Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від імені яких діє адвокат [PERSON], звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності на спадкове майно, в якому просили визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 25376 від 08.06.1999, котре знаходиться за адресою: [ADDRESS], який було укладено між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], який діяв від себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина - [PERSON]; визнати за [PERSON], [INFO], як спадкоємицею за законом, право власності на спадкове майно - 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка до дня смерті належала її чоловікові - [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог представник позивачів зазначив, що 08.06.1999 між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з одного боку (Продавці), та [PERSON], [PERSON], який діяв від себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина - [PERSON], з іншого боку (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Договір зареєстровано на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер № 25376 від 08.06.1999 та посвідчено Одеським міським бюро технічної інвентаризації об'єктів нерухомості за номером 558 від 23 червня 1999 року. Згідно з умовами даного договору, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] одержали у власність зазначену квартиру по 1/3 частки кожному. У 2005 році помер один зі співвласників квартири - [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно: 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Частку померлого успадкувала його дружина - [PERSON], яка у встановлений законом строк, подала до Лиманської районної державної нотаріальної контори - нотаріусу Лисак А.В., заяву про прийняття спадщини. На підставі поданої заяви нотаріусом було заведено спадкову справу. Але [PERSON] не отримала свідоцтво про спадщину, оскільки нотаріус надала лист № 599/0214 від 22.03.2018 про відмову у вчиненні нотаріальних дій по причині не відповідності нормам чинного законодавства правовстановлюючих документів на успадковану квартиру. Нотаріально оформити укладену угоду між позивачем та відповідачами виявилося не можливим, так як для нотаріального посвідчення договору мають бути присутні всі сторони які підписували даний договір, а це не можливо, оскільки дві особи, що брали участь в підписанні договору купівлі-продажу нерухомого майна № 25376 від 08.06.1999, є померлими, це - [PERSON] (Покупець) та [PERSON] (Продавець), котрий знятий з обліку з адреси реєстрації 15.05.2013 у зв'язку зі смертю (актовий запис № 4030 від 20 квітня 2013 року), що підтверджено довідкою, отриманою судом з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Представник позивачів в судове засідання 29.11.2018 року не з'явився. Надав до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Від імені відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли заяви про визнання позову та відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог (вхід. №№ 31175, 31176, 31177 від 27.08.2018). Суд до вказаних заяв відноситься критично, враховуючи, що вони надіслані за допомогою «Укрпошта Експрес», і суд позбавлений можливості ідентифікувати підписантів цих заяв. Суд констатує, що відповідачі відзив на позовну заяву у встановленому порядку не надали. У судове засідання повторно не з'явилися. Про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. За правилами частини четвертої статті 223 та частини другої статті 280 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Зважаючи на відсутність заперечень з боку представника позивачів проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив розгляд справи провести в заочному порядку на підставі наявних у ній доказів та даних. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на підставі наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи встановлено, що 08.06.1999 між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], який діяв від себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина - [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Дана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане УЖКГ Виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 03.10.1997 року за № 19-8044, зареєстровано в ОМБТІ та РОН року під № 558 стор. 181 кн. 236 пр. от 31.10.1997. Договір купівлі - продажу нерухомого майна, укладений між сторонами був складений у письмовій формі та зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» на Одеській товарній біржі за № 25376 від 08.06.1999. Вчинивши зазначений біржовий правочин купівлі-продажу, покупці прийняли квартири у власність. Сторони за договором домовились відносно усіх суттєвих умов правочину, що підтверджується письмовим доказом - договором купівлі-продажу нерухомого майна № 25376 від 08.06.1999. Продавці та покупці повністю виконали всі умови договору. Покупці розрахувалися з продавцями, прийняли квартири у власність, вселилися, сплачували всі комунальні платежі. Покупці отримали грошові кошти та звільнили квартиру. Продаж квартири за вищевказаним біржовим договором купівлі-продажу сторонами було вчинено за 20 192 (двадцять тисяч сто дев'яносто дві) гривні 00 копійок, які були отримані відповідачем від покупця до підписання ними цього договору, про що зазначено в п. 5 договору. На даний час у Позивачів виникла необхідність належного оформлення нерухомого майна. Однак, договори з питань нерухомості, укладені на біржах, державні та приватні нотаріуси вважають недійсними і як правовстановлюючий документ не приймають, що в свою чергу створює перешкоди у здійсненні права власності позивачами. Також, з наданих доказів встановлено, що 06.10.2005 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 025273, виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси, 06.10.2005 року (актовий запис № 8973). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла 1/3 частина спірної квартири за № [ADDRESS] Частку померлого успадкувала його дружина [PERSON], яка виявила бажання отримати свідоцтво про спадщину, і на що отримала від нотаріуса лист № 599/0214 від 22.03.2018 про відмову у вчиненні нотаріальних дій по причині не відповідності нормам чинного законодавства правовстановлюючих документів на успадковану квартиру. Предметом позову є дійсність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та право власності на частину цього майна в порядку спадкування за законом. Спірне майно до 1999 року належало [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [INFO], до 2013 року значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] знятий з обліку 15.05.2013 року у зв'язку зі смертю ([INFO], а/з №4030). Оскільки правонаступники вказаної особи не встановлені, а рішення суду у цій цивільній справі могло вплинути на права та обов'язки правонаступників померлого власника спірного майна, постало питання про встановлення їх осіб з метою залучення до участі у розгляді вказаної цивільної справи у якості співвідповідачів чи третіх осіб з боку відповідачів. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 20.06.2018, представником позивачів [PERSON] було заявлено клопотання про витребування доказів, щодо встановлення правонаступників [PERSON]. Як було встановлено раніше, одним із співвласників спірного майна був [PERSON], який помер [INFO] року. В повідомленні Шостої одеської державної нотаріальної контори зазначено, що з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини [PERSON] ніхто не звертався, спадкова справа щодо майна померлого не заводилась. Територіальна громада в особі Одеської міської ради є потенційним спадкоємцем майна померлого, зважаючи на що ухвалою суду Одеську міську раду було залучено до участі у справі як третю особу на стороні відповідачів. За змістом статей 25, 30 ЦК України, та відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України № 19-32\\319 від 21.02.2005 року за підписом першого заступника міністра юстиції, у разі смерті власника нерухомого майна первинна реєстрація, яка не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначеності належності цього майна попередньому власнику чи спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Відповідно до змісту статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі і з юридичних фактів, що базуються на правонаступництві (спадкуванні). За приписами частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями частини першої статті 316, статей 317 та 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 153 ЦК Української РСР було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення. З урахуванням наведених причин, суд вважає, що позивачі позбавлені права розпорядитися належним їм майном, таким чином цей спір підлягає судовому розгляду, а за результатами такого розгляду встановлено, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved