Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача суму середнього заробітку у розмірі 4375 грн. 71 коп., за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки на період з 20.01.2017 по 01.02.2017, посилаючись на те, що був звільнений за ініціативою відповідача 19.01.2017, проте з наказом про звільнення був ознайомлений 01.02.2017 і лише того ж дня отримав трудову книжку. Ухвалою судді від 18.04.2017 у справі відкрито провадження /а. с. 8/. Відповідно до ухвали суду, постановленої на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання 25.05.2017, представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (у редакції Закону, що була чинною на час вчинення процесуальної дії). Ухвалою суду від 25.05.2017 провадження у справі зупинено, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України (у редакції Закону, що була чинною на час вчинення процесуальної дії), до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 753/3225/17 за позовом [PERSON] до Театрально-видовищного закладу культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» про поновлення на роботі, що перебувала на розгляді у Дарницькому районному суді м. Києва /а. с. 35-36/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, справи, що виникають з трудових відносин, ціна позову не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України. Встановивши, що спір виник з трудових відносин, ціна позову становить 4375 грн. 71 коп., та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку за участі сторін (їх представників). 01.02.2018 ухвалою судді поновлено провадження у справі, оскільки рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2017 у справі № 753/3225/17 набрало законної сили 15.11.2017, від дати ухвали Апеляційного суду м. Києва /а. с. 56-66/. Від відповідача 15.05.2018 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що Дарницьким районним судом м. Києва від 07.08.2017 було розглянуто та вирішено у тому числі і вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що у цій частині постановлено рішення про відмову у задоволенні позову. Окрім того, як вказав представник у відзиві, Дарницьким районним судом м. Києва та Апеляційним судом м. Києва встановлено, що [PERSON] прогул вчинено без поважних причин, що є одноразовим грубим порушенням трудової дисципліни, а тому вимушеного прогулу немає /а. с. 80-82/. 16.05.2018 представник позивача подав суду заяву про збільшення позовних вимог, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка становить 508 грн. 21 коп., відповідно до наданої відповідачем довідки, а також письмову відповідь на відзив відповідача, у яких позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві, посилаючись на те, що йому не було відомо про застосування дисциплінарного стягнення шляхом звільнення, оскільки із наказом про накладення дисциплінарного стягнення шляхом звільнення відповідач ознайомив його 01.02.2017, видавши того ж дня трудову книжку, тобто через 13 днів після дати звільнення (19.01.2017). Також, заперечуючи доводи відповідача, позивач вказав, що повідомлення відповідача про необхідність отримання трудової книжки від 20.01.2017 направлено було за адресою, де позивач не зареєстрований, але яка зазначена в Особовій картці працівника, що складена за типовою формою первинної облікової документації зі статистики праці № П-2, затверджена спільним наказом Держкомстату та Міноборони від 25.12.2009 № 495/656, яку введено в дію з 01.01.2010, але не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України та не опублікований у засобах масової інформації. При цьому відповідачеві була відома адреса реєстрації позивача, оскільки останнім було подано паспорт при прийнятті на роботу, у якому внесено відомості про те, що він зареєстрований Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві за адресою: [ADDRESS] з 24.09.2010, а не за адресою у м. Запоріжжя. Таким чином, з наданих відповідачем доказів неможливо встановити факт відправлення позивачу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, а копією журналу табелювання робочого часу за січень 2017 року позивач підтверджує, що працював повний робочий день 19.01.2017 /а. с. 86, 88/. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, враховуючи заяву про збільшення суми стягнення, та просив задовольнити його з підстав наведених у позовній заяві та у письмовій відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, що містяться у матеріалах справи. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Від 16.08.2016 до 19.01.2017 позивач працював у відповідача на посаді артиста драми вищої категорії за безстроковим трудовим договором, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача /а. с. 4-5/. 19.01.2017 відповідач своїм наказом № 13-к «Про звільнення» звільнив позивача на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України, тобто через його відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин /а. с. 6/. Вказаним наказом № 13-к від 19.01.2017 було надано розпорядження бухгалтерії провести остаточний розрахунок з позивачем та виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку у період роботи з 16.08.2016 по день звільнення у кількості 13 календарних днів. Разом з тим у день звільнення розрахунок з позивачем не було проведено і трудову книжку не видано, що стороною відповідача не заперечується. Як вбачається, відповідач склав письмове повідомлення від 20.01.2017 № 5, яким інформував позивача про необхідність отримання трудової книжки, у зв'язку із припиненням з 19.01.2017 між ними трудових відносин, при цьому посилаючись як на доказ відправлення такого листа - на копію журналу вихідної документації /а. с. 83, зворотна сторона аркушу справи/. 01.02.2017 позивач ознайомився під підпис із наказом № 13-к від 19.01.2017 «Про звільнення», згідно з яким його було звільнено з 19.01.2017 за ініціативою відповідача /зворотна сторона а. с. 6/. Не погоджуючись з діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до нього про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2017, що набрало законної сили 15.11.2017, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі /а. с. 56-66/. Заперечуючи проти вимог позивача, відповідачем, серед іншого також було вказано, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була розглянута Дарницьким районним судом м. Києва та відносно неї постановлено рішення суду про відмову у задоволенні. Разом з тим, встановлено, що така вимога розглядалася Дарницьким районним судом м. Києва як похідна від вимог про визнання незаконним, скасування наказу про оголошення догани та поновлення на роботі, при цьому звертаючись до Печерського районного суду м. Києва, позивач послався на порушення роботодавцем строків видачі трудової книжки та остаточного розрахунку з ним при звільненні, і на такій підставі вимога не була заявлена в іншому суді. Обставини, встановлені у рішенні суду від 07.08.2017, узгоджуються із висновками, зробленими судом під час розгляду даної справи, і не суперечать одні одним. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судовим розглядом встановлено, що позивач був звільнений наказом № 13-к від 19.01.2017, проте розрахунок у день звільнення, як і видача йому трудової книжки у день звільнення не було здійснено. Наступного дня (20.01.2017) відповідачем складено письмове повідомлення № 5 позивачеві про необхідність отримання трудової книжки, адресоване у м. Запоріжжя ([ADDRESS]). Частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Питання пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються, зокрема, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110. Згідно з п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Відповідно до положень п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Встановлено судовим розглядом, що, по-перше, суду не надано жодних належних доказів того, що таке повідомлення дійсно було направлено, оскільки копія журналу вихідної документації 2017 року не містить достовірних відомостей цього, зокрема, яким засобом зв'язку було здійснено направлення, а по-друге, позивач з 24.09.2010 значиться зареєстрованим у м. Київ за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною відміткою у його паспорті громадянина України, а не у м. Запоріжжі. Суд також відхиляє твердження сторони відповідача, що до позивача періодично здійснювалися телефонні дзвінки для повідомлення його про необхідність вручення трудової книжки, як недоведені, та звертає увагу, що відповідач не був обмеженим у засобах для повідомлення позивача, які забезпечують фіксування, тобто з метою надання доказів вчинення таких дій, за умови необхідності. Контроль за заповненням особової картки працівника не є функціональним обов'язком самого працівника і сторона відповідача не вказувала на те, що позивачем при поданні документів для оформлення його на посаді надано недостовірні дані. Відповідно, зазначення іншої адреси місця проживання позивача за державною реєстрацією перебувало поза його контролем, а підпис в своїй особовій картці ним поставлено лише 01.02.2017 - вже після його звільнення. Відповідно доводи, на які посилалася сторона відповідача, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду і спростовуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, вимога позивача є обґрунтованою. Обставини, як і підстави винесення роботодавцем наказу про звільнення позивача були предметом розгляду у Дарницькому районному суді м. Києва і не належить до предмету розгляду, доказування та дослідження судом при розгляді цієї справи, відповідно, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо цього, висловлені у відгуці на позов. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до положень третього абзацу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, що не вказані в абзаці першому цього пункту, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Позивач звільнений 19.01.2017, тому для розрахунку середньої заробітної плати слід використовувати показники сум за листопад і грудень 2016 року: 8595 грн. 60 коп. і 12797 грн. 00 коп. /а. с. 87/. Перевіривши розрахунок суми, наданого стороною позивача, суд приходить до висновку про його правильність, а відтак стягненню з відповідача підлягає заявлена сума у розмірі 4573 грн. 89 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.

Outcome: approved