overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти по 1/3 частини з усіх видів його заробітку щомісячно на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною повноліття. На адресу суду від позивачки надійшла заява, в якій вона змінила позовні вимоги та просила стягувати з [PERSON] щомісяця аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на її користь, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не з»явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивачка та відповідач 12 листопада 2011 року у Миргородському міськрайонному управлінні юстиції Полтавської області зареєстрували шлюб, актовий запис №470. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Як зазначила в своєму позові позивачка, відповідач у вихованні дитини участі не приймає, в добровільному порядку не надає їй належним чином матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, на даний час вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, вона позбавлена можливості одержати будь-які додаткові джерела доходу. Відповідач працює та має змогу надавати їй матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 цього ж кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України, суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який на одну дитину не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров»я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище позивачки, матеріальне становище відповідача, та інші обставини справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просить стягувати щомісячно із [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої дитини -[PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 лютого 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Ленінському відділі ДРАЦС Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №16. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено. Відповідач [PERSON] працює та не надає матеріальної допомоги необхідної на утримання і виховання неповнолітнього сина, який проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 цього ж кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України, суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який на одну дитину не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров»я та матеріальне становище дитини; стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров»я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. Відповідач проживає окремо і ніякої допомоги на утримання сина не надає. Вданий час вона має скрутне матеріальне становище, а відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки. Позивачка в судове засідання не з»явилася, але надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши причини своєї неявки. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2013 року сторони розірвали шлюб зареєстрований 15 вересня 2007 року у виконавчому комітеті Осоївської сільської ради Краснопільського району Сумської області, актовий запис № 05 (а.с. 6 ). Сторони від спільного шлюбу мають доньку [PERSON] - [INFO] ( а.с. 3 ). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку ( доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], він зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] вказала, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі з 05 червня 2005 року. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO]. 03 грудня 2013 року за рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області шлюб було розірвано. Відповідач проживає окремо, вихованням дочки не займається, матеріальної допомоги не надає. Просила суд стягувати з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дочки - [PERSON] в розмірі 700 гривень, щомісячно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] змінила позовні вимоги, прохала стягувати аліменти з [PERSON] на утримання дочки в розмірі 400 гривень, щомісячно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення з яких слідує, що він має змогу щомісячно виплачувати вказану позивачкою суму. Проти позову не заперечує. Суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2005 року. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з позивачкою [PERSON] За рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області 03 грудня 2013 року шлюб було розірвано. Відповідач проживає окремо, добровільно матеріальну допомогу на утримання дочки не надає. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на користь своєї дочки, так як він працездатний і має можливість приймати участь у матеріальному забезпеченні своєї дитини.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка звернулась в суд з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 24.07.2003 р. вона є власником квартири [ADDRESS]. Власником 32/50 частин будинку з господарськими спорудами є [PERSON]. Також у їх спільній сумісній власності знаходиться земельна ділянка площею 0,0485 га. з цільовим призначенням -для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2014 року затверджено мирову угоду між сторонами щодо реального поділу даної земельної ділянки , якою виділено відповідачці 32/50 частин земельна ділянка площею 0,0485 га. з цільовим призначенням -для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Оскільки її частка в земельній ділянці не визначені просила визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку встановивши що її частка становить 18/50. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити . Відповідачка проти задоволення позову не заперечувала, після оголошення перерви в судове засідання не з'явилася. Представник Управління Держкомзему в м. Полтаві в судове засідання не з»явився, надали заяву в якій прохають слухати справу у відсутність їх представника. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, експерта, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2003 р. вона є власником квартири [ADDRESS]. Власником 32/50 частин будинку з господарськими спорудами є [PERSON]. Також у їх спільній сумісній власності знаходиться земельна ділянка площею 0,0485 га. з цільовим призначенням -для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Згідно ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно ч.4 ст. 120 ЗК УКраїїни, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Оскільки частка позивачки [PERSON] в домоволодінні по [ADDRESS] не визначена, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

у квітні 2014 року позивачка звернулась до відповідача з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними. В шлюбі мають двоє малолітніх дітей. Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що вони часто сварились, з'ясовували стосунки, чоловік її зраджував, унаслідок чого в березні 2014 року припинили шлюбні відносини і з того часу разом не проживають. Під час розгляду справи позивачка просила задовольнити позов. Відповідач позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина 3 ст. 105, частина 1 ст.110 СК України встановлюють, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Частина 1 ст.112 СК України визначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Сторони зареєстрували шлюб 25 лютого 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.4). В шлюбі мають двоє малолітніх дітей:[PERSON], яка народилася [INFO] року, [PERSON], яка народилася [INFO] року, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.5-6). Діти проживають з позивачкою. З пояснень сторін встановлено, що вони часто сварилися, з'ясовували стосунки, унаслідок чого з березня 2014 року припинили шлюбні відносини і разом не проживають, за цей час примирення не досягли. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, і вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи бажання позивачки, суд вважає необхідним залишити їй прізвище [PERSON]

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

у квітні 2014 року позивачка звернулась до відповідача з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що за час перебування в шлюбі їхні з відповідачем стосунки поступово погіршувались, в них різні характери, різні погляди на сімейне життя, вони втратили почуття любові та повали один до одного. З лютого 2013 року шлюбні відносини не підтримують. Неповнолітніх дітей на мають. Позивачка до суду не з'явилась, надала заяву, в який просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та погодилась на заочний розгляд справи. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не з'явився, не повідомив про поважні причини неявки. У зв'язку з чим, відповідно до ст.ст.224-225 ЦПК України, за письмовою згодою позивачки, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Ч.3 ст. 105, ч.1 ст.110 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Ч.1 ст.112 СК України визначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Сторони зареєстрували шлюб 26 листопада 1988 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.4). Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З лютого 2013 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, за цей час примирення не досягли. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення, і вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи бажання позивачки, суд вважає необхідним залишити їй прізвище [PERSON]. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 250 гривень та сплачений судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок, а всього 493 гривні 60 копійок.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

у квітні 2014 року позивачка звернулась до відповідача з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] та стягнути з відповілдача на її користь судові витрати у загальній сумі 643 гривні 60 копійок. Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що за час перебування в шлюбі їхні з відповідачем стосунки поступово погіршувались, в них різні характери, різні погляди на сімейне життя, вони часто сварились, не мали спільних інтересів. З 2013 року відповідач проживає окремо, дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Позивачка до суду не з'явилась, надала заяву, в який просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та погодилась на заочний розгляд справи. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не з'явився, не повідомив про поважні причини неявки. У зв'язку з чим, відповідно до ст.ст.224-225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Ч.3 ст. 105, ч.1 ст.110 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Ч.1 ст.112 СК України визначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Сторони зареєстрували шлюб 09 травня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). В шлюбі мають одну малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.5). З 2013 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, за цей час примирення не досягли. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення, і вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи бажання позивачки, суд вважає необхідним залишити їй прізвище [PERSON]. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 400 гривень та сплачений судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок, а всього 643 гривні 60 копійок.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

у квітні 2014 року позивачка звернулась до відповідача з позовом про розірвання укладеного між ними шлюбу. Від шлюбу мають двоє дітей, один з яких вже досяг повноліття. Свої вимоги вона мотивує тим, що спільне життя в них не склалося, вони припинили шлюбні відносини. Під час розгляду справи позивачка позов підтримала та просила його задовольнити, погодилась на заочний розгляд справи. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив. У зв'язку з чим, за згодою позивачки, відповідно до ст.ст. 224-225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Ч.3 ст. 105, ч.1 ст.110 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Ч.1 ст.112 СК України встановлює, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 січня 1990 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.5). Як видно з свідоцтва про народження, сторони є батьками малолітнього [PERSON], який народився [INFO] року (а.с.6). Дитина в даний час проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. З пояснень позивачки судом встановлено, що з 2008 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, за цей час примирення не досягли. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення, і вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ураховуючи бажання позивачки, суд вважає необхідним залишити їй дошлюбне прізвище [PERSON].

Outcome: approved