Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач - [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до відповідача - [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька до повноліття дітей та дозволити позивачу або її офіційному представникові без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 29.06.2002 року по 20.11.2007 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народились троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 28.11.2012 року відповідач знаходиться в державному розшуку як безвісти відсутній, а його місцезнаходження не встановлено, що унеможливлює отримання дозволу відповідача на виїзд на кордон дітей та обумовило необхідність звернення позивача до суду. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 29.06.2002 року по 20.11.2007 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 28.11.2012 року відповідач знаходиться в державному розшуку як безвісти відсутній, а його місцезнаходження не встановлено, що підтверджується довідкою Євпаторійського МВ Головного управління МВС України в АР Крим № 5/52/7954 від 27.02.2013 року (а.с. 6). Відповідно до рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 27.08.2014 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01.12.2012 року. В судовому засіданні позивач зазначила, що місцезнаходження відповідача їй на даний час невідоме, ніяких відносин ні з нею, ні з дітьми, він не підтримує. Відсутність батька не дає можливості отримати нотаріально завірену заяву про його згоду на виїзд дітей за кордон, що на її думку є порушенням інтересів дітей та позбавленням їх можливості повноцінного розвитку, спілкування з родичами (зокрема, бабусею та дідусем), що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Також, позивач повідомила, що наприкінці березня 2014 року в зв'язку з загрозою військових протистоянь з окупаційними військами в Автономній Республіці Крим, рятуючи життя та здоров'я дітей, вона змушена була покинути своє житло та терміново виїхати з окупованої території в центральний регіон України, а з 04.11.2014 року взята на облік в с. Нова Гребля Калинівського району Вінницької області, де проживає з дітьми і до тепер. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку,здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статями 3,6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як вже зазначалось вище, відповідача з 28.11.2012 року оголошено у розшук і на даний час його місце знаходження не встановлено. Тобто, наявна обставина, що виключає можливість надання відповідачем згоди на отримання його дітьми проїзного документа для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд дітей, внаслідок чого права та інтереси неповнолітніх дітей сторін порушуються. Таким чином, для якнайкращого забезпечення інтересів дітей та їх потреб в реалізації соціального та духовного розвитку, суд приходить до висновку про можливість надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], до досягнення ними повноліття та надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду дітей за кордон без згоди батька. При цьому, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дітей у вказаний спосіб буде цілком та повністю відповідати їх інтересам, оскільки зазначення конкретного періоду виїзду та конкретних країн навпаки буде їх порушувати, так як батько дітей 2012 року знаходиться у розшуку як безвісті зниклий, проте на даний час його місцезнаходження так і не встановлено, а тому підстави вважати, що найближчим часом дана обставина зміниться, відсутні. Будь-яких обставин того, що позивачка порушуватиме права та інтереси дітей при їх виїзді за кордон, не встановлено. Також слід зазначити, що в даному випадку інтереси батька, відповідача, не порушуються, оскільки при зміні вищевказаних обставин та за умов не згоди з даним рішенням суду, він не позбавлений права захистити свої інтереси у встановлений законом спосіб відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем обґрунтованості позовних вимог, в зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved