Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив розірвати попередній договір, укладений 03.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] про зобов'язання в майбутньому укласти договір купівлі - продажу квартири та зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] 79930 гривень, що еквівалентно 10000 доларів США, передані їй за попереднім договором у якості авансу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 03.02.2014 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір про зобов'язання в майбутньому в строк до 17 годин 15 квітня 2014 року укласти договір купівлі - продажу квартири (основний договір), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для підтвердження наміру укладання основного договору, він передав у власність [PERSON] забезпечувальний платіж у розмірі 79930 грн., що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання попереднього договору. Проте, вказував, що у зв'язку зі зміною курсу долара вартість квартири у гривневому еквіваленті зросла на 30%, у зв'язку з чим, він не має можливості виконати свої зобов'язання за попереднім договором. Зазначав, що забезпечувальний платіж за попереднім договором є на його думку авансом, який підлягає поверненню, оскільки основний договір укладено не було. 05 червня 2014 року представник позивача надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, з якої вбачається, що з урахуванням зміни курсу долару позивач просить суд зобов'язати [PERSON] повернути йому 118701 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, які були передані їй за попереднім договором у якості авансу та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1187 грн. за сплачений ним судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 8810 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, був повідомлений належним чином про місце і час розгляду справи. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі Ордеру та договору №14.000057 про надання правової допомоги від 01.04.2014 року в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, в обґрунтуваннях надав додаткові письмові пояснення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 28.05.2014 року (а.с.56) в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про місце і час розгляду справи (а.с.63,82), причини неявки суду не повідомили. Через канцелярію суду представник позивача надав письмові заперечення на позовну заяву з вимогами відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.92-97). Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала письмові заяви про розгляд справи за її відсутності, просила винести рішення на розсуд суду (а.с.47,88). Суд, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 03 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір щодо купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Цей факт сторонами визнаний та доказуванню не підлягає. Даний договір був нотаріально завірений та виконання умов попереднього договору, а саме п.1.8. позивач передав, а відповідач отримав суму забезпечувальний платіж у розмірі 79930 грн., що було еквівалентно 10000 (десяти тисячам) доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання попереднього договору. Згідно вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до п. 4.2 Попереднього договору вбачається, що якщо в строк до 17 годин 00 хвилин 15 квітня 2014 року сторонами не буде укладений договір купівлі-продаж вищезазначеної квартири бо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладання у цей строк, зобов'язання за попереднім договором припиняються (а.с.7). Так як, за умовами попереднього договору, укладеного між сторонами 03.02.2014 року основний договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] укладено не було, то попередній договір припинив свою дію. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо розірвання попереднього договору від 03.02.2014 року з приводу істотної зміни обставини, якими сторони керувалися при його укладенні, а саме зміна курсу валют є зайвими та безпідставними, оскільки зобов'язання по попередньому договору були припинені. Щодо позовних вимог [PERSON] до відповідача про зобов'язання останнього повернути йому забезпечувальний платіж у розмірі 118701 грн., що є еквівалентний 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 04.06.2014 року, то суд зазначає наступне. Зазначеним попереднім договором (пункт 3.3) було встановлено, що в разі відмови продавця від укладення договору купівлі-продажу він зобов'язується повернути покупцю суму, отриману ним під час підписання цього договору, та відшкодувати покупцю збитки, завдані простроченням, в розмірі 100% від суми передоплати з урахуванням індексу інфляції. Також пунктом 3.4 було передбачено, що у разі невиконання умов цього договору з вини покупця сума забезпечувального платежу залишається у продавця. Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України). Згідно із вимогами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). З позовної заяви [PERSON] вбачається, що основний договір купівлі - продажу квартири між сторонами по справі укладений не був через підвищення курсу долару, що суттєво збільшувало вартість предмету договору, а тому покупець [PERSON] відмовився від його укладання. Проте, згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов'язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. Ця позиція правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 13.02.2013р. у справі №6-176цс12 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Згідно з ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ч.3 ст. 6 ЦПК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Завдаток одночасно є доказом самого факту існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. З огляду на зазначене та положення статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання. Як було встановлено судом, попередній договір, укладений сторонами 03 лютого 2014 року є припиненим. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки попередній договір є припиненим, основний договір купівлі-продажу сторони не укладали, а тому одержані [PERSON] від [PERSON] грошові кошти у сумі 79930 грн. є не завдатком, а авансом, який у будь-якому разі, навіть незважаючи на прописані в попередньому договорі умови, підлягає поверненню позивачу в розмірі сплаченої суми. Посилання відповідача на те, що порушення зобов`язання сталося з вини позивача не може бути підставою для залишення у неї одержаної від [PERSON] суми, оскільки на відміну від правових наслідків, які настають при порушенні зобов`язання, забезпеченого завдатком, при передачі авансу внаслідок укладання певного договору, незалежно від того, хто був винним у невиконанні чи неналежному виконанні зобов`язання, сума переданого авансу в будь-якому випадку підлягає поверненню. Проте суд не вбачає правових підстав для зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] 118701 грн., що еквівалентно 10000 доларів США станом на 04.06.2014 року, оскільки як вбачається з тексту укладеного між сторонами попереднього договору щодо купівлі-продажу квартири у п.1.8. засвідчено передачу грошових коштів відповідачу у гривневому еквіваленті у розмірі 79930 грн., а не в доларовому, як зазначає позивач. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення цієї позовної вимоги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача повернути аванс ґрунтуються на наданих до суду доказах та положеннях, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме полягають у зобов'язанні [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 79930 грн., передані останнім за попереднім договором у якості авансу. Щодо вимог позивача та його представника про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 8810 грн., то суд приходить до висновку, що у їх задоволенні необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення процесуальних окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що представнику позивача - адвокату [PERSON] позивач [PERSON] здійснив оплату грошової суми відповідно до договору про надання правової допомоги №14.000057 від 01.04.2014 року у розмірі 8810 грн. (квитанції до прибуткового касового ордеру №53 від 12.05.2014 року, №30-33 від 01.04.2014 року, №35,36 від 07.04.2014 року, №37 від 08.04.2014 року, №55 від 15.05.2014 року) (а.с.69-71). Проте судом не вбачається скільки саме часу адвокат [PERSON] витратив на надання юридичних послуг, за які отримав, оскільки відомостей щодо цього суду не надано, а відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» саме виходячи із розрахунку кількості годин, витрачених представником суд може вирахувати відповідний розмір компенсації витрат на правову допомогу, якій буде підлягати стягненню з відповідача. Згідно журналів судових засідань адвокат [PERSON] приймав участь у розгляду даної справи у двох судових засіданнях (16.05.2014 року та 28.05.2014 року) тривалістю загалом 33 хвилини. За таких обставин суд приходить до переконання, що із розрахунку згідно вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та з врахуванням мінімальної заробітної плати на 2014 рік передбаченої ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014рік», розмір такої компенсації становить 180 грн. 44 коп. (за 33 хв. часу в суді (1218 х40%) пропорційно до відсотка задоволених позовних вимог. Проте, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Матеріали справи не містять належного доказу (квитанції, прибутково-касового ордеру або іншого платіжного документу від відповідної дати) на підтвердження сплати послуг адвоката за прийняття їм участі у судових засіданнях 16 та 28 травня 2014 року. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача у розмірі 799,30 грн., що буде складати 67,34 % від задоволених судом вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial