Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між ним та [PERSON], визнати за ним право власності на 3\\4 частини житлового будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] обгрунтовував свої вимоги тим, що 30 січня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до умов зазначеного договору позивач погодився передати у власність відповідача 3\\4 частин житлового будинку [ADDRESS], а відповідач зобов'язувалась щомісячно довічно матеріально забезпечувати його. Однак, як зазначав [PERSON], [PERSON] свої зобов'язання за договором не виконує, не надає матеріального забезпечення, побутових послуг і взагалі не опікувалась ним. Позивач також зазначав, що відповідач, вважаючи себе одноособовим власником будинку, 04 жовтня 2013 року вже продала сторонній особі 1\\4 його частину. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року позов задоволено, розірвано договір довічного утримання (догляду) від 30 січня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 3\\4 частини житлового будинку [ADDRESS] з прибудовою та відповідною частиною надвірних будівель. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що в матеріалах справи достатньо доказів того, що вона належним чином здійснювала догляд за позивачем. Виконання нею умов договору також підтверджено показами свідків, яким суд дав неналежну оцінку. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 3\\4 частин житлового будинку по [ADDRESS], а остання зобов'язувалась здійснювати щомісячне матеріальне забезпечення та догляд за [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02 грудня 2014 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі в ній правонаступників [PERSON] Ухвалою апеляційного суду від 18 травня 2015 року до участі в справі в якості позивача було залучено [PERSON] Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності неналежного виконання [PERSON] перед [PERSON] своїх обов'язків за укладеним договором довічного утримання. Апеляційний суд не погоджується із таким висновком, оскільки судом обставини справи не були з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору. Відповідно до положень ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтями 749 та 750 ЦК України, а також пунктами 2.1, 2.2 Договору довічного утримання від 30 січня 2013 року визначено обов'язки набувача за договором довічного утримання, а відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно договору довічного утримання (догляду) сторони погодили, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу оцінюється ними у суму 300 грн.; утримання визначається у вигляді забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у жилому будинку в цілому, забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням, надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової техніки тощо, забезпечення догляду і надання необхідної допомоги, забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, забезпечення належними лікувальними засобами, забезпечення послугами адвокатів та нотаріусів, забезпечення відповідними санітарними умовами проживання (прибирання, ремонт) та комфортним температурним режимом у приміщенні, не створювати перешкод для відвідування відчужувача родичами та знайомими, забезпечення по смерті відчужувача всіма необхідними ритуально-обрядовими послугами. Апеляційний суд, переглядаючи справу, приходить до висновку, що твердження позивача [PERSON] про неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх обов'язків за договором є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. . Так, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджено, що [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON], зокрема, зі своїм чоловіком привозила продукти, готувала їсти, прибирала, обробляла город. Під час перебування [PERSON] на лікуванні у пульмонологічному відділенні Чернігівської міської лікарні № 1 в період з 12 квітня 2013 року по 24 квітня 2013 року в медичній карті стаціонарного хворого його опікуном була зазначена відповідач [PERSON] (а.с.65-66). На підтвердження виконання обов'язків за договором довічного утримання відповідачем [PERSON] було надано в суд першої інстанції копії товарних чеків на придбання продуктів харчування (а.с. 40-54). Позивачем [PERSON] зазначені твердження [PERSON] та надані нею документи не були спростовані в належний спосіб. Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачем [PERSON] було додатково надано оригінали товарних та фіскальних чеків на підтвердження фактів придбання для [PERSON] речей повсякденного вжитку, продуктів харчування, лікарських препаратів тощо. Позивачем [PERSON], як правонаступником померлого [PERSON], ці документи жодним чином не були спростовані. В ході розгляду справи судом було встановлено, що остаточно відносини між сторонами погіршились на початку травня 2014 року. [PERSON] перестав особисто приймати допомогу від [PERSON], тому остання з метою виконання своїх обов'язків по договору довічного утримання здійснила 28 травня 2014 року поштовий переказ на ім'я [PERSON], в обумовленій договором сумі 300 грн., що підтверджується оригіналом відповідної квитанції (а.с.55). [PERSON], відмовився від отримання цих коштів, про що ним було заявлено в суді першої інстанції. Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом достовірно встановлено, що ініціативу укласти договір довічного утримання проявив саме позивач [PERSON], з моменту укладення такого договору відповідач [PERSON] належним чином виконувала свої обов'язки по здійсненню догляду за [PERSON] Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] намагається виселити його із житлового будинку не знайшли свого підтвердження в ході проведеної дільничним інспектором перевірки (а.с.27). Крім того, в ході перевірки було встановлено, що саме [PERSON] змінив вхідні замки на дверях та перешкоджає [PERSON] заходити до будинку, в тому числі до належної їй його частини. Твердження [PERSON] про невиконання [PERSON] обов'язків, обумовлених договором не підтверджено належними та допустимими доказами, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які є суттєвими для даної справи, не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому згідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed