Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці орієнтовною площею 0,20000 га, у [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що починаючи з 1993 року він добросовісно, відкрито, безперервно і на протязі тривалого часу мешкає у вищевказаному житловому будинку. Протягом всього часу проживання у зазначеному будинку на це майно не претендують інші особи. Оскільки будь-яка інша особа протягом десяти років не пред`явила права на зазначене майно, а позивачу невідомий дійсний володілець цього майна, а орган, який уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади - Дніпровська міська рада м. Дніпра - протягом десяти не заперечувала проти володіння з боку позивача даним майном, тому позивач не порушує права. Свободи та інтереси інших осіб, що підтверджує про відкритість, добросовісність, безперервність та тривалість володіння зазначеним будинком. Права та інтереси сусідів, що межують із земельною ділянкою, на якій розміщено будинок, не порушувались, претензій до позивача не мають. Згідно даних Дніпровської міської ради земельна ділянка не передана у користування будь-якій особі. У зв`язку з вищевказаним, він вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на це нерухоме майно. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на матеріали позовної заяви, а також зазначив, що даний будинок він придбав у 1992 році, але документів на підтвердження цього він не має. Представник Дніпровської міської ради Гущина М.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача і просила відмовити йому в повному обсязі. Вислухавши сторони. вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою і стверджував, що він відкрито, безперервно з 1992 року володіє будинком [ADDRESS] , у зв`язку з чим він просив визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, викладені позивачем, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які підтвердили, що позивач дійсно тривалий час проживає у спірному нерухомому майні, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти тощо. А також, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем були надані суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг і копії квитанцій про сплату земельного податку. Крім цього, суду надано копію довідки про склад сім`ї, з якої вбачається, що позивач станом на 22.05.2005 року проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 30). Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема з наявної в справі довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що відомості про [ADDRESS] відсутні. (а.с. 31). Крім цього, відповідно до довідки від 26.09.2019 року наданої Комунальним підприємством «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] . (а.с. 32). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів). Суд вважає необхідним зазначити, що нормами ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зокрема до таких висновків системно підходить й Верховний Суд при розгляді аналогічних справ про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: постанова від 05 грудня 2018 року у цивільній справі № 736/853/17; постанова від 07 листопада 2018 року у цивільній справі № 642/8823/2015-ц; постанова від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 609/451/18; постанова від 24 січня 2019 року у цивільній справі № 755/16913/16-ц. Вказані судові рішення є у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням - http://www.reyestr.court.gov.ua. З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що позивач не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Крім цього, позивачем не надано жодного документа на підтвердження факту купівлі ним даного будинку, а він сам взагалі зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed