Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (далі [PERSON]С.) звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] (далі [PERSON]А.) про зобовязання звільнити та привести до стану придатного для використання за цільовим призначенням земельну ділянку, в якому просив зобовязати [PERSON] звільнити та привести до стану, приданого для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки площею 0,001258 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лабораторна, 91. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є співвласником земельної ділянки, розташованої за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Лабораторна, 91, яка межує із земельною ділянкою № 89 по вул. Лабораторна у місті Дніпропетровську, право власності на яку належить [PERSON] Загальна довжина межі між зазначеними земельними ділянками становить 25,16 метрів. У 2014 році відповідачем було розпочато будівництво споруди невідомого призначення, у звязку із чим [PERSON] встановив капітальну бетонну огорожу, відступивши при цьому від спільної межі на відстань близько 0,5 метра, внаслідок чого відбулось самовільне захоплення відповідачем 0,001258 га земельної ділянки, належної в тому числі позивачу. Дану позовну заяву у відповідності до вимог ст. 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яку згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові та додатково наданих у судовому засіданні та просили задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2015 року, належить 0,0143 га земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), вул. Лабораторна, 91 (а.с. 108). Власником домоволодіння № 89 та земельної ділянки, на якій це домоволодіння розташоване, є [PERSON] Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Положеннями ст. 103 Земельного кодексу України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Частинами 1-3 ст. 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході розгляду даної цивільної справи судом двічі призначалося проведення судової земельно-технічної експертизи, проте відповісти на поставлені судом питання експерти не змогли внаслідок не надання сторонами всіх запитуваних експертами документів (а.с. 126-135, 137, 142, 145, 207-208, 211, 212-213). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобовязання звільнити та привести до стану придатного для використання за цільовим призначенням земельну ділянку, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи суду не було надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог. При цьому суд критично оцінює посилання сторони позивача на фотокартки, додані до позовної заяви (а.с. 10-12), як на доказ порушення відповідачем меж земельних ділянок, оскільки з даних фото неможливо дійти однозначного висновку щодо місця проведення фотозйомки, а також обєктів, що на них зображені. Судом також ураховано, що дана справа перебуває у провадженні суду з квітня 2015 року, за цей час судом двічі призначалося у даній справі проведення експертизи, яка не була проведена належним чином внаслідок ненадання сторонами запитуваних експертом документів. При цьому суд вважає за можливе зазначити, що згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи викладене, судом при розгляді справи за наслідками оцінки наданих сторонами доказів не встановлено підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed