Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, яку уточнила 14 травня 2019 року, та остаточно просила: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка діє у власних інтересах та в інтересах [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування, згідно якого останній отримав у дар житловий будинок із земельною ділянкою та господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті [PERSON] у вказаному будинку біли зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 26.09.2018 року позивачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на вищезазначене домоволодіння. У вказаному домоволодінні позивачка після смерті чоловіка проживає одна, самостійно утримує домоволодіння, сплачує комунальні послуги. У 2018 році позивачка звернулась до органів соціального захисту з метою отримання субсидії для оплати житлово-комунальних послуг, однак їй було відмовлено у зв`язку з кількістю зареєстрованих в будинку осіб. Відповідачі, хоча і зареєстровані у зазначеному домоволодінні, однак не проживають там з 2003 року, домоволодіння не утримують, комунальні послуги не сплачують. При цьому, посилається на ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України, 156 ЖК України. Оскільки добровільно відповідачі з реєстрації не знімаються, що порушує права позивачки та вона не може отримати субсидію, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Тому, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, але надали суду заяву в якій підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та справу слухати без їх участі. Проти винесення заочного рішення суду не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третіх осіб - Волошенюк Г.С. в судове засідання не з`явилась, але надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує. Раніше у судовому засіданні надавала пояснення, акт обстеження житлових умов та заперечувала проти задоволення позову в частині що стосується малолітньої дитини. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що чоловіку позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування від 13 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-2755, на праві приватної власності належав житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 353 кв.м. (а.с. 26). Вказане домоволодіння [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] . [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 24 жовтня 2017 року, актовий запис № 1955 (а.с. 12). 26 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 4-951, на 1/4 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Отже, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 1/4 частки домоволодіння [ADDRESS] . Однак, до теперішнього часу у вказаному вище домоволодінні зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] - члени сім`ї колишнього власника домоволодіння - [PERSON] . Так, згідно Довідки № 2642 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 8 лютого 2019 року, вбачається, що до складу зареєстрованих у домоволодінні [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (зареєстрований 10.11.2015 року, знятий з реєстрації 08.11.2017 року); [PERSON] , [INFO] (зареєстрована 10.11.2015 року); [PERSON] , [INFO] (зареєстрований 29.03.1997 року); [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 15.05.2003 року); [PERSON] , [INFO] (зареєстрований 31.01.2019 року); [PERSON] , [INFO] (зареєстрована 15.05.2003 року). У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ст. 64 ЖК України. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З урахуванням положень до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом. Таким чином, право члена сім`ї власника житлового будинку на користування ним є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї і колишнього власника. Як встановлено у судовому засіданні, право користування та реєстрації у домоволодінні [ADDRESS] відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали ще зі згоди попереднього власника [PERSON] , який відповідно до договору дарування від 13.11.2003 року подарував будинок, який належав йому на праві власності, [PERSON] , який помер [INFO] , а право власності на 1/4 частину будинку в порядку спадкування за законом отримала позивачка [PERSON] Відповідачі по справі не проживають в спірному домоволодінні з листопада 2003 року, що підтверджується актами про не проживання. Крім того, з Акту обстеження умов проживання від 7 червня 2019 року, складеного комісією Управління-служби у справах дітей Виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , проживає лише [PERSON] . В будинку відсутні дитячі речі, взуття, підручники, іграшки тощо. Зі слів [PERSON] [PERSON] та його [PERSON] не проживають у домоволодінні з 2003 року, а [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою ніколи не проживав. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані у домоволодінні [ADDRESS] , позивачка не може належним чином розпоряджатися та користуватися належним їй на праві власності майном та отримати житлову субсидію. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Враховуючи той факт, що відповідачі по справі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були вселені та зареєстровані у спірному домоволодінні зі згоди попереднього власника - [PERSON] , та беручи до уваги, що вони не проживають там з листопада 2003 року, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житлом з моменту зміни власника житлового будинку, а саме з 13.11.2003 року, а їх реєстрація позбавляє нового власника ј частки домоволодіння - позивачки по справі можливості користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності нерухомим майном. Тому, суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та позовні вимоги про зняття його з реєстрації за вказаною адресою, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Батьки реалізують своє право на визначення місця проживання дитини в рамках норм чинного законодавства України. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, серед іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Як вбачається з довідки № 2642 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 8 лютого 2019 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у домоволодінні [ADDRESS] лише 31 січня 2019 року, в той час як у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська ще з 11 жовтня 2018 року перебувала справа за даним позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачі, хоча і не з`являлись в судові засідання по даній справі, однак їм було достеменно відомо про наявність у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська даної цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з місця реєстрації, що підтверджується розпискою відповідача [PERSON] від 12 листопада 2018 року про ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі (а.с. 73), заявою представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи від 27 грудня 2018 року (а.с. 76) та розпискою [PERSON] про повідомлення його про дату та час слухання справи та отримання позовної заяви з додатками (а.с. 83). Враховуючи викладене, на переконання суду, відповідачі навмисне, достеменно знаючи про наявність у суді справи за позовом до них про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , 31 січня 2019 року зареєстрували у вказаному домоволодінні малолітнього [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд вважає незаконними дії відповідачів по справі щодо реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , який за вказаною адресою з моменту його народження та до теперішнього часу ніколи не проживав, як і не проживали його батьки. Тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] , необхідно зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . А тому, позовні вимоги [PERSON] в цій частині, також підлягають задоволенню. Разом з цим позовні вимоги [PERSON] щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, оскільки його реєстрація 31 січня 2019 року за вказаною адресою є незаконною та у спірному домоволодінні він ніколи не проживав, а тому і не набував право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Що стосується позовних вимог про зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. Жодних доказів на підтвердження того, що рішення суду про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не буде виконане та ці особи не будуть зняті з реєстраційного обліку позивачем не надано, а тому такі вимоги позивачки є передчасними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 2 листопада 2018 року позивачку було звільнено від сплати судового збору по даній справі. Оскільки, позивачкою було заявлено дві вимоги немайнового характеру, позовні вимоги задоволено частково, а позивачку було звільнено від сплати судового збору, то з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір у рівних частках, по 469 грн. 87 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial