Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

У квітні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування службовою квартирою [ADDRESS] аргументуючи тим, що спірна двокімнатна квартира належить сторонам на підставі ордеру №2397 від 26.06.1988 на службову площу, однак відповідач часто зловживала спиртними напоями та місяцями не з'являлася вдома, після чого у 2015 р. відповідач забрала свої речі з квартири так як вийшла заміж і переїхала на житлову площу чоловіка тому з даного часу вона у спірній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги і не несе будь-яких витрат по утриманню квартири у належному житловому стані. У судовому засіданні позивач та представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 62, 63, 69). Третя особа у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 61, 71). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі ордеру №2397 надано право зайняття службового приміщення виданого [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS] в якій також надано право проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно довідки Форми №3 від 15.04.2016 у вказаній квартирі прописані [PERSON] син; [PERSON] онука; [PERSON] дочка; [PERSON] онук (а.с. 6). Згідно актів від 11.11.2015, 02.12.2015, 05.01.2016, 01.03.2016, 10.02.2016 та 06.04.2016 та 26.09.2017 комісією встановлено, що на момент обстеження квартири [ADDRESS] [PERSON], [INFO] була відсутньою (а.с. 7-12). Вимагаючи визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житлом, позивач посилається на те, що він вимушений сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги і за відповідачів, які у спірній квартирі не проживають із власної ініціативи. Однак при цьому, наявність реєстрації відповідачів на цьому житлі створює дня нього і інших співмешканців проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які порушують їх права. Також встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.01.2001 належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26). Позивач на даний час володіє та користуються квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідач протягом тривалого часу в квартирі не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання відповідача в судовому порядку такою, що втратила право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивач є власницею спірної квартири, вона правомірно послалась на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 551 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved