Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача із вимогою про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням 1/2 частиною житлового будинку №9, що розташований Роменському 2-му вїзду. В обґрунтування позову зазначив, що йому належить будинок №9 по Роменському 2-му вїзду у м. Харкові на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.01.2010 року та договору дарування від 28.05.2010 року. Вказував, що відповідач раніше була власником 1/2 частини будинку, а на теперішній час лише є зареєстрованою в ньому та не є його родичем. Зазначив, що [PERSON] вже близько 20 років не мешкає у будинку, однак з реєстраційного обліку не знімається, що перешкоджає позивачу здійснювати користування належним йому будинку. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, його представник надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином, причину неявку суду не повідомила, у зв'язку з чим ухвалою суду від 19 листопада 2015 року суд за наявності згоди представника позивача вирішив розглянути дану справу у заочному порядку. Третя особа Київський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, при розгляді справи поклалися на розсуд суду (а.с.25). Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач є власником житлового будинку №9, що розташований Роменському 2-му вїзду, що підтверджується копією договору дарування частини житлового будинку від 28.05.2010 року, засвідченого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON]., зареєстрованим в реєстрі за №1-640 (а.с.12-13) та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2010 року (а.с.17-18). Судом досліджено, що відповідач зареєстрована за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: м. Харків, 2-й Роменський вїзд, буд. №9 з 16.02.1963 року (а.с.22). Крім того, судом встановлено, що відповідач є колишнім власником 1/2 частини будинку №9, що розташований Роменському 2-му вїзду у м. Харкові. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє\~\~його\~\~право користування цим будинком. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, у зв'язку з наявності договірних відносин з позивачем у вигляді укладеного договору дарування, відповідач втратив своє право власності, а отже і право користування часткою будинку. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом\~\~ встановлено, що\~\~відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника;\~\~з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Проте відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку (квартири). \~За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Судом встановлено, що відповідач не мешкає у 1/2 частині будинку, що на теперішній час належить позивачу, вже більше 20 років, її речей за зазначеною адресою не має, що підтверджується актами обстеження від 25.02.2012 року, 13.01.2014 року (а.с.14,15). Відповідно до копії довідки №985 від 17.09.2015 року, виданої виконавчим комітетом Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області вбачається, що [PERSON], [INFO] дійсно, згідно акту депутата проживає без реєстрації за адресою:Харківський район, село Циркуни, вул. Шевченка, 46 (а.с.16, 19). Доказів зворотного відповідач суду не надав. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстрації, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органа реєстрації по новому місце проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутнім або померлим), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, то вбачається, що положення ст.7 цього Закону належать до застосування до всіх правовідносин, виникнення, зміна та припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У звязку із вищезазначеним, підстав для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідача з реєстрації є зайвим. Крім того, орган, який уповноважений здійснювати цю функції визначений позивачем як третя особа, що в свою чергу унеможливлює прийняття рішення відносно належних третій особі повноважень без визнання їх відповідачем у справі. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє вимоги позивача частково, то на користь держави, з огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору з відповідача [PERSON] підлягає стягнення сума судового збору у пропорційному розмірі від її загального розміру, а решта суми компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial