Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У жовтні 2019 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником\~житлового будинку\~ [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачі за усною домовленістю з нею винаймали вказаний будинок, де й попросили їх зареєструвати. З вересня 2017 року відповідачі не проживають у будинку, на письмове прохання позивача знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися належним їй будинком, тому звернулася до суду за захистом свого цивільного права. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с. 30) Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. (а.с. 28,29,23,21). В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності сторін, що відповідає положенню ст. ст. 280, 281 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~є власником житлового будинку\~ [ADDRESS] , що підтверджується даними копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №82876531 від 20.03.2017 року. (а.с. 8) Згідно з\~даними \~акту обстеження\~матеріально-побутових\~умов Виконавчого\~комітету Баранівської\~міської ради\~Баранівського району\~Житомирської області\~№453\~від 13.03.2019\~року відповідачі\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~ зареєстровані\~в будинку\~позивача,\~за місцем\~реєстрації не\~проживають,\~проте добровільно\~знятися з\~реєстрації не\~бажають,\~що підтверджується\~письмовою заявою\~позивача на\~імя відповідачів,\~поштовим повідомленням\~про вручення,\~повідомленнями Відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~УДМС України\~в Житомирській області. (а.с.9,10,21,23) Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Оскільки відповідач була членом сім`ї позивача, більше року не проживає у вказаній квартирі, дані обставини відповідачем не заперечуються, ніким не спростовані, тому у своїй сукупності дають підстави для суду для задоволення позовних вимог про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за позовом не є членами сім`ї позивача, не є власниками (співвласниками) або наймачем спірного житлового будинку, тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: будинок номер [ADDRESS] . На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved