Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким позивач просив: стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 46 367 грн. 12 коп., заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 2 563 грн. 69 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 1 389 грн. 32 коп., 3 % річних у розмірі 979 грн. 42 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 грн. 00 коп. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надає КП «Київтеплоенерго». Разом з тим, зазначає, що відповідач, користуючись наданими послугами, не виконує своїх зобов`язань щодо їх оплати, у зв`язку з чим станом на 01.09.2019 року має заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 46 367 грн. 12 коп., заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 2 563 грн. 69 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 1 389 грн. 32 коп. та 3 % річних у розмірі 979 грн. 42 коп. Ухвалою від 29.11.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 02.01.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись на те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому, на підтвердження того, що він не є ані власником, ані користувачем квартири [ADDRESS] , позивачем додано до відзиву копію Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.11.2017 року. Також відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 073 грн. 60 коп. 16.01.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому він заперечував щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, оскільки в порушення вимог ст. 137 ЦПК України позивачем не надано договору про надання правової допомоги. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що КП «Київтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що відповідач, який проживає за адресою: [ADDRESS] , користується наданими послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води, але виконує своїх зобов`язань щодо її оплати. Так, ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно з п. 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк встановлений договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) ;2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Як передбачено ст. 162 ЖК України, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власника або наймача приміщення, а також й на членів сім`ї наймача. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених вимог процесуального закону, позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач у справі є власником та/або квартиронаймачем й дійсно є споживачем послуг за адресою: [ADDRESS] . Натомість, як вбачається з копії Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.11.2017 року, квартира [ADDRESS] , була передана [PERSON] у власність ТОВ «ФК «Артфінброк» в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором ЮКЛ/220312/1 від 22.03.2012 року. Крім того, згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання особи за № 45152107 від 22.11.2019 року, відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у період з 24.06.22004 року по 27.10.2017 року. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Щодо клопотання відповідача про стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 073 грн. 60 коп., слід зазначити наступне. Як встановлено ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч. 3 вищенаведеної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Однак, всупереч вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, позивачем не було надано до суду ані договору про надання правничої допомоги, ані жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення оплати за надану правову допомогу. За вказаних обставин, суд не знаходить підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правову допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed