Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. На обґрунтування своїх вимог зазначила, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.11.2013 року. Відповідач зареєстрований в належному їй будинку, але в ньому не проживає, виїхавши разом з речами на інше місце проживання, де має іншу сім`ю. Посилаючись на те, що вона як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який витрат на утримання будинку не несе, просить усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомістю, шляхом визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим будинком. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшла заява від представника позивача, якою пердставник підтримав позовні вимоги позивача, просив розглянути справу у їх з позивачем відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч.11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджено його особистим підписом про отримання судових викликів у бланках поштових зворотніх повідомлень, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. Представник відповідача, будучи присутнім в попередніх судових засіданнях, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про поважність причини неявки суд не повідомив. Представник третої особи - Новоодеської міської ради Миколаївської області, в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву, якою заявлені вимоги позивача підтримав, просив розглядати справу у відсутності представника третьої особи. У відповідності з вимогами ст. 223 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання. Згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа маєправо в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідків, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням суду від 30.09.2009 р. по справі № 2-1189/2009 та іншими матеріалами справи. Розпорядженням Новоодеського міського голови № 16 від 19.02.2016 року « Про перейменування вулиць, провулків на території м. Нова Одеса, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму», назву [ADDRESS] . Відповідач, який є колишнім чоловіком позивача, зареєстрований у вказаному будинку. 30.11.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у спірному житловому будинку не проживає з часу розірвання шлюбу, понад один рік за відсутності будь-яких поважних для цього причин, участі в утриманні житла не приймає. Так, відповідно до акту обстеження по факту проживання від 17.10.2018 р., складеного головним інспектором КП «Правопорядок», в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але на день обстеження, в будинку не проживає, в зв`язку зі зміною місця проживання. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] , він працює і проживає в с. Новосафронівка, де має іншу сім`ю, в будинку не проживає більше року, за будинком дивляться сусіди. Допитана в судовому засіданні в якості свідка головний спеціаліст КП «Правопорядок» [PERSON] суду показала, що 17.04.2018 р. позивач звернулася до КП «Правопорядок», вказала, що відповідач не проживає в належному їй будинку, просила засвідчити цей факт актом по факту проживання. [PERSON] зазначила, що свідки [PERSON] та [PERSON] під час складання акту підтвердили, що на день складання акту, в будинку не проживає відповідач. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із правовою позицією ВС, викладеною у Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа №521/17805/16ц, за порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України суд дійшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб. За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст. ст.383, 391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою особою, що втратила право користування житлом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved