Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

У жовтні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, Управління реєстрації зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб про визнання [PERSON], особою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації за адресою [ADDRESS] та стягнення судових витрат, посилаючись на те, що відповідачка у даній квартирі не проживає з моменту реєстрації з 2007 року та не має намірів в подальшому проживати в ньому, в звязку з чим позивачка була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляду у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Представники третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Управління реєстрації зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб не зявились, але надали заяви, в яких прохали проводити судовий розгляду справи у відсутність їх представників. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30 листопада 1999 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] являється власником квартири №10, у м. Полтава по провул. Ломаному, 6 ( а.с.5,6). В позовній заяві позивачем вказувалось про те, що в даній квартирі № 10, що у м. Полтава по провулку Ломаному, 6 зареєстровані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою № 33 від 02.09.2016 року, виданої ЖБК «Світличний» ( а.с.12). В позовної заяві позивачкою вказувалось про те, що відповідачка була зареєстрована в даній квартирі у 2007 році, яка доводилась їй на момент реєстрації невісткою, але з моменту реєстрації в даній квартирі не проживала та наміру в ній проживати не має. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до Акту про непроживання та відсутності особистих речей від 30.08.2016 року, посвідченого сусідами: [PERSON], [PERSON], [PERSON] засвідчено факт не проживання відповідачки [PERSON] в даній квартирі та відсутності її особистих речей в даній квартирі ( а.с.13). Поряд з цим, ч.1 ст. 71 Житлового кодексу УРСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Поряд з цим, статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів сімї. Таким чином, наведені вище обставини підтверджують той факт, що [PERSON] у квартирі № 10, що у м. Полтава по вул. Ломаний,6 не проживає з 2007 року та при цьому не несе будь-яких витрат по оплаті проживання, тому за таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в даній частині є законними та обґрунтованими. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з огляду на дану норму закону, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування судових витрат є такими, що підлягають до часткового задоволення в частині відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, оскільки є документально підтвердженими, в іншій частині є безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: partial