Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою б/н від 28.10.2010, згідно з умовами якої відповідачу [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 14.09.2020 виникла заборгованість у розмірі 18581 грн 72 коп., яка складається з: 8119 грн 97 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 8119 грн 97 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 2918 грн 44 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 7543 грн 31 коп. - нараховано пені; 0 грн - нараховано комісії. Тому, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 18581 грн 72 коп.. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві представник позивача зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності їх представника та винесення заочного рішення судом. Відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, про що свідчить його підпис у поштовому повідомленні про отримання відправлення. За таких обставин судом, з урахуванням положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, було ухвалено розглядати справу заочно на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 28.10.2010 відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.13). Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПриватБанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 46,47 ). Посилаючись на наданий розрахунок, банк зазначає, що за вказаним кредитним договором станом на 14.09.2020 виникла заборгованість у розмірі 18581 грн 72 коп., яка складається з: 8119 грн 97 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 8119 грн 97 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 2918 грн 44 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 7543 грн 31 коп. - нараховано пені; 0 грн - нараховано комісії. (а.с.5-10). Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк вказував на те, що мав місце договір приєднання та сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, в якості погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на просторочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16.07.2008, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, викладеному на сайті: https://privatbank.ua/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тому суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та підлягають врахуванню при розгляді даної справи. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Судом встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 28.10.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Суд вважає доведеним те, що відповідачем отримано кошти від АТ КБ «ПриватБанк» (заборгованість за простроченим тілом кредиту) в сумі 8119 грн 97 коп.. Вказані кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тому АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Щодо позовних вимог позивача про стягнення відсотків та пені, суд виходить з такого. У анкеті-заяві позичальника від 28.10.2010 року не зазначена процентна ставка. Відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та пені за несвоєчасне погашення кредиту, саме по собі не свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо даних складових умов кредитного договору. Так, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також послався на довідку про умови кредитування від 28 жовтня 2010 року, яка підписана [PERSON] (а.с.14), та надав розрахунки заборгованості відповідача за договором від 28.10.2010 року. У цій довідці про умови кредитування від 16 липня 2008 року з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5% в місяць), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов?язань (500 грн. фіксована частина + 5% від суми позову) та комісійні. Зазначену довідку про умови кредитування від 28.10.2010 року, яка підписана від імені позичальника, а також інші надані банком докази видачі та користування кредитними коштами відповідачем не спростовано. Крім того, [PERSON] не заперечував той факт, що йому було дійсно видано кредитні кошти. Підписавши заяву та довідку, які є складовими частинами кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 16.09.2020 по справі № 205/4810/19 та від 01.09.2020 по справі № 293/599/19. Зважаючи на обов`язки щодо надання доказів позивачем, передбачені ст. 81,83 ЦПК України, саме останній мав надати належні, допустимі, достовірні і достатні докази наявності та розміру заборгованості за відсотками. Позивачем належними доказами не обґрунтовано позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками. Саме лише посилання у тексті позовної заяви на те, що підлягає стягненню заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 не може свідчити про належне обґрунтування цієї вимоги. Згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України (якщо саме її має на увазі позивач) передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, із наданого позивачем розрахунку слідує, що нарахування відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 в сумі 2918 грн 44 коп. застосовується позивачем виходячи з процентної ставки в 86,40% (з 01.10.2019). Такий розмір відсоткової ставки не передбачено законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Крім того, таке нарахування почалось з 01.10.2019, а належного обґрунтування самого розрахунку не наведено. Пункт 2.1.1.2.12 доданих до справи Умов та Правил, на який посилається позивач у позовній заяві, не містить визначення обов?язку боржника по сплаті коштів за прострочення в розмірі 86,4 % річних, та взагалі стосується терміну дії картки. Крім того немає доказів та відомостей про те, що відповідач був ознайомлений із саме такою редакцією Умов та Правил, які, як зазначає позивач у позові, діють з 01.03.2019 року. Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов?язання в сумі 7543,31 грн, суд враховує, що відповідачем не спростовано розмір заборгованості за пенею. Разом з тим, суд враховує, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100 цс 14. Враховуючи викладене, суд вважає, що по даній справі негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов`язання є значно меншими за розмір нарахованої згідно умов договору пені, оскільки з розрахунку заборгованості видно, що за час несплати кредитних коштів нараховувались відсотки. При цьому суд враховує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також те, що відповідач частково виконував умови договору та сплачував кошти за кредитом. Із розрахунку заборгованості видно, що відповідач частково сплатив пеню за даним договором, а саме - в сумі 600 грн. Тому з урахуванням обставин справи, а також тривалого періоду непред`явлення позивачем вимоги після явного щомісячного збільшення розміру заборгованості за кредитом через його непогашення боржником, ненадання позивачем розрахунку розміру збитків, заподіяних невиконанням умов договору, суд вважає, що розмір пені, який зазначений в розрахунку заборгованості станом на 14.09.2020, підлягає зменшенню. Сукупний розмір пені, нарахований за несвоєчасну сплату кредитних коштів, який підлягає стягненню, виходячи із засад добросовісності, розумності та справедливості, конкретних обставин справи, на думку суду, має становити 754 грн 33 коп., що є достатнім для забезпечення задоволення інтересів позивача несвоєчасним виконанням зобов`язання, зважаючи, зокрема, і на те, що договором було встановлено інші засоби забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 8874 грн 30 коп. (8119 грн 97 коп. -заборгованості за простроченим тілом кредиту та 754 грн 33 коп. - пені) підлягає задоволенню. У задоволенні решти заявлених позовних вимог, а саме у стягненні 2918 грн 44 коп. заборгованості за відсотками нарахованими за прострочений кредит належить відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі має бути присуджено позивачеві з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог (зважаючи на розмір пені, який первісно нараховано банком), а саме - 1771 грн 86 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial