Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У квітні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 08.04.2015 року винесено рішенням, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. 27.04.2015 року відповідачкою [PERSON] подано заяву про перегляд заочного рішення. 17.09.2015 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва заочне рішення від 08.04.2015 року скасовано і призначено новий розгляд справи. Обґрунтовуючи позов, банк виходить з того, що між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») та [PERSON] 22.11.2006 року було укладено кредитний договір №11081924000, згідно умов якого відповідач отримала від позивача кредит у сумі 115 100 доларів США до 22.11.2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10.80% річних. Позивач виконав умови кредитного договору та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №11081924000 від 22.11.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 22.11.2006 року, відповідно до умов якого [PERSON] передає в іпотеку ПАТ «Дельта Банк» нерухоме майно: квартиру за адресою [ADDRESS], загальною площею 54 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м. Однак, позичальник належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, чим порушує передбачені договором строки сплати заборгованості. 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором №11081924000 від 22.11.2006 року. Зважаючи на неналежне виконання [PERSON] умов договору кредиту від 22.11.2006 року, ПАТ «Дельта Банк» просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою [ADDRESS], загальною площею 54 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно. У судовому засіданні представник позивача Святецький В.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась (а.с.58, 61). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») та [PERSON] 22.11.2006 року було укладено кредитний договір №11081924000, згідно умов якого відповідач отримав від позивача кредит у сумі 115 100 доларів США до 22.11.2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,80% річних (а.с.12-22). Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №11081924000 від 22.11.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 22.11.2006 року, відповідно до умов якого [PERSON] передає в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк» нерухоме майно: квартиру за адресою [ADDRESS], загальною площею 54 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м (а.с.28-31). Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором №11081924000 від 22.11.2006 року (а.с.50-53). Згідно зі ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). Частинами 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право iпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві на підставі рішення суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором кредиту відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідно до вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: зокрема, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Окрім того, ст. 38 цього Закону передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у частині 6 визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і у ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved