Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року позовна заява [PERSON] залишена без руху у зв`язку з недотриманням вимог статті 119 ЦПК України (в редакції та зі змінами станом на 03.08.2017), позивачу наданий п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення вказаних в неї недоліків. 13 листопада 2017 року позивачем надана уточнена позовна заява, в якій позивач остаточно просила суд: -визнати легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; -визнати рівними частки [PERSON] та [PERSON] в праві власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, та такими, що складають по 1/2 частин автомобіля; -поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом сумісної власності, визнавши за [PERSON] право власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобілю марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] 14000,00 гривень; -стягнути з відповідача на користь позивача частку сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 22.09.2001 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі, на час звернення до суду шлюб між сторонами по справі розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.10.2017. За час спільного життя сторони по справі у 2012 році набули у спільну сумісну власність майно - легковий автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , який на час розгляду цієї справи перебуває у власності [PERSON] . Домовленості між колишнім подружжям щодо поділу зазначеного автомобілю немає, крім того, [PERSON] в добровільному порядку не погоджується на поділ зазначеного автомобілю, в зв`язку з чим [PERSON] звернулась до суду з відповідним позовом. 14 листопада 2017 року на виконання положень частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції 2004 року) зроблено запит щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача у справі - [PERSON] . 29 листопада 2017 року з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшла відповідь на запит, згідно якої було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 30 листопада 2017 року у вказаній цивільній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 07 грудня 2017 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, в задоволенні якої на підставі ухвали суду від 08 грудня 2017 року відмовлено. Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року. Відповідно до п.1.9 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 26 грудня 2017 року від [PERSON] надійшла заява про забезпечення доказів у справі, яка розглянута судом 26 грудня 2017 року, та за результатами розгляду якої постановлено судом ухвалу, якою витребувано з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області інформацію про те, на яку особу зареєстровано право власності на автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , а також інформацію про дату останньої реєстрації права власності та номер кузова (рами, шасі) на вказаний вище автомобіль. 16 січня 2018 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року отримано з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області, витребувану інформацію. 14 березня 2018 року в порядку статті 280 ЦПК України за згодою позивача, судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме: 1)визнано легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; 2)визнано рівними частки [PERSON] та [PERSON] в праві власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; 3)стягнуто з [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , грошову компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобілю марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов [NUMBER], у сумі 139971 (сто тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 00 коп.; 4)в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] , ІПН [NUMBER] , грошової компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобілю марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов [NUMBER] , у сумі 29 (двадцять дев`ять) грн. 00 коп. - відмовлено; 5)вирішено питання про судові витрати. 18 квітня 2018 року до Харківського районного суду Харківської області від [PERSON] надходить заява про перегляд заочного рішення. На підставі ухвали суду від 18 червня 2018 року заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2018 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя - скасувано. Вирішено розглядати справу розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 06 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/101 від 06 вересня 2018 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 28.08.2018 заяви про звільнення судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І. та відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 05.09.2018 №05-05/99 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 07 вересня 2019 року дана справа прийнята до провадження суддею. У відповідності до ухвали від 05 червня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 06 серпня 2019 року до електронну пошту суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення, без будь-якого доказу на підтвердження приведених в них доводів. Так, у відповідності до вказаних письмових пояснень відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимоги [PERSON] , оскільки вказаний автомобіль ним був придбаний за власні кошти, а саме за позичені у [PERSON] та [PERSON] кошти. Подружні стосунки між позивачем та відповідачем припинено у травні 2017 року, та з того часу проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Позивач разом з спільною дочкою сторін, залишилась мешкати у 3-кімнатній квартирі, яка належить батькам відповідача. Разом з тим, відповідачем було прийнято на себе зобов`язання по сплаті боргів за договорами позик, які є спільними боргами подружжя, що утворились у період 2012-2016 роки. Також відповідачем вказано на безпідставність посилань позивача на довідку про ринкову вартість майна, оскільки фактично автомобіль не оглядався експертами, а тому не було враховано ряд значних обставин. В чергове судове засідання учасники справи не з`явились. Від позивача [PERSON] в матеріалах справи міститься заяви, в якій остання просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у даній справі [PERSON] повторно не з`явився у судове засідання, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином в порядку статті 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції 2004 року) (аналогічне положення міститься в частині шостої статті 187 ЦПК України (в редакції 2017 року)), причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надавав. Будь яких заяв та клопотань від відповідача до суду станом на дату розгляду справи не надходило. Також слід вказати, що за заявами відповідача слухання у даній справі відкладалось неоднократно, і враховуючи значний проміжок перебування даної справи в провадженні суду, подання таких заяв зі сторони відповідача суд розцінює як зловживання процесуальними правами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на приведене та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. При цьому, у відповідності до частини третьої статті 288 ЦПК України (тут і далі - в редакції 2017 року) повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно частини четвертої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дослідивши надані докази у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 22.09.2001 міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували 22.09.2001 шлюб. Прізвища після реєстрації: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 5 ,Т.1). Від вказаного шлюбу сторони у справі мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.05.2005 міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції (а.с. 10, Т.1). Зі змісту копії рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 р. вбачається, що шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 11, Т.1). Згідно наданої на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року з Регіонального центру Міністерства внутрішніх справ в Харківський області інформації встановлено, що за базами даних автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, кузов [NUMBER] , оранжевого кольору, 03.07.2012 зареєстрований на ім`я [PERSON] , [INFO] На вказаний транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та закріплено номерний знак [NUMBER] . Реєстраційні дії з транспортним засобом здійснено на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 510839, оформленої 27.06.2012 ТОВ «СОЛЛІ ПЛЮС», підстави проведення реєстрації ТЗ знищено за терміном зберігання (а.с. 62, Т.1). Вирішуючи спір за позовом про поділ спільного майна подружжя, суд керується наступними положеннями законодавства. Згідно частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( частина третя статті 61 СК України). Згідно статті 66 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення ( частина перша статті 71 СК України). Згідно з положеннями статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Згідно частин першої та другої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, частина третя статті 368 ЦК), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Відтак, вирішуючи спір у даній справі, суд виходить з базової функції - ухвалення рішення, яке безпосередньо припиняє спір. Як встановлено з матеріалів справи, автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , був придбаний сторонами у справі 03.07.2012, тобто у шлюбі. Відповідачем в ході розгляду справи не було надано жодних доказів на підтвердження доводів про те, що вказаний автомобіль було придбано виключно за особисті (власні) кошти відповідача і відповідно є особистою приватною власністю останнього. Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. В ході розгляду справи, відповідачем суду не приведено доказів на підтвердження підстав відходу від презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набутого у шлюбі. Разом з тим, належних та допустимих доказів на спростування вартості спірного майна на час розгляду справи відповідачем також не надано, питання про призначення експертизи задля визначення вартості рухомого майна ним перед судом не було порушено. Погоджуючись з обраним позивачем способом поділу спільного майна подружжя, суд виходить із такого. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Безумовно, транспортні засоби є неподільною річчю, оскільки транспортний засіб не можна поділити без втрати його цільового призначення. Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до копії аналітичної довідки про ринкову вартість майна, яку було зроблено суб`єктом експертної оцінки майна (кваліфікаційний сертифікат № 00098-х, виданий 09.06.2001) від 10.11.2017, вартість автомобіля Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , становить 279942 гривень (а.с. 24-27, Т.1). Приходячи до висновку про задоволення позову [PERSON] і стягнення з відповідача матеріальної компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя, суд виходить з того, що вказана позивачем вартість майна визначена суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА-КОНСАЛТИНГ» у відповідній довідці від 10.11.2017, та враховуючи, що інших доказів їх вартості, відмінної від вказаної, відповідачем суду не надано. При цьому суд задовольняє частково вимоги виходячи з того, що позивач просить стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля у сумі 140000 гривень, в той час як ринкова вартість автомобіля Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , відповідно до аналітичної довідки, становить 279942 гривень, таким чином половина його вартості буде становити 139971 гривень. Застосовуючи такий спосіб поділу майна подружжя (зокрема, неподільної речі), як присудження одному із подружжя виплати компенсації вартості відповідної частки, суд виходить з положень частини п`ятої статті 71 СК України без невнесення попередньо іншим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, оскільки саме позивач [PERSON] відмовляється від визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя і погоджується на отримання грошової компенсації. Такий спосіб поділу спільного сумісного майна з припинення права сумісної власності подружжя на спірні об`єкти передбачено частиною другою статті 364 ЦК України. Відтак, оцінивши дані суду докази та позиції кожної із сторін у справі, а також виходячи з інтересів осіб, які перебували у шлюбі і їх спільної доньки, суд прийшов до висновку, що слід визнати легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а також визнати що частки останній в праві власності на вказаний автомобіль є рівними. Таким чином, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини спірного автомобілю, залишивши автомобіль у приватній власності [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] сплачено згідно з оригіналами квитанцій (а.с.1, Т.1 - 2800,00 гривень; а.с. 20а, Т.1 - 1920,00 гривень) судовий збір на загальну суму 4720,00 гривень. Досліджуючи зміст позовних вимог викладених в уточненій позовній заяві встановлено, що позивачем заявлено три вимоги нематеріального характеру та одну майнового, при цьому ціна позову у відповідності до заявленої частини вимог майнового характеру має становити 139971,00 гривень, а позивачем зазначено - 280000,00 гривень. Згідно частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За положеннями частин першої та другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент вирішення справи по суті), у випадку внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Таким чином, підраховуючи розмір судового збору, який підлягав сплаті, судом встановлено, що необхідно повернути з державного бюджету в розмірі переплаченої суми, що становить 1400,00 гривень (640,00+640,00+640,00+14000 = 3320,00 гривень, 4720,00 - 3320,00 = 1400,00 гривень).

Outcome: partial