Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про визнання недійсними договору дарування та витягу з реєстру. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 17.05.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування ? частини нежитлового приміщення (будівлі магазину), що за адресою м. Червоноград, вул. Сліпого, 30. Договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Зазначила, що дане приміщення розташоване на земельній ділянці, котра виділялася для обслуговування магазину та належить їй згідно відповідного державного акту. Однак у договорі дарування не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, що є істотною вимогою правочину в силу приписів ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Тому вважає, що під час укладання договору дарування нотаріус порушила вимоги закону щодо змісту правочину, а також не розяснила їй цих норм. Вказала, що якби нотаріус виконала такі дії, то договір дарування вона б не уклала, оскільки не мала наміру безоплатно передавати земельну ділянку у власність відповідачу й між ними не було такої домовленості. Внаслідок цього вважає, що її права як власника є порушеними у реалізації права власності на земельну ділянку. Відтак просить визнати недійсними договір дарування та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачем на вказане приміщення на підставі цього правочину. У судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що вважає оспорюваний договір дарування недійсним в силу відсутності у ньому істотної умови - даних про кадастровий номер, а також вказала, що цей договір був вчинений під тиском й мав на меті улагодження конфліктів відповідача з її сім'єю. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Остання вказала, що при укладенні договору дарування 17.05.2013 року було додержано всіх вимог законодавства, а нотаріусом належним чином виконано свої обовязки. Зазначила, що було подаровано частку у праві спільної часткової власності, а це не вимагає включення у договір кадастрового номера земельної ділянки. Відповідач також пояснив, що тиску не чинив на позивачку і конфліктів з нею не мав. Третя особа приватний нотаріус у судовому засіданні 18.03.2016 року позовні вимоги заперечила й зазначила, що договір укладений згідно чинного законодавства. Ідеальні частки можуть бути відчужені без земельних ділянок і кадастрового номеру, оскільки останній потрібний при відчуженні приміщення, а не частки у праві спільної часткової власності. Зазначила, що сторони договір читали, заперечень у них не було, тиску ніхто ні на кого не чинив. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Встановлено, що 17.05.2013 року позивач та відповідач уклали договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала в дарунок, а [PERSON] прийняв у дар приміщення, загальною площею 142,6 кв.м., що становить ? ідеальних частин нежитлового приміщення, за адресою: м. Червоноград, вул. Сліпого, 30. Згідно п. 2 договору дарування, частина нежитлового приміщення належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого й зареєстрованого у 2003-2004 роках. Оспорюваний договір дарування було посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу, та зареєстровано у реєстрі за № 981. Того ж дня цей нотаріус здійснив державну реєстрацію дарунка за [PERSON], що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАГ № 1063152 від 17.05.2013 року. Згідно технічного паспорту, виготовленого 22.04.2013 року КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», приміщення магазину площею 142,6 кв.м. становить ? одноповерхової будівлі на вул. Сліпого, 30, у м. Червонограді. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 08.04.2004 року, [PERSON] купила у Червоноградської міської ради у власність земельну ділянку за адресою м. Червоноград, вул. Сліпого, 30, для обслуговування магазину. Як встановлено з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 087063 від 08.09.2004 року, останній було видано [PERSON] на підтвердження права власності на земельну ділянку площею 0,0529 га, що за адресою м. Червоноград, вул. Сліпого, 30, цільове призначення якої обслуговування будівлі магазину. Кадастровий номер ділянки - № 4611800000:03:031:0012. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (№ НВ-46022300352015 від 02.06.2015 року), земельна ділянка з кадастровим номером №4611800000:03:031:0012 зареєстрована 08.09.2004 року на праві приватної власності за ФОП [PERSON] Отже, на час укладення договору дарування у приватній власності позивача [PERSON] перебували одночасно земельна ділянка та розташоване на ній нежитлове приміщення, функціональними призначення яких було здійснення торгівлі та обслуговування магазину. При цьому, предметом договору дарування була нерухома річ нежитлове приміщення, котре фізично займало ? ідеальної частини цілого обєкту нерухомості, розташованого за адресою м. Червоноград, вул. Сліпого, 30. Судом встановлено, що у вище вказаному договорі дарування відсутній кадастровий номер земельної ділянки. У сторін різні пояснення й тлумачення відсутності цього номера у договорі, власне на цьому підґрунті й виник даний спір. При вирішення спору сторін щодо відсутності кадастрового номеру у договорі дарування, суд виходив з такого. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ст. 203 ЦК України). Згідно ст. ст. 717-719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ст. 181 ЦК України). Відповідно до ст. 377 цього Кодексу, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків) Аналогічне положення передбачено й у ЗК України. Так, ч. 6 ст. 120 вказаного Кодексу, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Обидві норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України були змінені й діють в редакції Закону України № 1702-VI від 05.11.2009. Їх положення стали новелами цивільного й земельного законодавства. Виходячи із правової позиції Верховного Суду України, сформованій ним 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16, норми цих двох статей закріплюють «загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість». Судом встановлено, що подароване приміщення було одноповерховим, розташованим безпосередньо на земельній ділянці, цільовим призначенням якої й було обслуговування цієї нерухомості. Укладення оспорюваного правочину передбачало набуття права власності на ці обєкти. Відтак згідно принципу цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований, земельна ділянка перебувала у прямій залежності від права власності на предмет дарування. Тому на думку суду, оскільки предметом дарування (даром) була нерухомість нежитлове приміщення й укладення такого договору мало наслідком припинення у [PERSON] та набуття у [PERSON] права власності на цей обєкт згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, то істотною умовою оспорюваного договору дарування обовязково по закону мав бути кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення (магазин). Покликання відповідача, його представника та третьої особи на ту обставину, що кадастровий номер не був необхідний оскільки відчужувалася частка у праві спільної часткової власності, а не нерухоме майно, не знайшли свого підтвердження. Так, згідно оспорюваного договору предметом дарування було приміщення як самостійний об'єкт. Натомість принципові засади, закріплені у ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, є загальними й стосуються права власності і не містять винятків, повязаних із його формою, видом, розміром. Укладення оспорюваного правочину передбачало набуття права власності на приміщення. Крім цього, наведена як доказ практика інших судів, а саме ухвала ВССУ від 19.09.2012 року у справі № 6-25176св12, не є обовязковою чи визначальною для суду. При цьому, судячи з витягу із Узагальнення ВССУ судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні (2014 рік), то висновки, викладені в ухвалі від 19.09.2012 року № 6-25176св12 не є беззаперечними, оскільки наприкінці п. 11 вказаного Узагальнення ВССУ наведено негативний приклад судової практики рішення суду першої інстанції, котре було прийнято на новому розгляді за результатами постановлення наведеної ухвали № 6-25176св12. Разом з цим, у даному Узагальненні ВССУ розяснено правові колізії, що мали місце між нормами у ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У результаті чого ВССУ було зроблено висновок, що «згідно з ч. 2 ст. 377 ЦК відсутність кадастрового номеру на земельну ділянку є підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій». Згідно норм ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII та глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (у редакціях, чинних на день посвідчення оспорюваного правочину), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відтак з огляду на обставини справи та приписи норм права, суд вважає, що за відсутності в договорі дарування від 17.05.2013 року такої істотної умови як кадастровий номер земельної ділянки, у нотаріуса не було підстав посвідчувати оспорюваний правочин. Крім цього, судом взято до уваги положення, сформовані пленумом Верховного Суду України у п. 8 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, пленум Суду вказав судам, що «відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК». На думку суду, відсутність в оспорюваному договорі дарування від 17.05.2013 року істотної умови, необхідної для укладання цього правочину, кадастрового номеру земельної ділянки свідчить, що останній є не укладеним, а отже не може бути визнаний недійсним. При цьому, оскільки цей правочин не вчинений, то до нього не застосовуються наслідки недійсності правочину. Тому у цьому випадку можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає, що договір дарування ? частин нежитлового приміщення, посвідчений 17.05.2013 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею у реєстрі за № 981, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] приміщення загальною площею 142,6 кв.м., що становить ? ідеальних частин нежитлового приміщення, за адресою: м. Червоноград, вул. Сліпого, 30 є неукладеним. Відтак суд вважає, що у вимозі про визнання договору дарування недійсним слід відмовити через неналежно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів. Щодо вимоги про визнання недійсним витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАГ № 1063152 від 17.05.2013 року, суд звертає увагу, що цей витяг не є правовстановлюючим документом, за яким виникають права та обов'язки сторін у справі, ає похідним від запису у державному реєстрі. Визнання витягу недійсним не впливає на такий запис, не змінює й не скасовує його, оскільки внесення записів до цього реєстру, змін до них та їх скасування здійснюється на умовах, підставах та за процедурою, встановленою Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому таку позовну вимогу суд вважає безпідставною й необґрунтованою. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, тому у позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed