Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], в якому з урахуванням зави про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог просив визнати недійсними кредитний договір № ML-400/380/2005KH від 28.09.2005 року та договір іпотеки № ML-400/380/2005KH від 29.09.2005 року, виключити з реєстру іпотек запис про передачу в іпотеку квартиру [ADDRESS] та зняти заборону відчуження вказаного майна. Позовні вимоги мотивовано тим, що на момент укладення кредитного договору його валютою було неправомірно визначено дол. США, хоча відповідно до діючого законодавства національною валютою є гривня. Під час укладення договору позивачу в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не було повідомлено про сукупну вартість кредиту та про всі ризики, повязані з його отриманням. За умовами договору сторони поставлені в нерівне становище, дійсна вартість кредиту є значно вищою, ніж погоджена сторонами в договорі. Крім того, на думку позивача, заміна первісного кредитора була проведена з порушенням норм чинного законодавства. Недійсність кредитного договору є підставою для визнання недійсним іпотечного договору та підставою для застосування наслідків недійсності цих договорів у виді скасування запису про іпотеку та зняття заборони на відчуження майна. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» позов не визнала, проти його задоволення заперечувала у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Пізніше перестала зявлятись в судові засідання. Інші відповідачі в судове засідання не зявились, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлялись неодноразово. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Судом встановлено, що 28.09.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» і [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-400/380/2005KH, за яким позивач отримав кредитні кошти в сумі 17000 дол. США для придбання нерухомого майна, з кінцевим терміном поверненням коштів 27.09.2020 року та зі сплатою 11% річних. Сторонами було погоджено всі істотні умови договору та графік повернення кредиту. 29.09.2005 року для забезпечення виконання кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки № ML-400/380/2005KH. Предметом іпотеки є нерухоме майно двокімнатна квартира № 19, яка розташована за адресою: м. Херсон, вул. Гмирьова, 4-а. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке у свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» (а.с. 113-130). Згідно зі ст.ст.\~6,\~627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст.\~628, ст.\~629 ЦК України\~зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається зі змісту спірних договорів кредиту та іпотеки, в них передбачено всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час їх підписання цивільного законодавства. Відповідно до матеріалів справи в анкеті-заяві на кредит позивач вказав бажаний для нього розмір та валюту кредитку (17000 дол. США), відсоткову ставку, порядок сплати кредиту (ануїтет). Таким чином, укладаючи договори, сторони дійшли згоди щодо їх укладання відповідно до викладених в них умов, а відтак, з власної ініціативи, з власної волі та на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема, щодо усіх ризиків, пов'язаних з невиконанням боржником своїх обовязків щодо погашення кредитної заборгованості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 192 ЦК України законним засобом платежу на всій території України є грошова одиниця України гривня. В ч. 2 цієї статті вказано, що іноземна валюта може використовуватись на території України у випадках і у в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює найсуттєвіші правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюється на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Згідно положень ст. 1 Декрету надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Положеннями ст. 5 Декрету визначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пунктом 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата обов'язкових платежів за кредитним договором не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на територію України. Відповідно до матеріалів справи АКБ «Райффайзенбанк Україна» 02.03.2001 року отримав генеральну ліцензію №191 та додаток до неї (а.с. 109-110), згідно яких банку було надано право на здійснення банківських операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Зокрема п. 16 додатку прямо передбачено правомочність АКБ «Райффайзенбанк Україна» на проведення кредитних операцій у іноземній валюті. Аналогічну ліцензію ПАТ «ОТП Банк» має з 05.10.2011 року (а.с. 112). За наведених обставин доводи позивача відносно неправомірності визначення валюти кредиту в дол. США є безпідставними. Не можуть бути врахованими також доводи позивача відносно того, що під час укладення договору позивачу в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не було повідомлено про сукупну вартість кредиту та про всі ризики, повязані з його отриманням. Оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема положеннями спірного кредитного договору та погодженим сторонами графіком погашення кредиту. Зазначаючи про несправедливість окремих положень кредитного договору, позивач не наводить конкретних пунктів та не зазначає в чому ця несправедливість полягала. Крім того, відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо правочин міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини. Питання про недійсність окремих умов кредитного договору позивачем не поставлено та не зазначено, чи міг договір бути укладеним без оспорюваних пунктів. Згідно із ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5\~ст. 203 ЦК України\~визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому\~Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З наведених нормативних положень виходить, що підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Оскільки заміна первісного кредитора його правонаступником відбулася вже після укладення спірного кредитного договору, тому доводи позивача відносно того, що заміна первісного кредитора була проведена з порушенням норм чинного законодавства, не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином, суд вважає, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»,\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Тому підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст.\~203,\~215 ЦК України\~не вбачається. Враховуючи безпідставність вимог про визнання кредитного договору недійсним, вимоги про визнання іпотечного договорів недійсним, виключення запису про іпотеку з реєстру іпотек та зняття заборони відчуження майна також не підлягають задоволенню, як похідні.

Outcome: dismissed