Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У квітні 2015 року позивач ТзОВ «Порше Мобіліті» звернулося в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.01.2013 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50007480, відповідно до якого товариство надало відповідачу [PERSON] кредит у сумі 336595 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 41300 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель марки модель Touareg NF, кузов № [NUMBER] , обєм двигуна 2967 куб. см., рік випуску 2013, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов договору. Згідно п.1.6. Умов кредитування, виконання зобов`язання відповідача [PERSON] за цим договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу №50007480 від 31.01.2013 року, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем [PERSON] було передано у заставу автомобіль марки VW, модель марки модель Touareg NF, кузов № [NUMBER] , обєм двигуна 2967 куб. см., рік випуску 2013, державний номерний знак [NUMBER] , заставною вартістю 480850 грн. Відповідач [PERSON] виступила поручителем [PERSON] , відповідно до умов поруки, що є невід`ємною частиною договору. Однак в порушення умов договору, починаючи з лютого 2014 року відповідач почав порушувати свої зобов`язання за договором щодо сплати щомісячних платежів, сплачуючи їх з порушенням частини сплати щомісячних платежів в повернення кредиту та процентів за його користування, зокрема часткова несплата щомісячного платежу за вересень 2014 року на суму 4138 грн. 25 коп. відповідно до рахунку №00204450 від 04.09.2014 року, належного до сплати відповідно до графіку погашення не пізніше 15.09.2014 року. В зв`язку з цим відповідачам була надіслана вимога від 05.09.2014 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитом договором №50007480, яка відповідачем [PERSON] отримана, а вимога направлена відповідачу [PERSON] повернулася позивачу за закінченням терміну зберігання. Останнім днем повернення кредиту визначено 30 жовтня 2014 року. 20.11.2017 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, та зазначено, що станом на 10.11.2017 року загальна сума заборгованості по кредиту складається з основної суми боргу, штрафу, пені, 3% річних та інфляційних витрат, збитків, що становить 1 289 815,92 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТзОВ «Порше Мобіліті», а також стягнути судові витрати. У грудні 2015 року [PERSON] звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ТзОВ «Порше Мобіліті», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору №50007480 від 30.01.2013 року. Позов мотивував тим, що 30 січня 2013 року між ним і ТзОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір №50007480, за умовами якого ТзОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалось надати йому кредит в сумі 336 595 грн., строком до 15 січня 2018 року, зі сплатою відсотків 9,90 % річних. Графіком погашення заборгованості до кредитного договору визначено розмір щомісячного платежу на погашення кредитної заборгованості в еквіваленті в доларах США у розмірі 875,47 доларів США. Вказаний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та йому відповідачу, як позичальнику, не була надана інформація про дійсну сукупну вартість кредиту. Позивач [PERSON] вважає, що ним в силу статусу слабкої сторони, було укладено з ТзОВ «Порше Мобіліті» договір споживчого кредитування, до якого, в супереч принципу доброчесності, було включено умови про визначення грошового еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті, що є несправедливими умовами, оскільки мають своїм наслідком істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача, тобто позичальника [PERSON] .. В судовому засіданні представники ТзОВ «Порше Мобіліті» позовні вимоги підтримали, з посиланням на викладені в ній обставини. Зустрічний позов не визнали з тих підстав, що умови кредитного договору щодо еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства, зокрема ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України, валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти, що не є підставою для розірвання договору, положення кредитного договору відповідають нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач [PERSON] , його представники, відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали, підримують зустрічний позов та просять задоволити його з підстав зазначених у позовній заяві, оскільки вважають що відповідач [PERSON] , як позичальник, в період з лютого 2013 року по листопад 2014 року всі платежі сплачував вчасно, згідно рахунок-фактур наданих позивачем, однак ТзОВ «Порше Мобіліті» штучно створило заборгованість, а 05.11.2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості, який визнаний судом незаконним і скасований. Розрахунок заборгованості проведений з порушення у гривні в еквіваленті до іноземної валюти, штраф і пеня це подвійна відповідальність, інфляційні витрати - незаконна вимога, витрати позивача на правову допомогу документально не підтверджені. Відповідач [PERSON] зазначив, що відповідно до умов кредитного договору між ним та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 31 січня 2013 року укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажиром № [NUMBER] , строк дії якого з 31.01.2013 року по 30.01.2014 року, і розмір страхових платежів за вказаний період ним оплачений, тобто вказане зобов`язання ним виконано належним чином. За умовами договору страхування (п.6.4) страховик зобов`язаний був за 25 робочих днів до початку чергового періоду страхування письмово повідомити його про необхідність оплати чергових страхових премій на наступний період страхування, однак страховик дану умову договору не виконав та не повідомив про необхідність сплати чергового платежу за період з 31 січня 2014 року по 30 січня 2015 року, відтак зазначене свідчить про відсутність правових підстав для сплати ТзОВ «Порше Мобіліті» за [PERSON] чергового платежу за періоди з 31 січня 2014 року по 30 січня 2018 року. Крім того, вказав, що згідно розділу 10 «Умов надання додаткового кредиту», між ТзОВ «Порше Мобіліті» та ним не було укладено угоди про надання додаткового кредиту на оплату страхових платежів. Зазначене свідчить про відсутність правових підстав для сплати ТзОВ «Порше Мобіліті» за черговові страхові платежі за період з вересня 2014 року по вересень 2017 року в сумі 104613 грн. 95 коп., а тому заборгованість, зазначена у розрахунку, яка включає платежі за умовами додаткового кредиту, а також при відсутності заборгованості [PERSON] перед ТзОВ «Порше Мобіліті» про стягнення коштів на страхування - збитки, є незаконним. Вимога про дострокове повернення кредиту та погашення заборгованості за кредитним договором припиняє дію нарахування кредитором процентів та пені. Відповідач [PERSON] вважає що порука припинена, оскільки позов до неї, як до поручителя заявлений у строк понад 6 місяців - 14 квітня 2015 року, а вимога до позичальника заявлена 05.09.2014 року, яку вона не отримала. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги ТзОВ «Порше Мобіліті» підлягають до задоволення частково, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «Порше Мобіліті» до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що 30.01.2013 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50007480, відповідно до якого товариство надало відповідачу [PERSON] кредит у сумі 336595 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 41300 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель марки модель Touareg NF, кузов № [NUMBER] , обєм двигуна 2967 куб. см., рік випуску 2013. В забезпечення виконання кредитного зобов`язання 31.01.2013 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено договір застави №50007480, згідно з яким передано в заставу автомобіль марки VW, модель марки модель Touareg NF, кузов № [NUMBER] , обєм двигуна 2967 куб. см., рік випуску 2013, державний номерний знак [NUMBER] , заставною вартістю 480850 грн. Відповідач [PERSON] виступила поручителем [PERSON] , відповідно до умов поруки, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до пунктів 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 загальних умов кредитування, що є додатком до кредитного договору від 30 січня 2013 року № 50007480, розмір платежів за ними визначено в еквіваленті до іноземної валюти. Графіком погашення кредиту від 30.01.2013 року №50007480, сума щомісячного платежу визначена в доларах США. 30 січня 2013 року між [PERSON] та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» укладено договір - Поліс № №АЕ/2401362 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 31.01.2013 року до 30.01.2014 року а.с 148 т.2) Із наданого позивачем договору вбачається, що 15 січня 2014 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» укладений договір добровільного страхування №28-0199-13-00045 на період страхування з 31.01.2014 року по 30.01.2015 року, з 31.01.2015 року по 30.01.2016 року, з 31.01.2016 року по 30.01.2017 року, з 31.01.2017 року по 30.01.2018 року, що підписаний сторонами, та з яким не був ознайомлений [PERSON] , про що він ствердив в судовому засіданні (а.с.149-155 т.2). Відповідач [PERSON] надав суду заяву та два примірники договорів добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правої відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажиром № 28-0199-13-00045 від 30.01.2013 року, що надійшли йому від ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» в 2015 році, в той час коли спір розглядався уже в суді, про укладеннення між страхувальником [PERSON] та страховиком приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група», що вказує на те, що ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» пропонувала відповідачу підписати договорір страхування датами за минулий період, однак він їх не підписував (а.с.171-184 т.2). Додаткова угода до кредитного договору №50007480 від 30 січня 2013 року про надання ТзОВ «Порше Мобіліті» [PERSON] коштів на перерахування на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» страхових платежів, передбачені договором добровільного страхування №28-0199-13-00045 від 15 січня 2014 року, не укладена і така суду не надана. Звернувшись в суд з позовом, ТзОВ «Порше Мобіліті» зазначило, що відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту в повній мірі не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, та надано відповідний розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Порше Мобіліті» на адресу відповідача [PERSON] по [ADDRESS] , направлені листи щодо сплати заборгованості від 07.04.2014р., від 05.05.2014р., 05.06.2014р., 17.06.2014р., 03.07.2014р., 17.07.2014р., 04.08.2014р., 15.08.2014р., 05.09.2014р. (а.с.38-46 т.1). Відповідач [PERSON] ствердив, що за вказаною адресою не проживав і листи не отримував, а позивач не представив докази про отримання [PERSON] зазначених листів щодо сплати заборгованості. 04.09.2014 року на адресу відповідача [PERSON] по [ADDRESS] ТзОВ «Порше Мобіліті» направлена рахунок-фактура №00204450 від 04.09.2014 року про погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом в розмірі 11293 грн.56 коп., що оплачена [PERSON] 12 вересня 2014 року, про що ствердили сторони в судовому засіданні (а.с.37 т.1). 05.09.2014 року на адресу відповідача [PERSON] по [ADDRESS] ТзОВ «Порше Мобіліті» направлена рахунок-фактура №00205345 від 05.09.2014 року про сплату штрафу та пені від вчасно невиплаченої суми, в розмірі 494 грн. 26 коп., яку відповідач отримав і написав листа позивачу з метою зв`ясування штрафних санкцій, оскільки отримані ним ра рахунок-фактури за період з 04.02.2013 року по 03.11.2014 були оплачені відповідно до умов договору до 15 числа кожного місяця, про що не заперечили сторони в судовому засіданні (а.с.47,223-225 т.1. а.с.202-204 т.2). Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивача частина коштів, що була оплачена відповідачем [PERSON] на погашення кредиту були зараховані позивачем з лютого 2014 року на сплату страхових платежів, внаслідок чого мала місце несплата щомісячного платежу на погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на 05.09.2014 року виникла заборгованість та нараховані штраф і пеня в сумі 494 грн. 26 коп. (а.с.202-204 т.2). 24 вересня 2014 року ТзОВ «Порше Мобіліті» направило на адресу [PERSON] вимогу від 05 вересня 2014 року №50007480 про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором у сумі 609392,14 грн. станом на 05 вересня 2014 року, яку відповідач [PERSON] отримав 29.09.2014 року (а.с.33,34 т.1). ТзОВ «Порше Мобіліті» направило на адресу поручителя [PERSON] вимогу від 05 вересня 2014 року №50007480 про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором у сумі 609392,14 грн. станом на 05 вересня 2014 року, яку відповідач [PERSON] не отримала і вимога повернулася на адресу позивача, про що ствердили в судовому засіданні представник позивача та відповідач [PERSON] (а.с.35,36 т.1). Відповідно до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вимогами ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Щодо посилання на те, що кредитний договір №50007480 від 30 січня 2013 року укладений за дії заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті, то в даному випадку суд звертає увагу на наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 524 та частиною першої статті 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина Ст [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що під час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але банки не було позбавлено права надати, а позичальників отримати споживчий кредит в гривні із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти. При цьому згідно із частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Судом встановлено, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; позивач ТзОВ «Порше Мобіліті» надало відповідачу всю необхідну інформацію про умови наданняґ послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. Суд звертає увагу на те, що кредит ТзОВ «Порше Мобіліті» був наданий відповідачу [PERSON] в гривні, при цьому в договорі був зазначений еквівалент в іноземній валюті, а тому при наданні кредиту ТОВ «Порше Мобіліті» не порушено вимоги ст. 524, 533 ЦК України та ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі і щодо дотримання принципу добросовісності під час укладення і виконання вказаних договорів загалом. Суд, з метою встановлення розрахунку заборгованості за договором, врахування платежів здійснених [PERSON] після звернення ТзОВ «Порше Мобіліті» до суду з позовом про стягнення заборгованості, сприяючи учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, за клопотанням відповідача [PERSON] та його представника були призначені у справі судові економічні експертизи, виконання яких за побажанням ініціатора клопотання доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Суд неодноразово задовольняв клопотання експерта про надання додаткових документів для проведення експертного дослідження. Справа перебувала у експерта з 21.06.2016 року по 03.08.2017 та з 29.03.2018 по 28.02.2019 року експертом проведені дослідження та надані висновки судово-економічної експертизи, . Згідно висновків №691/16-22 від 27.07.2017 року та №521/18/127/19-22 від 26.02.2019 року, складених експертом ТВКНДІСЕ за результатами судово-економічної експертизи заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №50007480 від 30.01.2013 року станом на 10.11.2017 року становить 229 836,74 грн. (а.с.35-45 т.3, а.с.70-79 т.4). Щодо зазначених висновків експерта, то суд не приймає їх до уваги, оскільки вони здійснені в гривні без урахування еквіваленту іноземної валюти, що суперечить положенням укладеного між сторонами договору. Встановлюючи розмір заборгованості [PERSON] по кретному договору суд виходить з наступного. Так, згідно із розрахунком заборгованості наведеним ТОВ «Порше Мобіліті» у позовній заяві про збільшення позовних вимог на час звернення до суду, позивач за первісним позовом просив стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] основну суму боргу за кредитним договором №50007480 від 29.03.2013 року у розмірі 1 038 675,76 грн., штраф у розмірі 118 302,51 грн., пеню в розмірі 1 306,10 грн., 3% річних у розмірі 391,83 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 848,57 грн., збитки у розмірі 127 271,15 грн., що разом складає 1 289 815,92 грн.. Щодо основної суми боргу за кредитним договором №50007480 від 29.03.2013 року у розмірі 1 038 675,76 грн., згідно із розрахунком заборгованості наведеним ТОВ «Порше Мобіліті», зазначеним у позовній заяві про збільшення позовних вимог, станом на 10.11.2017 року, вбачається, що основна сума боргу складається із залишку неповернутої суми кредиту в сумі 788 129,21 грн. (29723,90 доларів США *26,515 за 1 долар США курс за листопад 2017 року) та 246 428,30 грн. проценти за користування кредитними коштами за період з 01.10.2014 року по 10.11.2017 року (788 129,21 грн. *9.9%*1137 днів/360). Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в частині повернення залишку неповернутої суми кредиту в сумі 788 129,21 грн. підлягає до задоволення. Позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами за період з 01.10.2014 року по 10.11.2017 року в сумі 246 428,30 грн. до задоволення не підлягають з наступних підстав. Так, пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором фактично змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення кредитора з такою достроковою вимогою до позичальника в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України вважається, що строк виконання кредитного договору в повному обсязі є таким, що настав. При цьому, у разі пред`явлення до позичальника вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором відсотки за користування кредитом припиняється, а кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений ним у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, змінив порядок і строк його виконання, припинив подальше кредитування позичальника, змінив строк дії кредитного договору та термін повернення кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Аналогічні висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Таким чином, аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що вважати, що позовні вимоги підлягають до задоволення в частині стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних в сумі 391,83 грн. та інфляційних витрат в сумі 3 848,57 грн.. В частині позовних вимог про стягнення штрафу та пені, то суд враховує, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, та Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 631/1348/16-ц. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 118 302,51 грн. необхідно відмовити. Однак суд вважає, що за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з повернення кредиту, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 1 306,10 грн. підлягають до задоволення. Суд вважає, що позовні вимоги ТзОВ «Порше Мобіліті» в частині стягнення збитків у розмірі 127 271,15 грн. задоволенню не підлягають, оскільки в обґрунтування цих вимог у позовній заяві зазначено, що 127 271,15 грн. збитків зумовлено тим, що ТзОВ «Порше Мобіліті» вимушене було звернутися до юридичних компаній для надання юридичних послуг, консультацій, складення процесуальних документів для звернення до суду, звернутися до приватного нотаріуса, яким було вчинено виконавчий напис, та виконавчої служби про ареш майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також сплата страхових платежів за період з 12 вересня 2014 року по 19 вересня 2017 року страховій компанії, що не компенсовані відповідачем. Однак за своєю правовою природою збитки, на які вказує ТзОВ «Порше Мобіліті» є правовою допомогою, порядок стягнення якої врегульовано главою 8 Цивільного процесуального кодексу України. ТзОВ «Порше Мобіліті» не надало суду повного розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, доказів, яка саме правнича допомога була надана конкретно по даному спору, вчинений виконавчий напис нотаріуса скасований судом, додатковий договір надання кредиту на страхові платежі між стронами не був укладений, а тому суд вважає, що позов в частині стягнення збитків в розмірі 127 271,15 грн. до задоволення не підлягає. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент пред`явлення позивачем позову) Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Аналізуючи зміст ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки. Питання правильного застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Оскільки вимога до поручителя [PERSON] пред`явлена позивачем 14 квітня 2015 року, в строк понад шість місяців з моменту виникнення спірних правовідносин - 05.09.2014 року, тому в позові позивача ТзОВ «Порше Мобіліті» до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків по кредитному договору слід відмовити.

Outcome: partial