Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заяви зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 липня 2008 року, виданого Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, він та відповідач являються співвласниками [ADDRESS]. Квартира складається з двох житлових кімнат площею 31,1 кв.м., а також передпокою, кухні, загальною площею 39,5 кв.м. Зазначена квартира надавалася матері позивача - [PERSON]. Після її смерті позивач залишився проживати в квартирі сам. У 2007 року до нього звернувся батько відповідача з проханням зареєструвати його сина на житлову площу, так як він мав намір переїхати жити із села до міста. При цьому [PERSON] та його батько обіцяли, що будуть допомагати позивачу, як грошима так і продуктами, оскільки позивач являється інвалідом ІІ групи з дитинства. Тому, позивач довіряючи відповідачу надав згоду на його реєстрацію, а потім і на приватизацію даної квартири. Однак, всупереч обіцянкам [PERSON] жодного дня у спірній квартирі не проживав і на даний час не проживає. Позивач самостійно сплачує комунальні послуги. Відповідач проживає разом зі своєю сім'єю за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]. На вимоги знятися з реєстрації та сплачувати комунальні послуги за належну частину майна, відповідач відмовляється. Оскільки, наявність відповідача на житловій площі спірної квартири перешкоджає позивачу належним чином користуватися квартирою, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засідання позивач просив задовольнити позовні вимоги, та зазначив, що відповідач у спірній квартирі не проживає і ніколи не проживав, комунальні послуги не оплачує. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та вважає їх незаконними, оскільки, він є власником ? частини спірної квартири, а власником іншої ? частини є позивач. 29 листопада 2007 року за згодою позивача, він був зареєстрований та деякий час проживав у спірній квартирі, а пізніше за життєвих обставин переїхав проживати на інше місце мешкання. До того ж, він неодноразово пропонував відповідачу гроші для сплати комунальних послуг, але той відмовлявся посилаючись на те, що він один користується квартирою, а натомість і комунальними послугами, на які до речі, встановлені лічильники. Також, звертає увагу на те, що ключів від квартири він не має, доступу у квартиру у нього немає. Посилання позивача на те, що він зі своїм батьком начебто обіцяли допомагати позивачу, як харчами так і грошима є хибними, оскільки між ними немає жодних угод, складених у передбаченому законом порядку. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 8/65-08 від 23 липня 2008 року (а.с.7). Позивач та відповідач, згідно довідки комунального підприємства житлового господарства Красногвардійського району Дніпропетровської міської ради № 351 від 20.04.2014 року, зареєстровані у вищезазначеній квартирі (а.с. 11). Згідно акту про непроживання від 03 квітня 2014 року, [PERSON] у [ADDRESS] не проживає і ніколи не проживав, власних речей в квартирі немає (а.с. 12). Факт реєстрації відповідача змушує позивача самостійно сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги. Виходячи з наведених доказів та пояснень сторін, можна зробити висновок, що відповідач не проживає у [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач [PERSON] є співвласником квартири з позивачем, та не може з підстав несплати за комунальні послуги бути позбавлений права користування і розпорядження своїм майном, а тому і не може бути знятий з реєстрації за місцем знаходження свого майна. Несплата комунальних послуг відповідачем, лише дає позивачу право на звернення до суду відповідно до ст. 15 ЦК України для захисту свого цивільного права у разі його порушення, з позовом про стягнення з відповідача сплачених ним коштів за комунальні послуги. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed