Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

у квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Останній мотивував тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце з вини водія автомобіля [NUMBER] 22 жовтня 2014 року на вул. Передовій, в районі будинку № 4 у м. Дніпропетровську, значних пошкоджень зазнав автомобіль Сузукі Гранд Вітара державний номерний знак [NUMBER] під його керуванням, чим йому заподіяно було матеріальних збитків. Оскільки автомобіль [NUMBER] був забезпечений ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», 24 жовтня 2014 року він звернувся до останньої з повідомлення про подію, а 17 грудня 2014 року після отримання копії постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року про визнання водія автомобіля [NUMBER] винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, - з заявою про отримання страхового відшкодування. Однак, на момент розгляду справи страховою компанією не проведено жодних виплат. Тому, просив суд стягнути з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на його користь 23 166,18 грн. страхового відшкодування, пеню в розмірі 761,63 грн., інфляційні втрати в розмірі 2 501,95 грн., 3% річних в розмірі 38,08 грн., а також у відшкодування моральної шкоди - 5 791,55 грн., наявність якої мотивував наявність душевних хвилювань, викликаних порушенням відповідачем своїх зобов'язань та втратою значної частини робочого й вільного часу з метою врегулювання ситуації, що склалась. До того ж, він був позбавлений можливості відремонтувати автомобіль та використовувати його задля виконання своїх професійних журналістських обов'язків. Виникла ситуація вплинула й на родинні стосунки, оскільки він був позбавлений можливості відвозити матір до м. Житомира. В ході розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог і просив остаточно стягнути з відповідача на його користь окрім всього ще й 5 199,79 грн. вартості його проїзду до суду (а.с. 69-70). В судовому засіданні позивач вимоги позову й його обґрунтування з урахуванням збільшень підтримав та просив суд задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, врахувавши доводи сторони відповідача, викладені в письмовому відзиві (а.с. 140-179). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року на вул. Передовій, в районі будинку № 4 у м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Сузукі Гранд Вітара державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно полісу АС/8583894 (а.с. 15). Згідно постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року водія автомобіля [NUMBER] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. (а.с. 14). Згідно ст. 21 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. В преамбулі вказаного закону зазначається про те, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно ст. 4 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР об'єктом страхування можуть бути майнові інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно п. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було здійснено звернення до страхової компанії з дотриманням вимог ст. 35 зазначеного Закону, зокрема, 24 жовтня 2014 року звернувся до страхової компанії з повідомлення про подію, а 17 грудня 2014 року - з заявою про отримання страхового відшкодування (а.с. 8). Разом з тим, судом встановлено, що виплата страхового відшкодування позивачу не була здійснена у строки, визначені ст 36 Закону, на момент звернення жо суду, а саме: на 06 квітня 2015 року, також здійснена не була, а проведена була лише частками 09 квітня 2015 року, 14 квітня 2015 року, 20 квітня 2015 року та 24 квітня 2015 року на загальну суму 18 485,08 грн. (а.с. 146-149). При цьому суд вважає обгрунтованим розмір страхового відшкодування, виплачений позивачеві, виходячи з наступного. Згідно звіту № 41/12/14 від 11 грудня 2014 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику КТЗ Сузукі Гранд Вітара державний номерний знак [NUMBER] в результаті його пошкодження з ПДВ становить 24 166,18 грн. (а.с. 161-174). Згідно полісу АС/8583894 франшиза становить 1 000,00 грн. (а.с. 15). Тобто, за вирахування франшизи сума страхового відшкодування має становити 23 166,18 грн., на виплаті яких наполягає позивач, звернувшись до суду. Однак, згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. З матеріалів справи вбачається, що позивач просив перерахувати суму страхового відшкодування на його рахунок. Тому, з урахуванням наведеного, суд визнає обґрунтованої суму страхового відшкодування, сплачену страховою компанією (24 166,18 грн. - 4 027,69 грн. ПДВ - 1 000,00 грн. франшиза = 18 485,08 грн.). Враховуючи те, що на момент розгляду справи ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» виплата страхового відшкодування здійснена, позов [PERSON] в цій частині, на думку суду, задоволенню не підлягає. Проте, згідно п. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК) (п. 21 Постанови). Отже, виходячи з даних положень законодавства, на думку суду, вимоги [PERSON] про стягнення на його користь пені, інфляційних втрат та 3% річних ґрунтуються на вимогах закону. Однак, в судовому засіданні встановлено, що провівши виплату страхового відшкодування в розмірі 18 485,08 грн. страхова компанія в добровільному порядку провела виплату й пені, інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з суми страхової виплати (а.с. 144-158). При цьому, суд не знаходить підстав для неприйняття до уваги арифметичних розрахунків вказаних сум, останні строною позивача в ході розгляду справи в розрізі положень ст. ст. 57-59 УЦПК України не спростовані, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] і в цій частині. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України відшкодовується моральна шкода, яка полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (п. 1 ст. 23 ЦК України); у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п. 2 ст. 23 ЦК України); у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ст. 23 ЦК України); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також її ділової репутації (п. 4 ст. 23 ЦК України). При цьому страховик відшкодовує моральну шкоду лише у перших двох випадках (п. п. 1, 2 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. Страховик на підставі рішення суду відшкодовує не більше, ніж 5% ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем в обґрунтування моральної шкоди та формули розрахунку її компенсації, а також на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та її настанням, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині. З приводу вимоги позивача про відшкодування витрат на його проїзд у судове засідання, суд керується наступним. Згідно ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Звертаючись з даною вимогою, позивач мотивував її тим, що змушений був витратити 5 199,79 грн. для того, щоб прибути в судове засідання, призначене на 20 липня 2015 року, оскільки є журналістом і на даний час живе й працює в м. Берлін (Німеччина) (а.с. 69-77). Однак, зі змісту норм ст. 85 ЦПК України вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються. Тому, на думку суду, правові підстави для відшкодування позивачу 5 199,79 грн. відсутні. Крім того, у суду відсутні докази на підтвердження того, що переїзд з м.Бердлін до м. Києва 19 липня 2015 року був обмовлений саме участю в судовому засіданні. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial