Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

у жовтні 2014 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про спростування недостовірної інформації, яка вказана в скарзі відповідача про неправомірні дії, що була направлена на поштову адресу роботодавця позивача, та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.08.2014 року [PERSON] направила на поштову адресу Nokian Shina LLC: 08343, вул. Моісеєва, 70, с. Мартусівка, Бориспільський район, Київська область, де працює позивач, скаргу про неправомірні дії, яка, на думку [PERSON], містить негативну та образливу за своєю формою інформацію, яка не відповідає дійсності, є вигаданою, навмисно спотвореною, та такою, що зганьбила його гідність, честь та поставила під сумнів його авторитет та ділову репутацію, завдала значної моральної шкоди та містить наступну недостовірну інформацію: «16 серпня 2014 року в період з 10 год. до 10.30 год. [PERSON], який являється співробітником вашої компанії, разом зі своїми знайомими та родичами незаконно проникли на територію мого домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та вчинили брутальну сварку, погрожували моїм дітям та мені фізичною розправою. Разом із іншими людьми також незаконно відімкнули світло до нашого будинку, зірвали пломби на лічильнику газу та пошкодили газовий клапан. Такими протиправними діями нас було позбавлено можливості користуватися газом та освітленням у будинку, ми вимушені були викликати аварійну газову службу газу Баришівського району для усунення завданих пошкоджень. Також, щодо вчинення зазначеного вище діяння я була змушена звернутися із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області, вхідний номер заяви 3206Е0 від 16.08.2014 р. На даний час триває перевірка по даному правопорушенню». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі за вищевикладеними обставинами та просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] працює в Nokian Shina LLC на посаді фахівця із якості з 25.06.2013 року по даний час. 16.08.2014 року [PERSON] та його родичі - мати [PERSON], тітка [PERSON], сестра [PERSON], дядько [PERSON] прибули до свого родича [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з метою з»ясування обставин щодо наявності документів, необхідних для оформлення спадщини [PERSON] [PERSON] за вказаною адресою у вказаний час був відсутнім, а спроба з'ясувати його місце перебування у його дружини - [PERSON] призвела до словесної суперечки між родичами. [PERSON] викликала наряд міліції, який за результатами обстеження місця події, встановив відсутність події адміністративного чи кримінального правовопорушення, про що було складено висновок ДІМ Баришівського РВ, капітана міліції [PERSON] по заяві [PERSON] від 16.08.2014 року, затверджений в.о. начальника Баришівського РВ (з обслуговування Баришівського р-ну та м. Березань) ГУ МВС України в Київській області, майором міліції [PERSON] 22.08.2014 року [PERSON] направила на поштову адресу: 08343, вул. Моісеєва, 70, с. Мартусівка, Бориспільський район, Київська область до Nokian Shina LLC скаргу про неправомірні дії з інформацією такого змісту: «16 серпня 2014 року в період з 10 год. до 10.30 год. [PERSON], який являється співробітником вашої компанії, разом зі своїми знайомими та родичами незаконно проникли на територію мого домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та вчинили брутальну сварку, погрожували моїм дітям та мені фізичною розправою. Разом із іншими людьми також незаконно відімкнули світло до нашого будинку, зірвали пломби на лічильнику газу та пошкодили газовий клапан. Такими протиправними діями нас було позбавлено можливості користуватися газом та освітленням у будинку, ми вимушені були викликати аварійну газову службу газу Баришівського району для усунення завданих пошкоджень. Також, щодо вчинення зазначеного вище діяння я була змушена звернутися із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області, вхідний номер заяви 3206Е0 від 16.08.2014 р. На даний час триває перевірка по даному правопорушенню». 05.09.2014 року від директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Нокіан Шина» [PERSON] відповідачу було направлено відповідь на скаргу [PERSON] від 22.08.2014 року, у якій було вказано, що ТОВ «Нокіан Шина» як роботодавець може застосовувати до своїх працівників ті чи інші заходи впливу (з переліку визначеного трудовим законодавством), виключно у випадках, передбачених чинним в Україні трудовим законодавством та виключно за порушення трудової дисципліни, а порушення, що вказані в скарзі не стосуються трудової дисципліни, а тому не можуть бути застосовані заходи впливу. Судом також досліджено наданий позивачем висновок Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області по заяві відповідача, зареєстрованій в ЄО за № 2206 від 16.08.2014 року, згідно з яким підстав для притягнення позивача [PERSON] та інших учасників подій 16.08.2014 року до кримінальної чи адміністративної відповідальності немає, а факт пошкодження пломби лічильника обліку газового споживання не виявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Частиною 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вироку у кримінальному провадженні, що набрав би законної сили або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] відповідачем не було надано суду, а тому відсутні підстави вважати в діях [PERSON] порушень вимог закону. Отже, на думку суду, доводи відповідача щодо незаконності дій [PERSON] грунтуються лише на припущеннях та не підтверджені належними доказами відповідно до чинного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Надані [PERSON] копія заяви про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України (хуліганство, що супроводжувалося особливим цинізмом та вчиненого групою осіб) від 10.02.2015 року та лист Прокуратури Київської області від 11.12.2014 року не спростовують факт відсутності вироку суду або поставнои суду про притягнення [PERSON] до кримінальної чи адміністративної відповідальності за дії, які описані в скарзі [PERSON] про неправомірні дії. Суд надав оцінку наданим відповідачем документам, які на думку [PERSON], підтверджують зривання пломби на лічильнику газу та пошкодження газового клапану позивачем, однак з даних доказів вбачається, що аварійною газовою службою встановлено лише витік газу, який усунено шляхом перезапуску відповідної деталі, а не ремонтом пломби на лічильнику газу та газового клапану. При розгляді судом справи було встановлено, що дані документи не місять висновку, що витік газу трапився через вчинені позивачем дії. Судом встановлено, що наданий відповідачем акт-протокол перевірки правил користування газом не є належним та допустимим доказом, оскільки даний документ не містить жодних печаток, а також містить виправлення дати його складення. Крім того, в наданому акті-протоколі також відсутній висновок про вчинення позивачем будь-яких неправомірних дій із тих, що вказані в скарзі [PERSON] від 22.08.2014 року. У судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Слід зазначити, що жоден з допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив факту відключення електроенергії, зривання пломби та пошкодження газового клапану позивачем [PERSON] Суд приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], якими було підтверджено, що позивач не погрожував фізичною розправою відповідачу та її дітям та будь-яких хуліганських дій не вчиняв. Разом з тим, суд не може брати до уваги пояснення свідка [PERSON] щодо обставин подій 16.08.2014 року, оскільки, як було з'ясувано в процесі надання ним пояснень в суді, останній особисто не був присутнім під час конфліктної ситуації, яка сталася 16.08.2014 року, за адресою: [ADDRESS] і про всі події йому було відомо лише зі слів його дружини [PERSON] - відповідача у справі. Також, суд враховує, що [PERSON] у своїх поясненнях підтвердила, що вона не бачила, як [PERSON] відключав світло від її дому, зривав пломби та пошкоджував газовий клапан, а всі дії вчинено було групою осіб. Крім того, як пояснили допитані судом свідки, а також підтвердила відповідач, хвіртка, що веде на приватне домоволодіння [PERSON] та його дружини, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], 16.08.2014 року була незамкненою, тобто перешкод для входу на зазначену територію будь-якими особами не було. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти вторгнення у житло (інше володіння), яке здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на факт незаконного проникнення позивача на територію приватного домоволодіння не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, в абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» містяться висновки Верховного суду України, що честь - це позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Право на недоторканність ділової репутації та можливість її захисту у судовому порядку закріплено у ст. 299 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, чинним законодавством встановлена презумпція недостовірності поширеної інформації про іншу особу, поки особа, що поширила таку інформацію не доведе протилежного. На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що інформація про позивача, що була поширена в скарзі про неправомірні дії та направлена на поштову адресу роботодавця позивача є негативною, оскільки містить твердження про порушення позивачем норм чинного законодавства, вчинення правопорушень та аморальних вчинків. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач не проникав незаконно на територію приватного домоволодіння відповідача, не відключав світло від дому відповідача, не зривав пломби та не пошкоджував газовий клапан, не погрожував фізичною розправою відповідачу та її дітям та будь-яких хуліганських дій не вчиняв. Відповідач не надала доказів, які б доводили протилежного. Таким чином, суд дійшов висновку, що інформація, яка була поширена відповідачем про позивача на адресу роботодавця є негативною та неправдивою, такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У частині 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов'язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача. За таких обставин, поширена про позивача інформація підлягає спростуванню у той самий спосіб, у який її було поширено шляхом відкликання скарги від 22.08.2014 року та шляхом направлення на поштову адресу відповідачем: 08343, с. Мартусівка, вул. Моісеєва, 70, Бориспільський район, Київська область до Nokian Shina LLC листа про спростування недостовірної інформації, викладеної у скарзі про неправомірні дії від 22.08.2014 року щодо позивача. Позивачем також було заявлено вимоги щодо відшкодування моральної шкоди через направлення відповідачем роботодавцю позивача недостовірної інформації, яка полягає в приниженні його честі та ділової репутації, а також у душевних стражданнях, яких зазнав позивач. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. У ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд дійшов висновку, що моральна шкода, завдана позивачу відповідачем через поширення неправомірної інформації у скарзі [PERSON] та звинувачення [PERSON] у скоєнні неправомірних дій, підрив його авторитету, зниження його престижу та приниження ділової репутації перед роботодавцем підлягає відшкодуванню в розмірі 500 грн., оскільки зазначений розмір є адекватним завданій позивачу моральній шкоді та є достатнім для відновлення його порушених прав. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial