Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до Оріхівському районного суду Запорізької області з позовом, в якому просила визнати недійсним Договір дарування, посвідчений 26.10.2016 року приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], за яким позивач подарувала [PERSON] (надалі - відповідач) житловий будинок № 71 по вулиці Шкільній в селі Новотавричеське Оріхівського району Запорізької області. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що уклала спірний договір під впливом помилки щодо його правової природи, оскільки вважала, що на його підставі відповідач буде зобовязаний забезпечувати її харчуванням та доглядом відповідно до досягнутої між ними домовленості. Однак після укладення спірного договору відповідач припинив за нею доглядати та взагалі змінив місце проживання. За таких обставин, на думку позивача, фактично був укладений удаваний правочин, оскільки під договором дарування був прихований договір довічного утримання. Позивач також стверджувала, що не укладала б такий договір, якби правильно розуміла його правову природу та юридичні наслідки. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала, однак при цьому пояснила, що декілька разів приїжджала з відповідачем до нотаріуса, де вони обговорювали умови укладання як договору дарування, так і довічного утримання. Після цього позивач вирішила все ж таки подарувати свій будинок відповідачу, який є її наймолодшою дитиною, а в їх родині є традиція дарувати батьківське майно наймолодшому. Позивач також підтвердила, що при укладенні та посвідченні договору нотаріус розяснювала їй різницю між даруванням та довічним утриманням, і що позивач добровільно, без будь-якого стороннього неналежного впливу, підписала договір дарування. При цьому вона мала можливість ознайомитись з його змістом. Причиною, з якої вона звернулась до суду з цим позовом, позивач вказала те, що після укладення договору між її дітьми виник конфлікт з приводу цього будинку. Зокрема, відповідач по справі не дозволяє проживати в цьому будинку іншому її сину, в якого іншого житла немає. Інші діти також посварились між собою на цьому підґрунті. Тому позивач бажає по-іншому розпорядитись майном, яке вона подарувала відповідачу. Представник позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та пояснив, що вони з позивачем дійсно декілька разів були у нотаріуса, який розяснював положення законодавства, і що врешті-решт вирішили зупинитись на даруванні. Між ним та одним з братів дійсно існує конфлікт з приводу користування будинком, який йому подарувала мати, але це не стосується обставин укладення спірного договору дарування. Він протягом тривалого часу сам доглядав за матірю, а припинив це та змінив місце проживання, лише коли дізнався, що мама звернулась до суду. Також відповідач зазначив, що впевнений, що у разі якщо будинок буде переданий будь-кому іншому, позивач залишиться взагалі без житла та без стороннього догляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що 26.10.2016 року між сторонами був укладений Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1746. За цим Договором позивач подарувала, а відповідач прийняв у подарунок житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Новотавричеське, вул. Шкільна, 71. На земельній ділянці загальною площею 0,1621 га з кадастровим номером 2323985700:05:001:0137 розташовані: житловий будинок літ. «А» житловою площею 27,1 кв.м та загальною площею 34,9 кв.м, сіни літ. «а», літня кухня літ. «Б», сіні літ. «б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», погріб літ. «Пг», басейн № 1, огорожа № 2. Як випливає із змісту п. п. 1, 11, 15 вказаного Договору дарування, позивач при його укладанні була обізнана про безоплатність цього правочину, правовою природою договору дарування, його правові наслідки. Окремо позивачу було розяснено, що на підставі цього Договору вона не має права вимагати від відповідача вчинення на свою користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру зараз чи в майбутньому. При цьому позивач діяла без будь-якого примусу, насильства чи погроз. В судовому засіданні позивач підтвердила, що про відповідні положення договору вона знала в момент підписання договору та розуміла їх юридичне значення. Доказів, які б спростовували б це, суду надано не було. В позовній заяві вимог обґрунтовуються з посиланням одночасно на укладення спірного договору під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, та на укладення цього договору як удаваного, тобто з метою приховування іншого правочину. Однак обґрунтування не може бути покладено в основу рішення, оскільки вказані підстави визнання правочину недійсним є взаємовиключними. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України , якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Водночас за ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. З наведеного випливає, що при укладанні удаваного правочину сторони чітко усвідомлюють, який правочин вони бажають приховати і за допомогою якого правочину вони можуть це зробити. Суд виходить з того, що в даному випадку обов'язково необхідно враховувати правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15. Зокрема, у цій постанові ВСУ зазначив, що, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Однак позивач таких доказів не надала та навпаки в судовому засіданні повідомила про обставини, які виключають можливість її помилки у природі укладеного нею договору: що нотаріус неодноразово розяснювала суть і значення дарування, довічного утримання, різницю між ними, і що перед підписанням позивач ознайомилась з текстом договору. Більше того, позивач прямо зазначила, що й хотіла свій будинок подарувати синові, і якби не подальша сварка між її дітьми на цьому підґрунті, то вона б ніколи не звернулась до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час розгляду цієї справи позивач не надала жодного належного та допустимого доказу порушення, невизнання та оспорювання її прав чи законних інтересів у звязку з укладення спірного договору дарування. Повідомлені нею наслідки у виді конфлікту між її дітьми в даному випадку юридичного значення не мають та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та не можуть бути задоволені. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 229, 235 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed