Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем знаходилася у фактичних шлюбних відносинах з травня 2013 року по 22 липня 2019 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , батьком в свідоцтві про народження якого записаний відповідач. Неповнолітній син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, відповідач з серпня 2019 року матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини в добровільному порядку не надає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку та доходів відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що до липня 2019 року вони разом з відповідачем та їх неповнолітнім сином [PERSON] проживали по [ADDRESS] в будинку батька відповідача. В липні вона з сином переїхала на орендовану квартиру по [ADDRESS] , де вона проживає разом зі своєю матір`ю, яка допомагає доглядати за дитиною. За час окремого проживання з відповідачем, останній приблизно чотири рази забирав неповнолітнього сина до себе, але постійно дитина проживає разом з нею. В серпні 2019 року відповідач припинив надавати їй матеріальну допомогу на утримання сина. Зазначила, що дитина часто хворіє, і саме вона із сином відвідує лікаря та перебуває на лікарняних, іноді з ним залишається її мати, до дитячого садочка відводить та забирає дитину також вона, а тому твердження відповідача про те, що син проживає разом з ним є неправдивими. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що після того, як позивач виїхала з їх постійного місця мешкання будинку [ADDRESS] , їх спільний син проживає разом із ним та знаходиться на повному його утриманні. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги фактично визнав частково та пояснив, що спільне життя з позивачкою вони припинили у липні 2019р., проте з матір`ю дитина знаходиться лише з 20 листопада, до цього часу син постійно проживав разом з ним по [ADDRESS] , де частково знаходяться речі дитини та іграшки. У разі задоволення позову, просив врахувати, що має від попереднього шлюбу ще двох неповнолітніх дітей, на утримання яких сплачує аліменти за рішенням суду в розмірі 1/5 частини всіх видів його доходу. Також просив врахувати, що доглядає за хворим батьком, з яким мешкає за однією адресою та витрачає кошти на його лікування. Зазначив, що офіційно не працевлаштований, має мінливий дохід від випадкових заробітків, розмір яких суду не повідомив. Зазначив, що міг би сплачувати позивачці кошти на утримання сина в твердій грошовій сумі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При цьому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 жовтня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №899, в графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї, наданої відповідачем та інформації Департаменту адміністративних послуг управління реєстрації місця проживання, неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] зареєстрований разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 32.34) Звертаючись до суду з позовом позивач [PERSON] вказувала, що після їх з відповідачем розлучення, син - [PERSON] , проживає разом із нею, відповідач же [PERSON] , заперечуючи проти позову, стверджував, що дитина проживає разом із ним, і лише з 20 листопада 2019 року син знаходиться з мамою. За клопотанням сторін на підтвердження своїх доводів та заперечень судом були допитані свідки. Так, допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] переконливо стверджували, що приблизно з липня 2019 року малолітня дитина позивача та відповідача, постійно проживає разом із мамою - [PERSON] в квартирі, яку вона винаймає, допомагає доглядати за дитиною мати позивачки, при цьому остання не заперечує проти побачень сина із батьком. Зокрема, свідок [PERSON] суду пояснив, що працює на металургійному комбінаті «Азовтсаль» разом з позивачкою [PERSON] , йому відомо, що вона часто буває на лікарняних в зв`язку із хворобою дитини, неодноразово він чув, як позивач по телефону спілкується із сином чи своєю матір`ю, надаючи останній поради з приводу годування чи лікування дитини. Вони з колективом неодноразово збирали гроші на лікування дитини позивачки, коли вони перебували в лікарні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки по квартирі по [ADDRESS] , де остання проживає разом з сином [PERSON] та своєю мамою приблизно з липня 2019 року, вона, майже кожного дня, бачить позивачку та її сина, неодноразово буває в квартирі де вони проживають та бачить речі та іграшки дитини, в квартирі є кімната, яка об лаштована для дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по [ADDRESS] та є сусідкою відповідача, їй відомо що коли сторони проживали разом, то їх син [PERSON] майже кожного дня проводив час на вулиці з її онукою, влітку 2019 року сторони розсталися і [PERSON] разом із сином переїхала на квартиру, що знаходиться на мікрорайоні Східний. Вона є медичним працівником і за проханням позивачки їй доходилося приїжджати до позивачки за містом її мешкання та робити уколи дитині, тому стверджує, що малолітня дитина сторін проживає разом із мамою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою відповідача по [ADDRESS], їй відомо, що в літку 2019 року між сторонами стався конфлікт і позивачка з дитиною деякий час проживала у неї в будинку. Потім вони спільно з сусідами підшукали [PERSON] квартиру та перевезли її разом із сином на квартиру, на мікрорайоні Східний. Після того як сторони розлучилися вони майже кожного дня бачить позивачку разом із сином, тому їй достеменно відомо, що дитина проживає разом із мамою. Показання допитаних свідків з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] не спростовують доводів позивачки, щодо проживання дитини разом із матір`ю. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає по сусідству з відповідачем, восени 2019 року він періодично бачив відповідача разом із сином, також він неодноразово бачив і позивачку з дитиною, яка забирали дитину від відповідача. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знаходиться в дружніх стосунках з відповідачем з дитинства, йому відомо, що сторони проживали в цивільному шлюбі та мають дитину - сина [PERSON] , після того, як сторони роз`їхалися, хлопчик проживав разом із батьком. Про це йому відомо, оскільки вони разом з відповідачем неодноразово на автомобілі забирали дитину від позивачки з квартири та повертали її назад до матері, хто відводить та забирає дитину із дитячого садочка він не знає, але йому відомо, що в будинку відповідача є кімната об лаштована для дитини. На підтвердження спільного проживання разом із сином, позивачем та відповідачем надані суду письмові докази. Згідно з актом про фактичне проживання від 12.09.2019 № 637, виданим КСН «Східний», [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] мешкають разом за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації. (а.с.9). Відомості що містяться у зазначеному акті підтверджені показаннями свідків допитаних безпосередньо судом, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно характеристики наданої дошкільним навчальним закладом № 76 м. Маріуполя, [PERSON] , [INFO] відвідує вказаний заклад з 16.05.2017 року, до дитячого садка приводить дитину і забирає мама, виключно вона відвідує свята, батьківські збори, та інші заходи, що проводяться в садку. За весь час перебування дитини в дитячому закладі, батько був лише 3 рази. (а.с.52). Згідно довідки НП ММР «Цент первинної медико-санітарної допомоги № 5», [PERSON] , [INFO] , проживає та амбулаторно спостерігається за адресою: [ADDRESS] , дитина відвідує лікаря амбулаторно разом із мамою, батько дитини до поліклініки не приходив, дитина часто хворіє на простудні захворювання. (а.с.54). Досліджені судом копії лікарняних листів та виписка із медичної картки свідчать, що неповнолітній [PERSON] неодноразово, в певні періоди у серпні, вересні, жовтні та листопаді 2019 року перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в міській лікарні № 4 міста Маріуполя разом із позивачкою [PERSON] або із [PERSON] , яка за показаннями сторін є матір`ю позивачки. (а.55- 60). Копії квитанцій наданих позивачкою та відповідачем свідчать, що позивачкою [PERSON] здійснювалися більш значні витрати на придбання ліків під час хвороби неповнолітнього [PERSON] у порівнянні з відповідачем. ( а.с.35; 61-65). Отже, проаналізувавши показання допитаних свідків та дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов переконливого висновку, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , батьками якої є сторони, з липня 2019 року проживає із позивачем - [PERSON] за адресою [ADDRESS] , без реєстрації місця проживання. Відомості, що містяться в акті про фактичне проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] по [ADDRESS] , наданого відповідачем, не спростовують висновків суду про постійне проживання неповнолітнього [PERSON] разом із позивачкою за адресою [ADDRESS] , починаючи з після липня 2019 року, оскільки в акті не зазначено період часу проживання дитини за адресою її реєстрації. (а.с.33). Таким чином, судом встановлено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Щодо визначення способу та розміру аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При ухиленні батьків від обов`язку утримувати дитину, відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до поточної редакції частини першої статті 184 СК України, суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі виключно за заявою одержувача. Отже, відповідно до діючого законодавства, саме той із батьків, разом з ким проживає дитина і визначає спосіб виконання іншим, обов`язок утримувати дитину, у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі. Позивач же звертаючись до суду з позов наполягала на стягненні аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина у частці від доходу його батька. З огляду на викладене підстав для застосування положень ст. 184 СК України, не має, а відтак вимоги відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі є необґрунтованими. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 490/4522/16-ц. Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 14.03.2014 року відповідач [PERSON] сплачує аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/5 частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 лютого 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с.40-42). При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на наявність у нього на утриманні непрацездатного та хворого батька, з якими він проживає за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно наданих відповідачем копій документів його батько [PERSON] , [INFO] , є інвалідом 3 групи, користується пільгами встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, є працездатною особою та отримує дохід у вигляді пенсії, розмір якої відповідач відмовився повідомляти суду. (а.с. 42-47 ). Таким чином, судом встановлено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , має працездатний вік, має двох неповнолітніх дітей, яких він зобов`язаний утримувати, тому з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: partial