Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Посилався на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований відповідач, але фактично там не проживає з серпня 2018 року. Відповідач житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратим право користування квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Причину своєї неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Відповідно до норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом 24 травня 2012 року та Витягом про державну реєстрацію прав від 11 червня 2012 року (а.с10-11). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-14, 25) Як вбачається з Акту обстеження депутата Менської міської ради від 09 жовтня 2019 року за адресою [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] . За даною адресою також зареєстрований та за слів сусідів з серпня 2018 року не проживає [PERSON] (а.с. 9). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] кожна окремо повідомили суду, що вони проживають в будинку [ADDRESS] . Їм достеменно відомо, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з серпня 2018 року. На даний час його місце проживання їм не відоме. Відповідно до вимог ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За наведених вище доказів, суд приходить до висновку, що відповідач не проживаючи у житловому будинку втратив право користуватися зазначеним жилим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved