Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу посилаючись на те, що 05.01.2012 року між ним та КС «Добробут» було укладено договір відступлення права вимоги, за яким він має право вимоги за кредитним договором від 01.11.2006 року, який було укладено КС «Добробут» з [PERSON] Відповідач не виконав своїх зобовязань за договором. Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 137596,00 грн., яка складається з суми боргу за договором відступлення від 05.01.2012 року у розмірі 28180,00 грн. та суми нарахованих відсотків з 05.01.2012 року по 21.04.2014 року у розмірі 109416 грн., та судові витрати (а.с.4-7). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 28180,00 грн., пеню у розмірі 40579,20 грн., судові витрати у розмірі 687,59 грн., а всього 69437,79 грн. (а.с.36-37). В апеляційній скарзі (а.с.54-55) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки: - відповідач не підписував угоду про визначення розміру, строків та порядку виконання грошових зобовязань від 05.01.2012 року та угоду від 05.01.2012 року з [PERSON]; - суд повинен був залучити до участі в справі в якості третьої особи КС «Добробут», оскільки первинну угоду було укладено саме з цією особою; - доказів погашення [PERSON] заборгованості перед [PERSON] у розмірі 28180,00 грн. суду не надано; - жодного доказу щодо повідомлення боржника з боку кредитора про відступлення права вимоги матеріали справи не містять. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідач уклав з кредитною спілкою кредитний договір, яка в свою чергу уклала з позивачем договір про відступлення права вимоги; згодом сторони уклали договір про згоду відповідача з умовами договору про відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором та встановлення відповідальності у вигляді пені, а також угоду про визначення розміру платежів та строків погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором позивачу як новому кредитору. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як вбачається з судового рішення висновки суду першої інстанції обгрунтовані нормами ЦК України, яким врегульовані правовідносини щодо позики. Така позиція суду є помилковою, оскільки взаємовідносини між позивачем, як кредитором, та відповідачем, як боржником, виникли на підставі кредитного договору між відповідачем та КС «Добробут» та на підставі договору про відступлення права вимоги за цим кредитним договором між КС «Добробут» як первиснім кредитором, та позивачем, як новим кредитором. Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом першої інстанції встановлено, що: - 01.11.2006 року між КС «Добробут» та [PERSON]\~О.Г. укладено кредитний договір № КСД-01391, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою 24 % річних строком до 01.11.2009 року, станом на 05.01.2012 року заборгованість становить 28180,00 грн., - 05.01.2012 року\~між КС «Добробут»\~та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого КС «Добробут» відступив а [PERSON] набув право вимоги, належне первісному кредитору за кредитним договором № КСД-01391 від 01.11.2006 року, укладеного між КС «Добробут» та [PERSON], - 05.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, за яким [PERSON] зі свого депозитного рахунку погасив заборгованість [PERSON] перед КС «Добробут» за кредитним договором № КСД-01391 від 01.11.2006 року в сумі 25362 грн. та 10 % в сумі 2818 грн., [PERSON] зобовязався відшкодувати погашену заборгованість [PERSON] у розмірі 28180,00 грн. до 31.12.2012 року по 2114 грн. кожного місяця з виплатою 1% простроченої суми за кожен день простроченого платежу, але не більше 120 % річних у разі несвоєчасної виплати заборгованості [PERSON], - 05.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про визначення розміру, строків та порядку виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № КСД-01391 від 01.11.2006 року перед [PERSON] Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не підписував угоду про визначення розміру, строків та порядку виконання грошових зобовязань від 05.01.2012 року та угоду від 05.01.2012 року з [PERSON], не можуть бути прийняті до уваги. Належних та допустимих доказів, які б спростовували такі висновки суду, суду першої інстанції при поданні заяви про перегляд заочного рішення та при поданні апеляційної скарги до апеляційного суду відповідачем не надано. Доводи апеляційної скарги про те, що суду не надано доказів погашення [PERSON] на користь КС «Добробут» заборгованості [PERSON] у розмірі 28180,00 грн., не можуть бути враховані. Питання щодо сплати [PERSON] на користь КС «Добробут» заборгованості [PERSON] у розмірі 28180,00 грн. стосується взаємовідносин між первісним та новим кредитором та не впливає на взаємовідносини між позивачем, як новим кредтором, та відповідачем, як боржником. Доводи апеляційної скарги про те, що кредитор не повідомив боржника про відступлення права вимоги, з урахуванням обставин справи не мають значення. Відповідно до ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, у цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Доказів того, що відповідач сплатив заборгованість за кредитним договором № КСД-01391 від 01.11.2006 року на користь первісного кредитора КС «Добробут», відповідачем суду не надано. В апеляційній скарзі розмір заборгованості за кредитним договором, відступленої позивачу, відповідачем не оскаржується. З матеріалів справи вбачається, що згідно особої картки позичальника заборгованість відповідача перед кредитної спілкою станом на 01 листопада 2009 року становить 15380,43 грн., в тому числі в сумі 9166,66 грн. з кредиту та 6213,77 грн. з процентів (а.с.5). Згідно з договором відступлення права вимоги від 05 січня 2012 року станом на день його укладення борг відповідача перед кредитною спілкою за кредитним договором останнього становить 28180,00 грн. Частково задовольнивши позовні вимоги в частині розміру пені, суд першої інстанції дійшов помиилкового висновку щодо її стягнення за період з 01 січня 2013 року по 01 квітня 2014 року. За умовами 05.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] у разі несвоєчасного платежу боргу відповідач сплачує позивачу 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення, но більше 120 % річних, тобто така відповідальність застосовується 05.01.2012 року з моменту несвоєчасного платежу, а не з 01 січня 2013 року, як зазначено в рішенні суду. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Збитками позивача, як нового кредитора, є заборгованість відповідача за кредитним договором в сумі 28180,00 грн., яка відступлена позивачу за договором відступлення права вимоги від 05.01.2012 року, укладеним\~між КС «Добробут»\~та [PERSON] Положення ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню за період з 05 січня 2012 року по 01 квітня 2014 року частково в сумі 20172,20 грн. З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними. Неправильне обґрунтоване рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову про стягнення пені не є підставою для його скасування. Разом з тим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнення пені. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial