Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

у квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому зазначив, що 29 грудня 2011 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого він передав відповідачу 100 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 810 000 гривень. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його розпискою, в якій він зобов'язався повернути борг по пред'явленню позивачем вимоги. На його письмову вимогу повернути борг в добровільному порядку відповідач борг не повернув. Позивач вважає, що з моменту отримання відповідачем [PERSON] зазначеної суми грошових коштів, останні стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], оскільки відповідачі в цей же день за вказані грошові кошти придбали нерухоме майно. Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь борг за договором позики від 29 грудня 2011 року у сумі 810 000 гривень та судові витрати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача, в якому просив визнати розписку від 29 грудня 2011 року недійсною, посилаючись на те, що розписку він написав, але грошових коштів від позивача не отримував, також він не отримував від позивача письмової вимоги про повернення коштів. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року позов був задоволений частково. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 29 грудня 2011 року у сумі 799 300 гривень та пропорційно судові витрати у загальній сумі 8441 гривня (т.1 а.с.141-144). Ухвалою судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 року апеляційна скарга [PERSON] та [PERSON] була відхилена і рішення Саратського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року залишено без змін (т.1 а.с.177-181). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року касаційна скарга [PERSON], [PERSON] задоволена частково. Рішення Саратського районного Одеської області від 29 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики було скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Саратського районного суду від 29 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною залишено без змін ( т.1 а.с.220-222). Під час розгляду справи позивач [PERSON], його представники [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на те, що 100 000 доларів США, отримані 29 грудня 2011 року [PERSON] за договором позики, були використані останнім в інтересах сім'ї, оскільки в цей день [PERSON] за вказані кошти купила у [PERSON] садовий будинок та земельну ділянку площею 0,0200 га, розташовані за адресою [ADDRESS] У зв'язку з чим, позивач та його представники вважають, що з моменту отримання відповідачем зазначені грошові кошти стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідачів по справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що приблизно з 2009 року в сім'ї [PERSON] та [PERSON] склались напружені відносини, з того часу вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини фактично припинили. [PERSON] зазначила, що їй не було відомо про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики грошових коштів, вона не надавала своєї згоди на укладення цього договору і жодних коштів від [PERSON] не отримувала. Вищезазначені садовий будинок та земельну ділянку вона придбала у [PERSON] за власні кошти, які 27 грудня 2011 року отримала в борг у свого батька [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив, що на укладення договору позики з позивачем від 29 грудня 2011 року [PERSON] не надавала йому ні усної, ні письмової згоди. Садовий будинок та земельну ділянку [PERSON] придбала за власні кошти. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно розписки, 29 грудня 2011 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] 100 000 доларів США, які він зобов'язався повернути за вимогою. Розписка написана [PERSON] власноруч без будь-якого примусу. Починаючи з 03 листопада 1990 року та на час укладання договору позики [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] згідно копії актового запису про укладення шлюбу (а.с. 27). 29 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0200 га та садового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS], які були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими № 2717 та № 2719. 20 квітня 2013 року позивач звернувся до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 100000 доларів США протягом 10 днів з дня отримання повідомлення. Вказана вимога залишена відповідачем без задоволення. Вищевказані обставини встановлені рішенням Саратського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року, яке набрало законної сили в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON], а тому відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України ці обставини не потребують доказування (т.1 а.с.142-144). Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] - її шкільна подруга, вони часто бачаться. Їй відомо, що з 2009 року [PERSON] та [PERSON] не живуть однією сім'єю. Батьки [PERSON] придбали для [PERSON] будинок [ADDRESS]. Вона часто відвідує [PERSON] за її місцем проживання, але [PERSON] та його речей у вищевказаному будинку вона не бачила. Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2009 року та від 27 березня 2009 року відповідно було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та позовна заява залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України ( т.3 а.с. 91, 134). Таким чином, хоча [PERSON] з 03 листопада 1990 року та на час отримання позики перебував у шлюбі з [PERSON], але фактично з 2009 року вони припинили сімейні відносини і спільного господарства не ведуть. Пояснення свідка [PERSON] про те, що він часто бачить [PERSON] за місцем проживання відповідачки, суд не може прийняти до уваги в якості доказу того, що [PERSON] та [PERSON] підтримують сімейні відносини, тому що зазначений свідок хоча і проживає в [ADDRESS], по сусідству з [PERSON], але з нею не спілкується і вдома у неї ніколи не був. З тексту розписки від 29 грудня 2011 року убачається, що відповідачка [PERSON] не була стороною у договорі позики. Позивач [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачка [PERSON] не надавала письмової згоди на укладення відповідачем [PERSON] договору позики з [PERSON] Така письмова згода в матеріалах справи відсутня. Згідно пунктів 1; 5; 2.1; 9; 3.8 вказаних договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладених 29 грудня 2011 року, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає в особисту приватну власність садовий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Продаж садового будинку вчинено за 1363500 гривень, які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору; а земельної ділянки - за 367238 гривень, які продавець отримала повністю від покупця під час укладання договору. Покупець заявляє та доводить до відома продавця, що придбає садовий будинок та земельну ділянку за свої особисті кошти, цей факт підтверджується заявами її чоловіка [PERSON] ( т.1 а.с.85-86,92-94). Судом встановлено, що при укладанні вищевказаних договорів купівлі-продажу [PERSON] по кожній з квитанцій № 4910.695.3 та № 4910.695.1 від 29 грудня 2011 року оплатила по 6817,50 гривень - 1% збір по операції купівлі-продажу нерухомості. В квитанції № 4910.695.3 від 29 грудня 2011 року платником був зазначений [PERSON], але дана обставина спростовується довідкою від 29 грудня 2011 року відділення № 79 ПриватБанку, відповідно якої [PERSON] був зазначений платником помилково, правильним вважати П.І.Б платника - [PERSON] ( т.3, а.с.108-а -109). У своїх заявах, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 29 грудня 2011 року за реєстровими № 2714, № 2715, [PERSON] підтвердив, шо гроші у сумі 1363500 гривень та у сумі 367 238 гривень, які його дружина [PERSON] збирається вкласти у придбання вищевказаних садового будинку та земельної ділянки, належать його дружині - відповідачці [PERSON] на праві особистої приватної власності та складають її дошлюбне та подароване майно і не належать до спільного майна подружжя (т.1 а.с.91, 103). Зазначені письмові докази спростовують твердження позивача [PERSON] та його представників про те, що грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, отримані 29 грудня 2011 року [PERSON] за договором позики, були використані останнім в інтересах сім'ї. З цих же підстав суд критично оцінює як пояснення свідка [PERSON] про те, що за вищевказані садовий будинок та земельну ділянку вона отримала 100 000 доларів США від [PERSON] особисто, так і твердження представника відповідача [PERSON] про те, що він отримав 100 000 доларів США особисто від [PERSON] за вищевказану земельну ділянку та садовий будинок. Свідок [PERSON] підтвердив, що в 2011 році, більш точно дату він не пам'ятає, він позичив своїй єдиній дочці [PERSON] 1 600 000 гривень для придбання житла в м.Одеса, про що дочка написала розписку. Свідок [PERSON] дала аналогічні пояснення. Факт отримання [PERSON] коштів за договором позики на придбання садового будинку та земельної ділянки підтверджується розпискою від 27 грудня 2011 року, яка за безгрошовністю не оспорена ( т.3 а.с.110). Таким чином, досліджені судом докази підтверджують, що садовий будинок та земельну ділянку відповідачка [PERSON] придбала в особисту приватну власність за кошти, що належали їй особисто. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що 100 000 доларів США, які [PERSON] позичив у [PERSON], були використані [PERSON] в інтересах сім'ї на придбання вищевказаної нерухомості. Вартість земельної ділянки та садового будинку вдвічі перевищує суму коштів, отриманих [PERSON] в борг від позивача [PERSON] Крім того, [PERSON] отримав в борг 100 000 доларів США, а земельну ділянку та садовий будинок [PERSON] придбала за національну валюту України - гривні. За змістом ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно частини 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Аналіз встановлених судом обставин справи та норм матеріального права дають суду підстави до висновку, що на відповідачку [PERSON] не може бути покладено обов'язок за договором позики, який [PERSON] уклав 29 грудня 2011 року з позивачем [PERSON], оскільки вона не надавала письмової згоди на укладання даного договору і позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що договір позики був укладений [PERSON] в інтересах сім'ї, а одержані ним за договором 100 000 доларів США він використав на потреби сім'ї , а саме: на придбання вищезазначеної нерухомості. За таких обставин у задоволенні позову до [PERSON] належить відмовити.

Outcome: dismissed