Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору № К-4967595 від 26 січня 2913 року та договору іпотеки, укладеного сторонами 26 квітня 2015 року, оскільки вказаний кредитний договір суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованій в Міністерстві юстиції України від 25 травня 2007 року № 541/13808, відповідно до котрих перед укладанням кредитного договору банк зобовязаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредит, реальну процентну ставку, абсолютне подорожчання кредиту тощо. Крім того, кредитний договір суперечить положенням ст. 1054 ЦК України, п. 3 ст. 55 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки в кредитному договорі визначено сплату щомісячної комісії без зазначення послуг за які вона стягується. Порушення вказаних положень закону при укладенні кредитного договору ввело позивача в оману, оскільки відповідачем не було надано інформацію щодо істотних умов договору, а відтак кредитний договір підлягає визнанню недійсним. Оскільки договір іпотеки має похідний характер, котрий укладений з метою забезпечення виконання основного зобовязання, то він також підлягає визнанню недійсним з цих підстав. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не зявився, надав письмові заперечення, відповідно до котрих при укладенні кредитного договору сторони між собою погодили всі умови договору, позивачу була надана інформація як споживачу в письмовій формі про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредит, реальну процентну ставку, абсолютне подорожчання кредиту тощо, а відтак не мало місце введення позивача в оману. Крім того, відповідач зазначив, що між сторонами був підпсианий додаток № 1 до кредитного договору, у якому визначено розмір фінансового активу в грошовому еквіваленті, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Також відповідач зазначив, що позивач після укладення кредитного договору не скористався наданим йому правом на відкликання заяви на укладення кредитного договору, визначеного ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а навпаки отримав кредитні коти та користується ними, тобто підтвердив згоду на укладення кредитного договору. З урахуванням наведеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, як безпідставно предявлених та необґрунтованих. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 26 січня 2013 року сторонами [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір № К-4967595, відповідно до котрого ПАТ «Дельта Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 332 000 грн., а позивач в свою чергу, зобовязувався повернути кредитні кошти у строки, визначені кредитним договором, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обовязки, передбачені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 26 квітня 2013 року між сторонами укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку банку обєкт нерухомого майна, що розташований за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, вул. Соснова, буд. 10. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Судом встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім цього, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мала право відкликати свою згоду (відмовитись) на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, вказаних дій позивач не вчинила та уклала кредитний договір, висловивши у такий спосіб своє волевиявлення щодо укладення кредитного договору. Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Проте комісія за управління кредитом передбачена умовами кредитного договору (п. 1.1 Розділу 1 «Предмет Договору» кредитного договору). Тому, зобовязання позивача щодо сплати комісії за управління кредитом за кредитним договором є правомірним та таким, що відповідає вимогам законодавства. Тому, визнання кредитного договору недійсним з цих підстав є необґрунтованим. Також доводи позивача про те, що її було введено в оману при укладенні кредитного договору, включаючи і щодо істотних умов договору, що є підставою недійсності кредитного договору, є безпідставними, виходячи з такого. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови). Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору кредиту) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У оспорюваному кредитному договорі містяться вказані положення відповідно до ст. 11 цього Закону, тобто зазначені усі істотні умови, визначені законодавством України, що виключає можливість визнання його недійсним. Тому, посилання [PERSON] щодо введення її в оману при укладенні кредитного договору є необґрунтованими, у звязку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, доводи позивача про ненадання їй інформації відповідачем при укладенні кредитного договору відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги надаються банком за сплату щомісячної комісії, спростовуються таким. Відповідно до п. 11.6 договору кредиту «Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також перед укладенням кредитного договору позивач отримала від банку лист-повідомлення щодо надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». У Листі-повідомленні чітко передбачено у який спосіб розраховується комісія за управління кредитом та порядок її сплати (щомісячно). Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Тому комісія за управління кредитом за своєю суттю є послугою банку по управлінню кредитом, тобто здійснюється в інтересах позивача, а отже відповідає вимогам, зазначеним у Постанові НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Доводи позивача про порушення її прав як споживача на отримання інформації про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис, на думку суду, є безпідставними з таких підстав. Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторонами було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № К-4967595 від 26 квітня 2013 року, в якому зазначено розмір фінансового активу, виражений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, що також підтверджується абзацом першим п. 1.6. Кредитного договору. Порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом визначено у розділах 1 та 2 Кредитного договору. Тип і розмір процентної ставки визначено у фіксованій формі, яка становить 18,99 % річних. Графік платежів (погашення заборгованості за договором) визначений у Додатку № 1 до Кредитного договору. Вказане спростовує посилання позивача про порушення її прав як споживача на отримання інформації про реальні умови кредитування. З урахуванням наведеного, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним з наведених підстав. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Проте, спірний кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме: - зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам ЦК України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; - особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; - правочин був вчинений у формі встановленій законом (згідно зі ст. 208 ЦК України - у письмовій формі); - правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що оспорюється, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору, то і позовні вимоги про визнання з цих же підстав договору іпотеки, котрий є похідним від кредитного договору, не підлягають задоволенню. Враховуючи, що при предявленні позову позивач була звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed