Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Держсанепідемслужби у Київській області про визнання наказу Головного управління Держсанепідемслужби у Київській області від 12.08.2014р. № 283-ад - незаконним, стягнення заробітної плати за 12 календарних днів частини основної щорічної відпустки в розмірі 1 462,20 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 1 551,00 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що вона з 22.04.2014р. по 02.09.2014р. працювала у Головному управлінні Держсанепідемслужби у Київській області на посаді провідного бухгалтера сектору бухгалтерського обліку. Під час роботи у Відповідача, 31.07.2014р. Позивачкою була надана заява з проханням надати частину основної щорічної відпустки в кількості 20 календарних днів з 12.08.2014р. по 01.09.2014р. та з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення. Наказом від 31.07.2014р. № 268-ад Відповідач надав частину основної щорічної відпустки в кількості 20 календарних днів з 12.08.2014р. по 31.08.2014р. включно та продовжив на 1 календарний день по 01.09.2014р. на підставі ст. 73 КЗпП України (24.08.2014р. День Незалежності України - святковий день), окрім того вказаним наказом Відповідачем надано Позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу. На підставі ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» Відповідач не пізніше, ніж за три дні до початку відпустки, тобто до 09.08.2014р. зобов'язаний був виплатити Позивачці заробітну плату за частину основної щорічної відпустки в кількості 20 календарних днів, чого ним зроблено не було, як і не було виплачено Позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення. Відмову виплатити Позивачці вищезазначену заробітну плату та матеріальну допомогу на оздоровлення Відповідач обґрунтував тим, що 12.08.2014р. було видано наказ № 283-ад згідно з яким Наказ від 31.07.2014р. № 268-ад вважати недійсним, а замість частини основної щорічної відпустки Позивачці надано відпустку без збереження заробітної плати на 20 календарних днів з 12.08.2014р. по 31.08.2014р. Як на підставу для видання Наказу від 12.08.2014р. № 283-ад Відповідач послався п.6.6. Прикінцевих положень Закону України від 31.07.2014р. № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік», згідно з яким керівникам центральних органів виконавчої влади надано право у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Позивачка зазначила, що Наказ Відповідача № 283-ад від 12.08.2014р. є незаконним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, оскільки Закон України на підставі якого він був виданий набрав законної сили тільки через 3 дні після винесення Наказу від 31.07.2014р. про надання Позивачці частини основної щорічної відпустки, а тому дія Закону на вказаний Наказ не розповсюджується. Крім того, Наказ №283-ад видано 12.08.2014р., тобто тоді, коли Позивачка вже перебувала в основній щорічній відпустці, тобто в день, коли вже відбувся юридичний факт - перебування Позивачки в основній відпустці, що суперечить загальним засадам цивільного судочинства щодо незворотності дії в часі нормативно-правових актів. Внаслідок скасування Наказу від 31.08.2014р. № 268-ад про надання частини основної щорічної відпустки Позивачці при звільненні було виплачено компенсацію за невикористану основну відпустку лише за 8 календарних днів, таким чином заборгованість Відповідача по заробітній платі за 12 календарних днів основної щорічної відпустки становить 1 462,20 грн. (середній денний заробіток Позивачки 121,85 грн. * 12 календарних днів), окрім того Відповідач зобов'язаний сплатити на користь Позивачки матеріальну допомогу на оздоровлення, про яку йшлося в Наказі від 31.07.2014р. Крім цього, ситуація щодо невиплати Відповідачем заробітної плати за час відпустки Позивачки призвела до неможливості останньої організувати відпочинок та оздоровити дитину, що призвело до моральних страждань Позивачки, які вона оцінює в 1 000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності (а.с.46). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі (а.с.56). При цьому у судовому засіданні 27.11.2014р., в якому суд перейшов до розгляду справи по суті, були присутні як Позивачка, так і представник Відповідача та надавали суду свої пояснення щодо предмету та підстав позову, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.43). Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Позивачка з 22.04.2014р. працювала в Головному управлінні Держсанепідемслужби на посаді бухгалтера сектору бухгалтерського обліку, що підтверджується копією трудової книжки Позивачки (а.с.6-27) та Наказом Головного управління Держсанепідемслужби у Київській області від 16.04.2014р. № 75-ос (а.с.63). При цьому як вбачається з копії трудової книжки та копії зазначеного наказу №75-ос Позивачка з 22.04.2014р. прийнята на вказану посаду по переведенню з ДУ «Київський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України». Відповідно до ст. 45 Конституції України визначено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Водночас, згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів Так, Наказом Відповідача від 03.06.2014р. № 124-ад [PERSON] надано соціальну відпустку як одинокій матері, в кількості 10 календарних днів з 21.07.0014р. по 30.07.2014р. за період роботи з 22.04.2014р. по 22.04.2015р. згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» (а.с.65). За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік (ст. 26 Закону України «Про відпустки»). Згідно наказів Головного управління Держсанепідемслужби у Київській області від 08.07.2014р. № 197-ад (а.с.66), від 11.07.2014р. № 210-ад (а.с.67), від 08.08.2014р. № 276-ад (а.с.61) [PERSON] надано відпустку в кількості одного календарного дня 10.07.2014р., 1 календарний день 14.07.2014р. та 1 календарний день 11.08.2014р. відповідно без збереження заробітної плати в зв'язку з сімейними обставинами згідно ст. 26 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Частинами 5-6 ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Аналогічні положення визначені і у ст.79 Кодексу законів про працю України. При цьому ч.7 ст.10 Закону України «Про відпустки» визначено випадки коли щорічна основна відпустка повної тривалості може бути надана до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника. Згідно з положеннями вказаної норми щорічна відпустка повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи за бажанням працівника може бути надана, зокрема працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації. На підставі заяви Позивачки від 31.07.2014р. (а.с.28) Відповідачем видано Наказ від 31.07.2014р. № 268-ад, яким вирішено надати [PERSON], провідному бухгалтеру сектору бухгалтерського обліку Головного управління Держсанепідемслужби у Київській області частину основного відпустку в кількості 20 календарних днів з 12.08.2014р. по 31.08.2014р. включно згідно ст.ст. 6,10 Закону України «Про відпустки», та згідно ст. 73 КЗпП України продовжити відпустку на 1 календарний день по 01.09.2014р. включно (24.08.2014р. - День Незалежності України - святковий день), та виплатити Позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (а.с.29,62). Разом з тим, 12.08.2014р. Відповідач,

Outcome: partial