Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що у нього в користуванні знаходиться земельна ділянка площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, яку він удобрює, культивує та підсіває на ній трави. В 2015 році [PERSON] викосила на його земельній ділянці траву на сіно та привласнила урожай, чим завдала йому матеріальної та моральної шкоди. У зв'язку з цим просить стягнути з нею матеріальну шкоду в сумі 2675,55 грн. та 3000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що у позивача відсутні права на земельну ділянку на якій косила [PERSON], доказів належності трави, яку скосила пила, йому також не надано. Представник третьої особи [PERSON] сільської ради в судовому засіданні зазначив, що у тому місці більше 15 років назад жителям села надавалися городи, жодних рішень кому і яка ділянка надавалася в сільській раді немає. Наявний лише зошит у якому колишній землевпорядник записувала прізвища осіб та розміри ділянок. У вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши сторони, свідків та дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.1166 ЦК України Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст.59 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали показання, що земельні ділянки у тому місці їм та сторонам, а також іншим жителям села надавалися після обєднання сільськогосподарських підприємств на території [PERSON] сільської ради. Чи приймалися з цього приводу якісь рішення офіційно їм невідомо. Обміри робила [PERSON], яка була на той час землевпорядником у [PERSON] сільській раді. Ділянка [PERSON] від автотраси була четвертою, а [PERSON] пятою. Записи про прізвища та розміри ділянок заносилися [PERSON] до зошиту. Проте, за ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, який був чинний на час коли зі слів позивача їм виділяли земельні ділянки, земельні ділянки в користування громадянам (постійне чи тимчасове) надавалися Радами народних депутатів із земель державної власності або власниками земельних ділянок на підставі договорів оренди, які також реєструвалися в Радах народних депутатів. Як видно з пояснень представника сільської ради відповідні документи, що підтверджують право позивача на користування земельною ділянкою у позивача відсутні. Рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №50 від 17.05.1997 року, на яке у позові посилається [PERSON], не стосується земельної ділянки на якій була скошена трава, що визнається сторонами. Копію листка з зошиту, наданого свідком [PERSON] та долученого за клопотанням сторони позивача, суд також не може визнати правовстановлюючим документом. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що скошену траву саме він сіяв, культивував та вирощував. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не доведено його право власності на скошену відповідачем траву та спричинення йому цим матеріальної шкоди. А тому підстави для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди відсутні. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed