Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

У жовтні 2015 року представник [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з ДП «Укршахтгідрозахист» заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 994,87 гривень. В обґрунтування вимог позовної заяви посилається на те, що 31.03.2015 року позивач був звільнений з посади машиніста крана 5 р. водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист». При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату у розмірі 12 106,89 гривень за період з грудня 2014 по квітень 2015 року і суму компенсації за вказаний період. яка становить 2 887,98 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову частково заперечував, визнав позовні вимоги і просила їх задовольнити в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12 106,89 грн. В іншій частині просив відмовити у зв'язку із відсутністю вини відповідача у затримці виплати заробітної плати та існування непереборної сили (форс-мажорних обставин) - проведення АТО. Вивчивши зміст позовної заяви, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи із такого. Як встановлено у судовому засіданні, згідно відомостей трудової книжки, [PERSON] на підставі наказу ДП «Укршахтгідрозахист» прийнята машиністом крана 5 р. водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист». 31.03.2015 року [PERSON] звільнено за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України). Факт звільнення підтверджується наказом ДП «Укршахтгідрозахист» №45/к від 31.03.2015 року про звільнення. Заборгованість ДП «Укршахтгідрозахист» перед [PERSON] по заробітній платі за період з грудня 2014 по квітень 2015 року складає 12 106,89 грн., що підтверджується довідкою, підписаною в.о. генерального директора та головним бухгалтером, скріплена печаткою ДП «Укршахтгідрозахист». Спір виник з тих підстав, що на момент звернення з позовом до суду позивачу не було здійснено виплату заробітної плати за період з грудня 2014 по квітень 2015 року в розмірі 12 106,89 грн. Крім того, позивач просить стягнути на його користь суму компенсації за 100 днів у розмірі 2 877,98 грн. Частиною 1 ст. 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. В рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 8-рп/2013 під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Висновком Торгово-промислової палати України від 28 серпня 2014 року № 2644/05-4 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. Наведене свідчить про відсутність вини підприємства у затримці розрахунку позивача при звільненні, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову у цій частині.

Outcome: partial