Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі [PERSON]П.) звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] (далі [PERSON]І.), [PERSON] (далі [PERSON]М.), [PERSON] (далі [PERSON]С.), [PERSON] (далі [PERSON]С.) про визнання незаконним та скасування рішення та недійсним державного акта на право приватної власності на землю. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 листопада 2014 року вона є спадкоємцем майна після смерті чоловіка [PERSON], який помер 03 травня 2014 року, а саме 45/100 часток домоволодіння, що знаходиться у м. Дніпрі по вул. Яснополянській, 38, розташованого на земельній ділянці площею 1135 кв.м. За доводами її позову на теперешній час інша частина указаного домоволодіння перебуває у розпорядженні відповідачів. Згідно із договором купівлі-продажу від 24 лютого 1987 року [PERSON] продала [PERSON] 55/100 частин житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Яснополянська, 38, що належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 листопада 1986 року. На цей час [PERSON] помер. Позивач посилається на те, що ставши власником 45/100 часток указаного домоволодіння, вона позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку, на якій розташована зазначена частина домоволодіння та яка є необхідною для обслуговування їй цього домоволодіння, у звязку із тим, що [PERSON] земельна ділянка була незаконно приватизована. Так, листом від 26 вересня 2012 року Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську повідомило її про те, що указана земельна ділянка була надана у власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 17 грудня 1998 року № 2478 і йому було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0631 га, яка розташована по вул. Яснополянській, 38, у м. Дніпрі, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Посилаючись на приписи ст. 22, 23, 40, 42, 44 Земельного кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин, ст. 88, 91, 120 Земельного кодексу України, позивач просила визнати поновити їй строк на звернення до суду, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 17 грудня 1998 року № 2478 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі м. Дніпропетровська» в частині передання [PERSON] земельної ділянки площею 0,0631 га за адресою: м. Дніпро, вул. Яснополянська, 38, та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, який виданий йому на підставі указаного рішення та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 022095 від 22 березня 1999 року. Позивач та її представники у судовому засідання позовні вимоги повністю підтримали та просили позов задовольнити з підстав наведених у ньому та додатково озвучених у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просили відмовити, посилаючись на необґрунтованість заявлених у справі позовних вимог та відсутність порушеного права позивача. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області просила розглянути спір на розсуд суду. Представник третьої особи Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, просив розгляд справи проводити за його відсутності. Інші учасники судового провадження у судове засіданні не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Зважаючи на зазначену процесуальну поведінку відповідачів та третьої особи, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. За таких обставин, та враховуючи, що розгляд справи триває значний час, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності указаних відповідачів та третьої особи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 листопада 2014 року позивач є спадкоємцем майна після смерті чоловіка [PERSON], який помер 03 травня 2014 року, а саме 45/100 часток домоволодіння, що знаходиться у м. Дніпрі по вул. Яснополянській, 38, розташованого на земельній ділянці площею 1135 кв.м (а.с. 12, 13). Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 лютого 1987 року [PERSON] продала [PERSON] іншу частину цього домоволодіння - 55/100 частин житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Яснополянська, 38, що належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 листопада 1986 року (т. 2, а.с. 23, 24). Судом також установлено, що [PERSON] на підставі рішення рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 17 грудня 1998 року № 2478 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0631 га на території Жовтневого району м. Дніпропетровська по вул. Яснополянській, 38. Землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т.2, а.с. 25). [PERSON] 01 жовтня 2007 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 193606, яке видане відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції Дніпропетровської області 10 грудня 2007 року (т. 2, а.с. 28). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України в постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У якості підстав для визнання недійсним державного акта про передачу [PERSON] земельної ділянки та рішення відповідної ради, на підставі якого його видано, позивач посилається на те, що ставши власником 45/100 часток домоволодіння по вул. Яснополянській, 38, у м. Дніпрі, вона позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку, на якій розташована зазначена частина домоволодіння та яка є необхідною для обслуговування їй цього домоволодіння. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази та посилання на те, що позивач зверталася до відповідних компетентних органів із приводу оформлення права власності або користування земельною ділянкою, на якій розташована частина належного їй на праві власності будинку та про те, що їй цими органами було відмовлено у орфмленні права користування земельною ділянкою, зокрема і з тих підстав, що ця земельна ділянка вже оформлена за іншою особою, позивачем у позові та у подальшому у ході розгляду спору не надано доказів і будь-яких посилань на докази, що її права порушені відповідачами, оскільки аналіз наведених у позові, письмових поясненнях та у судовому засіданні доводів свідчить про те, що такі доводи є загальними, неконкретизованими та недоведеними. У звязку з цим доводи позивача про неможливість використання нею земельної ділянки необхідної для обслуговування належної їй частини будинку внаслідок оформлення [PERSON] земельної ділянки площею 0,0631 га по вул. Яснополянській, 38, у м. Дніпрі, неможливості її приватизації, охоплення цією ділянкою і тієї частини землі, яка є необхідною саме їй для обслуговування будинку, є припущеннями позивача і належними доказами не доведені. З цього приводу суд також вважає за необхідне зазначити, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 412/15966/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] міської ради, Управління Держкомзему м. Дніпропетровська у Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування державного акта на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні домоволодінням, зобовязання вчинити певні дії, визнання порушень добросусідства, відшкодування моральної шкоди та витрат Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року, у задоволенні указаного позову відмовлено та при розгляді цієї справи судами було встановлено, що 01 жовтня 2007 року помер [PERSON], після його смерті спадщину прийняли відповідачі, але через відсутність документів не оформили спадкові права. На підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 2478 від 17 грудня 1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0631 га по вул. Яснополянській, 38, у м. Дніпропетровську та складено 22 березня 1999 року державний акт на право приватної власності на землю. Як зазначено судом апеляційної інстанції, частина земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивача, тобто [PERSON], не приватизована. Також судами було вказано, що на спірній земельній ділянці тривалий час між колишніми користувачами та власниками домоволодіння та земельної ділянки була домовленість про порядок користування земельною ділянкою і ця домовленість (угода) є обовязковою і для осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок. Саме за наявності такої згоди і можливо було приватизувати лише частину земельної ділянки, що і було зроблено [PERSON], в іншому випадку такої приватизації не відбулося б і акт не був би виданий. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначено відповідачами при розгляді цієї справи, спадкоємці [PERSON] і на цей час спадщину після його смерті не прийняли і внаслідок відсутності правоустановчих документів спадкові права не оформили. Статтею 90 Земельного кодексу України регламентовано, що власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі;\~\~в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно із ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Частиною 7 ст. 41 Конституції України передбачено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Статтею 42 Земельного кодексу України у редакції, яка діяла на час видачі спірних рішення та акта, було унормовано, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих обєктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, споруду, будівлю. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у звязку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обовязковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними оскаржуваних рішення та державного акта, оскільки позивачем не доведено, що ними порушено її права, що вони не дають можливості реалізації її права власності на частину домоволодіння і ці правоустановчі документи завадили можливості у оформленні нею права користування земельною ділянкою, а також через те, що не доведено відсутності згоди колишнього власника частини домоволодіння належної наразі позивачу на передачу [PERSON] земельної ділянки і на цей час не установлено хто успадкував зазначену земельну ділянку. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість предявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed