PERSON] 30.01.2020 року до суду поданий письмовим відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що відповідачка з дитиною не спілкується, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, веде аморальний спосіб життя, оскільки приходила до дитини з сигаретами та пивом. З дитиною бачитися відповідачці не забороняє. Син проживає разом із позивачем, перебуває на його утриманні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визначала частково та пояснила, що перебувала з позивачем у цивільному шлюбі, проживали разом з його родиною. [INFO] в них народився син [PERSON] . Через 5 місяців переїхали проживати до її бабусі. Позивач не працював, тому вони вирішили розійтися. В травні 2019 року позивач пішов разом із дитиною, проти чого не заперечувала відповідачка. За рік бачила сина близько п`яти раз, останній - у вересні 2019 року. Підтвердила, що дитину не виховує, неналежно виконує свої батьківські обов`язки, але від неї не відмовляється, бажає в подальшому виховувати. Пояснила, що нотаріальна заява про відмову від дитини була написана під тиском з боку позивача. На теперішній час проживає в цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS] . Працює неофіційно менеджером, отримує заробітну платню у розмірі від 10000 до 15000 грн. У червні 2019 року отримала однокімнатну квартиру [ADDRESS] , як сирота. Аморальний спосіб життя не веде. Просила не позбавляти її батьківських прав, оскільки позивач перешкоджає у спілкуванні з сином. Із зустрічною позовною заявою до суду про встановлення часу спілкування з дитиною не зверталась. Не заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання сина. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши сторін, їх представників, свідків, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2013 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 17 серпня 2018 року. Згідно довідки селищного голови Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області від 15.07.2019 року, [PERSON] , [INFO] , без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки завідувача Комунального дошкільного навчального закладу «Ясла-Садок №166 «Діоскурія», [PERSON] , [INFO] , відвідує заклад з 02.09.2019 року, мати дитини з дня надходження дитини в дошкільний заклад не з`являлась, приводить і забирає дитину тільки батько. Згідно характеристики ДОП Кальміуського ВП ЦПВ ГУНП в Донецькій області від 27.11.2019 року, [PERSON] , [INFO] , характеризується позитивно. Згідно довідки №1/04-05-2020 від 04.05.2020 року [PERSON] працює в ТОВ «Дніпро Монтаж» з 24.02.2020 року по теперішній час на посаді слюсаря по ремонту обладнання. Дохід за період з 24.02.2020 року по 30.04.2020 року склав 11,250 грн. Відповідно до висновку від 16.01.2020 року № 01.2-01-09-4 Виконавчого комітету Маріупольської міської ради є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає з батьком позивача, разом із ними понад рік проживають позивач та його син. Зазначила, що відповідачка дитині не допомагає, матеріально не забезпечує, речі не купує. Коли дитина хворіє - не відвідує. У дитини є няня, яка доглядає за нею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що возив позивача та відповідачку до нотаріусу, де остання підписала відмову від дитини. Заява була підписана без будь-якого тиску зі сторони позивача. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивача на те, що відповідачка ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Протягом розгляду справи відповідачка для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинила. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] її малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що [PERSON] намагалась виконувати батьківські обов`язки. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , вона, повністю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь якого тиску зі сторони, відповідно до власного вільного волевиявлення, підписала заяву, в якій не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відхиленням від своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги в частині знайшли своє підтвердження наданими суду письмовими доказами та підлягають задоволенню з відповідачки слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved