Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна. Позивач просить суд, скасувати накладений на підставі постанови серії АК номер 202002 від 13.06.2006 року виданої Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON]. Зобов'язати Виконавчу службу Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про арешт нерухомого майна, яке належить [PERSON], реєстраційний номер об'єкта якого 1340425380000. В обґрунтування позову вказує, що у вересні 2017 року позивачу стало відомо про перебування його нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] під арештом. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 2 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». 11.09.2017 року позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві щодо зняття арешту та отримав відповідь № 1243 від 20.09.2017 року, згідно якої відповідач повідомляє про відсутність в нього на примусовому виконанні виконавчих документів про стягнення з позивача. В судове засідання позивач не з'явився, позов підтримує, справу просить розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує, про що направив до суду відповідну заяву. Представник відповідача Виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що у вересні 2017 року позивачу стало відомо про перебування його нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] під арештом на підставі Постанови серії АК номер 202002 від 13.06.2006 року виданої Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві, про що вказано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 96651689 від 07.09.2017 року, виданої приватним нотаріусом КМНО Тесленко Ю.П.(а.с.3-4). 11.09.2017 року позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві щодо зняття арешту на а.с.6 та отримав відповідь № 1243 від 20.09.2017 року, згідно якої відповідач повідомляє про відсутність в нього на примусовому виконанні виконавчих документів про стягнення з позивача.(а.с.5). Права та обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»). Повернення виконавчого документа стягувачу є аналогічним закінченню виконавчого провадження, оскільки будь-які дії державним виконавцем після цього не здійснюються та не можуть здійснюватися, а саме виконавче провадження, фактично, закінчується, тому вважаю, накладені арешти мають бути зняті, зокрема й беручи до уваги факт, що борг за виконавчим документом повністю погашений. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжитті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено наступне: У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. На підставі викладеного ст. ст. 16, 316, 317 , 319 , 321, 387, 391 ЦК України, ст. ст.32, 47, 50,52,60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88,169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved