Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що вона є власницею 68/100 частин, а відповідач - 32/100 частин будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 797 кв. м, що належить територіальній громаді. З огляду на відсутність згоди щодо спільного землекористування, просила визначити порядок користування земельною ділянкою пропорційно часткам у праві власності на будинок. Відповідач до суду не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Маріупольська міська рада, притягнута до участі у справі в якості третьої особи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за відсутністю у позивачки правовстановлюючого документа на землю. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що позивачка згідно з договором купівлі-продажу від 18.07.2006 р. є власницею 68/100 частин будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради. За даними Маріупольського БТІ земельна ділянка [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] згідно з квартальною зйомкою № 862, затвердженою виконкомом міськради 29.03.1956р. (протокол № 10). Архівний відділ Маріупольської міської ради, управління Держземагенства у м. Маріуполі, відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно даних щодо правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку не мають. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Порядок набуття та придбання права на землю громадянами та юридичними особами визначено нормами глави 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК). Відповідно до ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Позивачка вважає, що право на землю до неї перейшло внаслідок придбання частини будинку, що розташований на земельній ділянці. Статтями 125, 126 ЗК, в редакції чинні на час купівлі позивачкою частини будинку, передбачалося, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній регулювалися ст. 377 Цивільного Кодексу України (далі ЦК), яка на час придбання позивачкою частини будинку передбачала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. За цим же правилом до набувача об'єкта нерухомості переходило право на земельну ділянку, надану попередньому власнику будівлі в користування. Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009р. N 1702-VI. У резолютивній частині рішення в справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю (п. 22). Сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання, зокрема, у справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку: документи про надання її для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та споруд; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній будівель, плодоягідних насаджень; правовстановлюючі документи на будинок із зазначенням розміру часток кожного із співвласників; угоду чи рішення суду про поділ будинку в натурі або визначення порядку користування ним і угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо вона мала місце (п. 25). Наведене свідчить про те, що право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість (житловий будинок, будівля, споруда), переходить до набувача об'єктів нерухомості, винятково за умови, якщо в момент їх відчуження у попереднього власника, згідно вимог земельного законодавства України, таке право було і воно належним чином посвідчене. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як убачається з матеріалів справи ані позивачка, ані попередні власники будинку не мали права власності чи належним чином набутого і відповідно до закону оформленого права користування спірною земельною ділянкою, що свідчить про відсутність предмета судового захисту, а відтак і підстав для задоволення цього позову. Рішення виконкому міської Ради депутатів трудящих (протокол № 10 від 29.03.1956р.) про реєстрацію за [PERSON] і [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS] 797 кв. м не звільняло землекористувачів від необхідності оформлення права землекористування відповідно до діючого на той час Земельного кодексу УСРР 1922 року, який також передбачав видачу певних посвідчуючих документів після державного запису (державної реєстрації) утворених землекористувань (ст. 193), вказуючи при цьому, що інші документи є недійсними та не є доказами законності землекористування (ст. 194). Зазначені норми враховуються при розгляді земельних спорів відносно земельних ділянок, права на які могли виникнути під час дії не чинних нині актів законодавства. Про необхідність оформлення відповідних документів на земельні ділянки йдеться і в зазначеному рішенні виконкому. Таким чином позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала доказів, які б свідчили про перехід до неї права власності або права користування спірною земельною ділянкою у зв'язку з придбанням права власності на частину житлового будинку та доказів того, що попередній власник, від якого до неї перейшла частина домоволодіння, був би наділений у встановленому законом порядку правом власності або правом користування земельною ділянкою, на якій це домоволодіння розташоване. На підставі ст. 377 ЦК України, ст. ст. 83,116, 120, 125, 126 ЗК України, ст. ст. 193, 194 ЗК УСРР 1922 р.,

Outcome: dismissed