Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням 50 сесії Пирятинської міської ради 5-скликання від 23.07.2009 у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, які віднесені містобудівною документацією до цільового призначення промисловості, кадастровий номер 5323810100:50:018:0134. Вказаним рішенням змінено цільове призначення земельної ділянки та передано останню в приватну власність [PERSON] . Відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства здійснено у порушення положень Генерального плану населеного пункту. Земельна ділянка була сформована за рахунок зміни її цільового призначення, а площа та межі земельної ділянки були сформовані вже після передачі земельної ділянки у приватну власність в ході розроблення документації із землеустрою. Передача у приватну власність земельних ділянок громадянам та юридичним особам із земель запасу у разі коли межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені або коли під час передачі у приватну власність відбувається зміна її цільового призначення, здійснюється на підставі розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Всупереч вимог законодавства Пирятинською міською радою передано земельну ділянку у власність відповідача взагалі без отримання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, без його розроблення та затвердження. Технічна документація із землеустрою була розроблена вже після прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність та всупереч положень ч. 9 ст. 118 ЗК України не містить погодження санітарно-епідеміологічного органу. Враховуючи викладене, підстав для передачі у приватну власність земельної ділянки зі зміною цільового призначення на землю для ведення особистого селянського господарства в органу місцевого самоврядування не було. Звернення Лубенської місцевої прокуратури до суду з вимогою про визнання недійсним рішення про передачу у власність є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - надання у приватну власність земельної ділянки зі зміною цільового призначення земель всупереч вимог містобудівної документації в межах санітарно-захисної зони, без розроблення проекту землеустрою та без погодження санітарно-епідеміологічного органу. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним рішення 50 сесії 5 скликання Пирятинської міської ради, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998798, виданий 04.03.2010 головою Пирятинської міської ради; зобов`язати [PERSON] повернути у власність Пирятинської ОТГ в особі Пирятинської міської ради земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1 га по [ADDRESS] ; стягнути судові витрати. 07 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається до ст. 14 Конституції України, відповідно до якої право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідач, користуючись своїм конституційним правом, відповідно до законодавства звернулася із заявою до Пирятинської міської ради аби отримати в безоплатну приватизацію земельні ділянки. Вчинила всі дії, які від неї вимагали органи публічної влади, вважала, що останні діють в межах чинного законодавства. Зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Вважає, що у разі припинення її прав на земельну ділянку та неотримання відшкодування є порушенням норм ЗК України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Підстави припинення права власності на земельну ділянку встановленні ст. 140 ЗК України, перелік є вичерпним і дана ситуація цим переліком не передбачена. Відповідач не може нести негативні наслідки у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування. Вказує, що органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду, а органи виконавчої влади та їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Не маючи доказів бездіяльності органу місцевого самоврядування та посадових осіб, прокурор не має права подавати позов до суду, безпідставно забираючи це право в Пирятинської міської ради, тим самим втручаючись в їх законну діяльність. Вважає, що, оскільки прокурор у справі не є самостійним позивачем, а виступає в інтересах держави в особі конкретного органу, то строк позовної давності необхідно обраховувати з часу, коли саме відповідний орган довідався, чи міг довідатися про порушення його права чи особу, яка його порушила. Оскільки саме до повноважень Держгеокадастру належить погодження та подальше збереження всіх проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, реєстрація державних актів про право власності на земельні ділянки, а також ведення Державного земельного кадастру, який і містить усю інформацію щодо виділених земельних ділянок. Крім того, міська рада, достовірно знаючи про порушення земельного законодавства, мала можливість вжити заходи щодо усунення порушень законодавства, звернутися з відповідним позовом до суду. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині пропущення строку позовної давності. Представник позивача прокурор Пирятинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Рожка І.С. у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, зазначив, що Лубенською міською прокуратурою Полтавської області встановлено, що рішенням 50 сесії Пирятинської міської ради 5 скликання від 23.07.2009 у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею0,1 га, за рахунок земель промисловості для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 5323810100:50:018:0134, нормативно - грошова оцінка даної земельної ділянки станом на 2019 рік становить10050 грн. Разом з тим вказаним рішенням Пирятинської міської ради змінено цільове призначення земельної ділянки та передано останню у приватну власність [PERSON] всупереч вимог закону. Розпорядження виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів № 582-р від 25.11.1986 про затвердження Генерального плану м. Пирятин було затверджено Генеральний план м. Пирятин і зобов`язано раду народних депутатів дотриматися вказаного генерального плану при вирішенні питань забудови та благоустрою міста, який діяв до затвердження наступного у 2018 році. Було встановлено, що згідно генерального плану міста Пирятин (станом на час виникнення правовідносин) оспорюваним рішенням передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку за рахунок земель, які віднесені містобудівною документацією до цільового призначення землі промисловості. Вказана обставина також зазначена у довідці Пирятинської міської ради № 902/02-33 від 13.03.2019 та викопіювань із генерального плану міста Пирятин. Тобто в супереч вимогам закону Пирятинською міською радою здійснено зміну цільового призначення земель, яка не відповідає генеральному плану населеного пункту. Рішення сесії Пирятинської міської ради про передачу у приватну власність [PERSON] даної земельної ділянки було прийнято 23.07.2009, прокуратурою порушення було виявлено у 2019 році, після надходження акту перевірки Головного управління держгеокадастру у Полтавській області. Крім того у 2019 році було внесено відомості до ЄРДР за фактом незаконної передачі вказаних земельних ділянок у приватну власність, Пирятинським ВП проводяться слідчі дії, призначено ряд експертиз. Земельну ділянку Боженко було надано безоплатно без розроблення проекту землеустрою, проте чинним на той час законодавством передбачена процедура передачі, відповідно до якої спочатку фізична особа звертається до органів місцевого самоврядування з заявою про надання дозволу про розроблення проекту землеустрою, якщо земельна ділянка не сформована. Також коли змінюється цільове призначення землі розробляється проект, тобто повинно бути два рішення міської ради, перше про надання дозволу на розроблення проекту, а коли проект виготовлено особа передає його на затвердження до міської ради, тобто земельна ділянка передається за проектом землеустрою, а не за технічною документацією. На даний час рішення міської ради від Пирятинської міської ради від 23.07.2009 не скасовано, а порушення зазначені державним інспектором не усунуті, дана земельна ділянка знаходиться майже за санітарно захисною зоною, 100 метрів від нафтобази, де здійснення будівництва, а також постійне перебування людей заборонено. Технічна документація на земельну ділянку була виготовлена уже після прийняття рішення про надання у приватну власність земельної ділянки [PERSON] . Також зазначив, що земельна ділянка надана [PERSON] для ведення особистого селянського господарства не використовувалась нею за призначенням. Представник позивача просить позов задовольнити частково, оскільки рішенням Пирятинської міської ради від 23.07.2009 передавались у власність земельні ділянки і іншим громадянам, тому скасування рішення повністю порушить їх права і обов`язки. Представник відповідача Пирятинської міської ради Полтавської області Кудрявцев О.О. позов визнав у частині порушення процедури передачі земельної ділянки, оскільки земельна ділянка була віднесена до земель промисловості, то для її переведення обов`язково потрібно було виготовити проект землеустрою, оскільки земельна ділянка виділена не була, а виділялася з одного масиву, який використовувався для земель промисловості. Зазначив, що дана земельна ділянка належала підприємству «сільгоспхімія», які на ній були забудови йому невідомо, також не знає у якому стані вона знаходиться зараз, але раніше для ведення сільського господарства вона була не придатна. [PERSON] звернулася до міської ради із заявою про виділення земельної ділянки у межах закону, чи саме цю земельну ділянку просила їй виділити чи земельна ділянка була виділена посадовими особами міської ради представнику відповідача невідомо, але у їх діях вбачається недбалість посадових осіб, які погодили виділ земельної ділянки у приватну власність без оформлення відповідної документації. Представник відповідача [PERSON] адвокат Коваль В.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що [PERSON] скористалася своїм правом, подала до Пирятинської міської ради заяву про передачу їй у право власності земельної ділянки. На сьогоднішній день у неї є державний акт на дану земельну ділянку, які присвоєно кадастровий номер. На час виділення довірителем виділеної земельної ділянки на ній ніяких забудов не було. Вина [PERSON] на даний час не встановлена, вона нічого не порушувала, тому представник вважає, що позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають. Щодо на той час класифікація земель визначає ст. 4 Земельного кодексу УССР. Порядок віднесення земель з однієї категорії в іншу регулювався ст. 5 даного закону, у якій чітко зазначено, що переведення земель з однієї категорії до іншої проводиться органом, що приймає рішення. Довідку міської ради, що земля належить до земель промисловості вважає неналежною, оскільки для того щоб віднести цю землю до земель промисловості, згідно діючого на той час законодавства, повинно бути рішення міської ради. Дана земельна ділянка у генеральному плані зазначена як складська територія, але не промисловість. Чи за призначенням позивачем використовується виділена земельна ділянка не знає. Представник третьої особи Міжрайонного управління у Гребінківському та Пирятинському районах Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Деркач Ю.О. при винесенні рішення покладалась на розсуд суду, пояснила, що для посвідчення права власності новостворених земельних ділянок, виділених уперше, обов`язково розробляється проекту землеустрою, а не технічної документації, що посвідчує право на земельну ділянку, також це стосується земельної ділянки цільове призначення якої змінено, про що зазначено у акту перевірки від 25.04.2019. Міською радою повинно було винесено два рішення, одне про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а друге про його затвердження, одже було порушено порядок складення рішення про виділення [PERSON] у право приватної власності земельної ділянки. На час складання акту перевірки дана земельна ділянка виділялась із земель запасу ненаданих у власність а не земель промисловості, цільове призначення «землі промислової та громадської забудови». Відділом архітектура було надано довідку, що обмеження землебудівного характеру відсутні. Виділена земельна ділянка не оглядалася, оскільки вирішувалося питання про надання земельної ділянки, а не її використання. Землі запасу можуть видаватися для ведення особистого селянського господарства, але обов`язково повинно бути виготовлено проект землеустрою, оскільки у 2009 році земельні ділянки були не сформовані, межі не виділені, була одна ціла земельна ділянка і виготовлення проекту землеустрою при надання її у власність було обов`язкове. Представник третьої особи Міжрайонного управління у Гребінківському та Пирятинському районах Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Кулак Л.О. при винесенні рішення покладалась на розсуд суду, пояснила, що у 2009 році виділена [PERSON] земельна ділянка відповідно до форми № 6 ДЗК відносилась до земель запасу, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка перебувала у тимчасовому користуванні підприємства «Украгропостач», на ній знаходились бочки з паливом. На підставі якого документу дане підприємство користувалося земельною ділянкою їй невідомо, можливо на підставі договору укладеного з міською радою. На той час до земель запасу могли входити землі сільськогосподарського призначення, які виділялися громадянам, проте зазначалася категорія «для житлової громадської забудови», якщо земельна ділянка виділялась під забудову, то потрібно було перевірятись цільове призначення, проте на той час ніхто цього не робив, просто виготовлялась технічна документація на право посвідчення власності земельної ділянки і передавалась у приватну власність, навіть якщо земельна ділянка надавалась уперше, міської чи сільської радою виносилось рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, виготовлялась технічна документація, площа земельної ділянки спочатку зазначалась орієнтовна, потім виготовлявся державний акт на право власності. Проте представником також підтверджено той факт, що цільовим призначенням земельної ділянки виділеної [PERSON] рішенням Пирятинської міської ради від 23.07.2009 з земель житлової та громадської забудови є ведення особистого селянського господарства, проте відповідно ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування, тобто земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства до земель житлової та громадської забудови не належать. Відповідно була зміна цільового призначення виділеної земельної ділянки, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зазначенням чіткого, у відповідності, цільового використання. Також зазначила, що хоча на даний час земельна ділянка використовується не за призначенням вилучити її у власника неможливо, хіба, що накладення штрафу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням п`ятдесятої сесії Пирятинської міської ради (п`ятого скликання) від 23.07.2009 Про приватизацію земельних ділянок громадянам міста вирішено передати безоплатно у приватну власність земельну ділянку, у тому числі [PERSON] , площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] (а.с. 17-18). На підставі цього рішення 04 березня 2010 року головою Пирятинської міської ради було видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998798, відповідно до якого остання є власником земельної ділянки площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] , кадастровий номер 5323810100:50:018:0134 (а.с. 16). Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить 10050 грн (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Статтею 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Процедура передачі безоплатно у власність громадянам земельних ділянок встановлена законом, наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України (в ред. 02.07.2009) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (в ред. 02.07.2009), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентовано статтею 118 ЗК України. Відповідно до ч.ч. 6-10 ст. 118 ЗК України (в ред. 02.07.2009) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» (в ред. 01.05.2009) передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (677-2004-п) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 677, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у тому разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Відповідно до ч.ч. 1, 7, 10 ст. 151 ЗК України (в ред. 02.07.2009) особи, зацікавлені у вилученні (викупі), виборі земельних ділянок, зобов`язані погодити з власниками землі і землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для вилучення (викупу), умови їх вилучення (викупу), а також розміри земельної ділянки, передбачені для її передачі (надання), умови її передачі (надання) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. Відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування згідно зі своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів. Зазначені органи протягом трьох тижнів з дня одержання заяви (клопотання) надають відповідній сільській, селищній, міській, районній чи обласній раді висновок про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), граничні розміри земельної ділянки та її площу, склад угідь земель, вимоги щодо відведення земельної ділянки. Після отримання висновків органів, зазначених у частині сьомій цієї статті, про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), та рішення Верховної Ради України (у разі необхідності) відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову. Таким чином з метою отримання земельної ділянки безоплатно у власність громадянами має бути виготовлено та надано на погодження відповідний проект землеустрою. Однак, як вбачається з Акту встановлення меж земельної ділянки, встановлення та узгодження меж земельної ділянки відбулося 04.09.2009 (а.с. 36), тобто площа та межі земельної ділянки були сформовані вже після передачі земельної ділянки у приватну власність під час розроблення документації із землеустрою, а в технічній документації, що виготовлялася за заявою відповідача від 23.07.2009, тобто також вже після надання відповідачу у власність земельної ділянки (а.с. 33), у порушення ч. 9 ст. 118 ЗК України не міститься погодження санітарно-епідеміологічного органу (а.с. 27-41). З вказаного вбачається, що Пирятинською міською радою передано земельну ділянку у власність [PERSON] без отримання попереднього дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Відповідно до Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 296-ДК/0401/АП/09/01/-19 від 25.04.2019 земельна ділянка з кадастровим номером 5323810100:50:018:0134 відносилась до комунальної власності, категорія земель за основним цільовим призначенням (код 200) - землі житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням - 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам). Отже рішення Пирятинської міської ради від 28.05.2009 прийняте з порушенням вимог статті 118 Земельного кодексу України та ст.ст. 50, 51, 56 Закону України «Про землеустрій» (а.с. 21-23). Крім того, судом встановлено, що відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України (що діяв на час прийняття рішення в редакції 2009 року) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Як вбачається, рішенням п`ятдесятої сесії Пирятинської міської ради (п`ятого скликання) від 23.07.2009 вирішено передати [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. Виділена у приватну власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, відповідно до норм чинного на 2009 рік законодавства, не входила до категорії земель житлової та громадської забудови. Також, ст. 19 ЗК України передбачено категорії земель, в тому числі й землі промисловості. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії земель згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 66 ЗК України до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Земельне законодавство передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. Обов`язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові № 712/10864/16-а від 11.09.2018 року . Матеріалами справи встановлено, що цільове призначення земельної ділянки, яка в подальшому була передана безоплатно у приватну власність [PERSON] , значилось як землі промисловості. Рішенням Пирятинської міської ради передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зазначенням чіткого, у відповідності, цільового використання. Варто зазначити, що статтями 116, 118, 121 ЗК України (в ред. на час виникнення спірних відносин) не передбачено можливості приватизації (отримання безоплатно у власність) земельної ділянки з цільовим призначенням промисловості. Відповідно до ст. 39 ЗК України (в ред. від 02.07.2009) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» (в ред. від 14.04.2009) містобудівна документація є основою у тому числі для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб. Згідно ст. 3 Закону України «Про планування та забудову територій» (в ред. від 01.07.2009) рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору та вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймається в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням зі спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури. Згідно ст.ст. 1, 12 цього Закону (в ред. від 01.07.2009) містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюються планування, забудова та інше використання територій, з урахуванням яких визначається цільове призначення земель. Генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Генеральним планом визначаються: межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання. Відповідно до генеральних планів населених пунктів міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок. Разом з тим, місцевою прокуратурою до позовної заяви надано копію листа Пирятинської міської ради Полтавської області № 902/02-33 від 13.03.2019, відповідно до якого станом на 28.05.2009 передані 11 земельних ділянок, відповідно до генерального плану м. Пирятин 1986 року, відносилися до складської території, а згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 - до земель промисловості (а.с. 24). А отже, виділення у власність земельної ділянки зі зміною цільового призначення землі, що не відповідає генеральному плану населеного пункту, є порушенням вищевказаних норм законодавства. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. На підставі викладеного, суд вважає за доцільне визнати недійсним та скасувати рішення 50 сесії 5 скликання Пирятинської міської ради від 23.07.2019 в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998798, виданий 04.03.2010 головою Пирятинської міської ради [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. З огляду на викладене, право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку було набуто з порушенням вимог діючого законодавства, у зв`язку із чим рішення Пирятинської міської ради від 23.07.2009 в цій частині підлягає визнанню недійсним. Оскільки свідоцтва на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13, від 01 липня 2015 року № 6-319цс15. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі викладеного, суд вважає за доцільне скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998798 від 04.03.2010. Відповідно до ч. 2 ст. 393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Повернення у власність територіальної громади незаконно приватизованої земельної ділянки сприятиме реалізації конституційних положень, є умовою позбавлення безпідставних переваг відповідача [PERSON] та відновлення можливості справедливого (законного) розподілу такого обмеженого ресурсу, що становить державний інтерес (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, п.п. 70-71 рішення від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», п. 54 рішення від 02.11.2004 р. у справі «Трегубенко проти України»). Рішення суду про визнання недійсним та скасування рішення щодо передачі у приватну власність земельної ділянки є підставою для її повернення у власність Пирятинської ОТГ. Вимога про зобов`язання [PERSON] повернути у власність Пирятинської ОТГ земельну ділянку може мати місце у разі відмови відповідача у поверненні земельної ділянки на підставі рішення суду. Така позовна вимога є передчасною, а тому в її задоволенні слід відмовити. Заперечення відповідача зводяться до того, що позивачем не обґрунтовано наявність підстав представництва прокурора в суді та позивачем пропущено строки позовної давності, в зв`язку з чим просить застосувати наслідки пропуску таких строків та відмовити у задоволенні позову. Щодо даних тверджень суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 333 від 29.09.2016 (далі - Положення), Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Пунктом 30 частини 4 Положення передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі: за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення Згідно п. 6 Положення передбачено, що посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно та тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Але не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду і контролю) в агропромисловому комплексі, до суду з метою визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею. Так, у судовому засіданні встановлено, що ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у межах компетенції проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства під час надання Пирятинською міською радою земельних ділянок для індивідуального будівництва та ведення особистого селянського господарства, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 5323810100:50:018:0134 (а.с. 21-23). Вказаний акт скеровано до місцевої прокуратури листом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 10-16-0.43-2715/2 від 07.05.2019 з проханням вжити заходи прокурорського реагування щодо встановлених порушень вимог земельного законодавства (а.с. 20). Чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з цивільним позовом з метою усунення порушень вимог законодавства при передачі у власність спірної ділянки, одним із яких є прокуратура, на яку п. 3 ст. 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Крім того, єдиним представницьким органом територіальної громади м. Пирятин, інтереси якої були безпосередньо порушені, є Пирятинська міська рада Полтавської області, яка і є суб`єктом порушення, не вживає відповідних заходів для усунення наслідків та є відповідачем у справі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є обґрунтованим, законним, а втручання у право власності [PERSON] є виправданим через наявний суспільний, публічний, загальний інтерес відновлення принципу законності та прав територіальної громади м. Пирятин на використання земель комунальної власності у відповідності до їх цільового призначення та затвердженого Генерального плану. Щодо вимоги відповідача про застосування строків позовної давності, суд за означає наступне. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В даному випадку суд керується правовою позицією, викладеною у постанові ВС 183/1617/16 від 14 листопада 2018 року, в якій зазначається: «137. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 139. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.» Відповідач [PERSON] заявила про сплив позовної давності щодо всіх позовних вимог тоді як Пирятинська міська рада не заявляла про сплив позовної давності щодо пред`явлених до неї вимог. Відповідно до п. 78 Даної Постанови немає підстав вирішувати питання стосовно застосування приписів про позовну давністю до вимог, заявлених до Пирятинської міської ради, тому доводи [PERSON] про сплив позовної давності до цих вимог є необґрунтованими. Крім того, у правовій позиції, викладеній у постанові ВС № 469/1203/15-ц від 22 травня 2018 року, вказується: «Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Висновки суду першої інстанції, з якими погодився касаційний суд, що перебіг строку позовної давності починається з часу, коли Березанська РДА здійснила незаконну передачу земель, а не з часу, коли особа, право якої порушено, або прокурор, який звертається за захистом порушеного права, дізналися про таке порушення, - є помилковим.»

Outcome: partial