Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, який згодом уточнив, зазначаючи, що він та відповідач є батьками малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. У період з 2007 року до початку 2015 року вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 2015 року - проживають окремо один від одного. 17 січня 2017 року він звернувся до Центрально-Міської районної у місті ради з заявою про встановлення способу його участі у вихованні сина. Розглянувши зазначену заяву, виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради було винесено рішення від 22 березня 2017 року № 118 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON]», яким визначено графік і спосіб його спілкування з малолітнім сином. Про вказане рішення виконавчого комітету відповідач була повідомлена належним чином, однак наявність такого рішення не дала бажаного для батька дитини результату й станом на сьогоднішній день мати дитини не виконує це рішення виконавчого комітету та вчиняє всі можливі від неї дії з метою його недопущення до спілкування з сином та участі в його вихованні. Ухилення від виконання цього рішення з боку відповідача проявляється в наступному: на дитину здійснюється постійний психологічний тиск і залякування з метою відчуження дитини від батька; відбуваються постійні перешкоди щодо зустрічей та участі в вихованні ним його малолітнього сина. Так, 01 квітня 2017 року він прибув за адресою: [ADDRESS], де проживає його син разом зі своєю матір'ю, попередньо узгодивши зустріч із відповідачем, однак потрапити до квартири йому не вдалось, оскільки відповідач двері не відчинила, про що було складено відповідний акт. Крім того, він неодноразово намагався зустрітися з сином після закінчення уроків у школі, однак поведінка сина останнім часом змінилася, тому що після винесення виконкомом рішення від 22 березня 2017 року № 118 відповідач з метою нашкодити йому, не маючи на нього жодних важелів впливу, окрім спільного сина, нав'язує дитині думку, що спілкування з батьком є для нього негативним, при цьому він бачить, що син прагне до спілкування з ним. При їхніх з сином зустрічах, до винесення вказаного рішення виконкомом, останній повідомив йому, що мати проти спілкування батька з сином та, у випадку порушення дитиною вимог матері, сина буде покарано. Він вважає, що окреме проживання не повинно перешкоджати дитині спілкуватись з батьком, який виявляє бажання проводити більше часу з дитиною. Систематичні побачення батька із сином будуть сприяти налагодженню відносин між ними та забезпечать дотримання розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Стосовно позиції відповідача щодо відсутності в нього як батька дитини прагнення до спілкування з сином вважає, що така позиція спростовується письмовими поясненнями класного керівника дитини - вчителя КЗШ І-ІІІ ступенів № 22 [PERSON] та письмовими поясненнями вихователів дитячого садка КДНЗ № 1 [PERSON] і [PERSON] Посилаючись на викладене, позивач просив усунути йому перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, який проживає разом з відповідачем, встановивши наступний спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з сином: - двічі на рік, під час зимових та літніх канікул, він має право запросити сина на строк до двох календарних тижнів для проведення спільного часу та відпочинку за місцем свого мешкання, за відсутності матері дитини, з можливістю поїхати з дитиною на відпочинок на морські курорти, туристичні бази, до санаторіїв у межах України, на строк не більше двох тижнів, завчасно попередивши про це матір дитини; - тричі на тиждень (у понеділок, середу та п'ятницю) він має право забирати сина зі школи (після закінчення занять) та супроводжувати його на тренування й заняття в спортивних і творчих секціях, а після закінчення занять - супроводжувати сина до місця проживання останнього (разом з його матір'ю); - кожного першого та третього тижня місяця, у суботу з 10:00 год. до 17:00 год. та в неділю з 10:00 год. до 14:00 год., він має право запросити сина за місцем свого мешкання для проводження спільного часу та відпочинку або проводити з дитиною цей час на нейтральній території, у межах м. Кривого Рогу, у закладах, приналежних до об'єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, за відсутності матері дитини; - починаючи з 2018 року, на державні свята України (Новий рік, Різдво Христове, Міжнародний жіночий день, Пасха (Великдень), День міжнародної солідарності трудящих, День Перемоги, Трійця, День Конституції України, День незалежності України, День захисника України) він має право проводити час спільно з сином, а також проводити час з сином у його день народження ([INFO]), запрошуючи його за місцем свого мешкання, для проводження спільного часу та відпочинку або проводити із дитиною цей час на нейтральній території, у межах м. Кривого Рогу, у закладах, приналежних до об'єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, за відсутності матері дитини; - зобов'язати відповідача у випадку погіршення (зміни) стану здоров'я дитини чи/або зміну його місця навчання (перебування), негайно його повідомляти про це, а також узгоджувати з ним всі істотні рішення щодо виховання сина, зокрема, але не виключно, вибір секцій, позашкільних гуртків, які буде відвідувати син, їхнього місцезнаходження, питання щодо лікування, оздоровлення дитини. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року було зобов'язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради надати суду висновок щодо розв'язання спору за вказаним позовом (а.с. 186). У судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали й заперечували проти його задоволення, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість позовних вимог. При цьому представником відповідача до суду надано відзив, в якому викладено такі заперечення проти позову. Батьки малолітнього [PERSON] в шлюбі ніколи не перебували, лише деякий час жили разом, а з 2015 року мати із сином проживають окремо. Позивач і за часів спільного проживання мало цікавився вихованням сина, а за час окремого проживання - не виявляв бажання приймати участь у вихованні сина. Майже за півтора роки він бачився з сином всього чотири рази, тому таке відношення батька до своєї дитини не могло не вплинути на психічний стан сина - зараз він не хоче бачитись із батьком. При цьому всі фінансові витрати стосовно виховання й розвитку дитини здійснюються виключно матір'ю, тому остання була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. До недавнього часу заборгованість батька за аліментами складала досить значну суму (до 10 000 грн), але з січня 2018 року позивач частково сплачує цю заборгованість, що відповідач пов'язує із змінами в законодавстві стосовно можливості виїзду дитини за кордон без згоди батька, якщо заборгованість зі сплати аліментів складає розмір суми виплат понад шість місяців. Відповідач цілком має підстави на останнє ствердження, оскільки батько дитини напряму зловживає своїми правами проти інтересів дитини. Так, влітку 2017 року у відповідача була можливість вивезти дитину на відпочинок за кордон, але батько дав згоду лише шляхом тяжких довгих умовлянь і спекуляцій стосовно проведення спільного часу із сином. У листопаді 2017 року відповідач з двома синами мала намір виїхати на відпочинок за кордон, однак батько взагалі в категоричній формі відмовився давати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон, у зв'язку з чим відпочинок не відбувся. З вересня 2016 року позивач почав приходити до сина в школу, однак такі зустрічі негативно впливають на нервовий стан дитини - коли мати забирає сина зі школи, він засмучений і каже, що мабуть не хоче, щоб батько приходив. Доводи позивача про те, що мати здійснює психологічний тиск на дитину, налаштовуючи її проти батька, є голослівними. Відповідач занепокоєна визначеним рішенням виконкому способом участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином, оскільки дитина має неврологічний діагноз «хронічні тікозні гіперкінези зі схильністю до генералізації» та з жовтня 2013 року знаходиться на диспансерному обліку в лікаря-невролога, тому охоронний режим і недопустимість стресових ситуацій є вкрай необхідними для нормального стану здоров'я дитини. При цьому після винесення такого рішення позивач насправді не виявляв бажання побачитись із сином, а всі наведені ним доводи в обґрунтування позовних вимог не підтверджені належними доказами. За таких обставин представник відповідача просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Разом з тим в останньому судовому засіданні відповідач позовні вимоги фактично визнала, зазначивши, що після засідання органу опіки та піклування 08 жовтня 2018 року вони з позивачем довго спілкувались і майже дійшли згоди щодо участі батька у вихованні сина, тому не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Чуйко І.А. у судовому засіданні підтримала рішення виконкому від 22 березня 2017 року № 118 і наданий у цій справі висновок органу опіки та піклування про доцільність участі позивача у вихованні й спілкуванні з малолітнім сином. При цьому додатково звернула увагу на те, що певні відносини між сторонами не повинні впливати на інтереси дитини, яка любить обох батьків і потребує їхньої уваги, тому не повинна бути заручником такої ситуації. Вислухавши пояснення сторін, їхніх представників і представника третьої особи, показання свідків, з'ясувавши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, давши відповідну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 13). Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, проживали однією сім'єю до 2015 року, в якому припинили спільне проживання й мешкають окремо. Малолітній [PERSON] з того часу проживає разом зі своєю матір'ю, відповідачем у справі, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Батько дитини, позивач у справі, з липня 2015 року проживає окремо за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до характеристики від 16 січня 2017 року б/н позивач за місцем мешкання характеризується виключно позитивно, зокрема, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, доброзичливий батько та голова родини, займається вихованням дочки і сина, приділяє багато часу й власних сил для підтримки добрих стосунків у родині, до наркотичних засобів ставиться виключно негативно, алкогольними напоями не зловживає (а.с. 11). Згідно із характеристикою товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Укрпромтехнологія» від 17 січня 2017 року за місцем роботи позивач також характеризується виключно позитивно, зокрема, не курить, не вживає спиртні та інші одурманюючі препарати, за роки роботи в організації стягнень не мав, трудову дисципліну ніколи не порушував (а.с. 12). Відповідно до характеристики малолітнього [PERSON], учня 3-А класу Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 22, дитина навчається на достатньому рівні, не впевнений у своїх силах, потребує постійних настанов і вербальної підтримки з боку вчителя, увага розсіяна, на уроках неактивний, домашнє завдання завжди виконує сумлінно, схильний до викривлення реальних фактів. Батьки приймають участь у вихованні сина, мама відвідує батьківські збори та цікавиться навчанням, а тато цікавиться успіхами [PERSON]: приходить до школи, купує необхідні речі й контролює поведінку (а.с. 14). Згідно із психологічною характеристикою на учня 3-А класу КЗШ № 22 [PERSON] психологічне дослідження особистості розпочалось з 22 лютого 2017 року, дитина прив'язана до матері, до батька значно менше, бажає спілкуватись у більшому колі. За результатами проективної методики дитина прагне до спілкування як з матір'ю, так і з батьком та іншими рідними. Спостерігається небажання впускати в своє «Я», відчуття нерішучості при вирішення соціальних ситуацій. Дитина робить акцент на минуле, спостерігається імпульсивність, сором'язливість, незахищеність, не вистачає напористості (а.с. 15). За висновком лікаря-невролога комунального закладу «Криворізька міська клінічна лікарня № 8» ДОР» [PERSON] спостерігається неврологом з жовтня 2013 року. Постійно лікується амбулаторно. У даний час скаржиться на слабкість, насильницькі рухи в м'язах обличчя, плечового поясу, порушення нічного сну (боїться спати сам), нестійкий настрій. Діагноз: хронічні тикозні гіперкінези зі схильністю до генералізації. Дитина потребує постійного медикаментозного та санаторно-курортного лікування. Рекомендовано охоронний режим, уникати стресових ситуацій і надмірних фізичних навантажень (а.с. 65). Зазначені обставини не оспорюються та визнаються сторонами, тому згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. 17 січня 2017 року позивач звернувся до Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради з заявою про встановлення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, [PERSON] (а.с. 17). Розглянувши вказану заяву позивача, рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради від 22 березня 2017 року № 118 було визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON], таким чином: - двічі на рік, під час зимових та літніх канікул малолітнього [PERSON], батько, [PERSON], має право запросити сина за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS], для проводження спільного часу та відпочинку, терміном не більше ніж на два тижні, або поїхати з дитиною в цей час на відпочинок та оздоровлення до іншого міста, що знаходиться на території України, завчасно попередивши про це матір дитини, [PERSON]; - тричі на тиждень, у понеділок, середу та п'ятницю, [PERSON] має право забирати малолітнього [PERSON] з навчального закладу та супроводжувати дитину на тренування або заняття в спортивних, творчих секціях і повертати сина за місцем його мешкання за адресою: [ADDRESS]; - кожного першого та третього тижня місяця, у суботу з 10.00 год. до 17.00 год. та в неділю з 10.00 год. до 14.00 год., [PERSON] має право запросити малолітнього [PERSON] за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS], для проводження спільного часу та відпочинку або проводити з дитиною цей час нейтральній території в межах м. Кривого Рогу; - через рік, починаючи з 2018 року, на державні свята України [PERSON] має право проводити час спільно з малолітнім сином [PERSON], а також проводити разом з [PERSON] час у його день народження, запрошуючи дитину за місцем свого проживання, або на нейтральній території в межах м. Кривого Рогу. За змістом цього рішення батько бажає підтримувати родинні стосунки з сином, брати активну участь у його вихованні та особисто спілкуватись з дитиною. Мати не заперечує проти спілкування дитини з батьком, але вона заперечує проти запропонованого позивачем графіка спілкування (а.с. 20). Згідно з актом, складеним [PERSON] та засвідченим підписами свідків [PERSON] і [PERSON], позивач на підставі вказаного рішення виконкому в перші вихідні дні місяця 01 квітня 2017 року о 09.00 год. прибув за адресою проживання сина та його матері, двері йому не відчинили, оскільки домофон не відповідав. О 09.30 год. позивач повторив спробу в присутності свідків, але домофон у квартирі [ADDRESS], де мешкає його син, не відповідав (а.с. 21). Однак даний акт суд оцінює критично з точки зору допустимості такого доказу, оскільки він складений самим позивачем, а свідки [PERSON] і [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні не допитувалась у зв'язку з їхньою неявкою до суду, але бере його до уваги у взаємозв'язку з показаннями свідка [PERSON], яка також була очевидцем указаних подій і допитувалась у судовому засіданні, та в сукупності з іншими доказами в справі. 24 квітня 2017 року представник [PERSON] в інтересах позивача звернувся до Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради з заявою про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, в якій просив не допускати ухилення відповідача від виконання зазначеного рішення виконкому та провести з останньою роз'яснювальну роботу про недопустимість установлення перешкод у спілкуванні батька з сином і залякування сина, так само як і про недопустимість нав'язування сину негативного ставлення до батька (а.с. 201). Листом виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради від 18 травня 2017 року № Ч-525-П позивача було повідомлено про те, що з метою об'єктивного розгляду його звернення була запрошена мати дитини для проведення з нею профілактично-роз'яснювальної бесіди щодо рівності прав і обов'язків батьків у вихованні дитини та щодо недопущення випадків вчинення йому перешкод у спілкуванні з малолітнім [PERSON]. Мати дитини надала письмові пояснення, зазначивши, що викладена в його зверненні інформація не відповідає дійсності, і повідомила, що не чинить йому перешкод у вихованні малолітнього [PERSON] та не заперечує проти їхнього з сином спілкування, однак дитина не має бажання зустрічатись з ним і спільно проводити час. При цьому позивачеві роз'яснено, що якщо він вважає, що відповідач чинить йому такі перешкоди або ухиляється від виконання вказаного рішення виконкому, то він має право звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення іншого способу участі у вихованні сина (а.с. 202). У довідці комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 8» Криворізької міської ради від 12 квітня 2017 року № 413, виданій малолітньому [PERSON], зазначено, що він дійсно з 01 вересня 2015 року до теперішнього часу є вихованцем відділення плавання цього закладу (а.с. 119). У довідці комунального позашкільного навчального закладу «Палац дитячої та юнацької творчості Центрально-Міського району» Криворізької міської ради від 18 квітня 2017 року № 125, виданій малолітньому [PERSON], зазначено, що він дійсно з 01 вересня 2015 року до теперішнього часу займається в гуртку дзюдо в цьому закладі. Зі слів керівника гуртка дзюдо [PERSON], батько в вихованні сина участі не приймає (а.с. 63). На підставі виконавчого листа, виданого 15 червня 2016 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з 22 грудня 2015 року з [PERSON] щомісячно стягуються аліменти на утримання сина, [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття на користь матері дитини, [PERSON], у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 60). Із довідки державного виконавця Пилявець О.В. від 20 липня 2017 року випливає, що загальний розмір заборгованості [PERSON] за аліментами станом на 01 липня 2017 року складає 8 415 грн 37 коп. (а.с. 61). Разом з тим відповідно до листа начальника Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровської області Зейналової А.Г. від 14 травня 2018 року № 18851 позивач виплатив заборгованість за аліментами в повному обсязі (а.с. 167). Згідно із довідкою державного підприємства «Криворізький інститут автоматики» від 17 жовтня 2017 року № 03/10 позивач з 03 травня 2017 року до теперішнього часу працює в указаному підприємстві на посаді менеджера. Станом на 17 жовтня 2017 року існувала затримка з виплати заробітної плати та перерахування утримань із заробітної плати, тому 10 серпня 2017 року працівникам, які мають дітей шкільного віку, в якості допомоги в підготовці школярів до нового навчального року від підприємства були надані сертифікати на придбання будь-яких канцелярських товарів у певних магазинах міста. [PERSON] отримав два сертифіката загальною номінальною вартістю 1 000 грн і 10 вересня 2017 року відзвітував про передачу їх в якості волонтерської допомоги до фонду 4-А класу Криворізької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 22, де навчається його молодший син, [PERSON], оскільки мати дитини отримати допомогу у вигляді сертифікатів відмовилась (а.с. 90). Відповідач у судовому засіданні факт такої відмови не заперечувала, зазначивши, що позивач лише один раз зателефонував їй із цього приводу. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2018 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про скасування рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради від 22 березня 2017 року № 118 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON]» та визначення способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON], було відмовлено (а.с. 193-199). Цим рішенням суду встановлено, зокрема, такі обставини. [PERSON] спілкується із сином, дитина прихильна до нього, останній несе додаткові витрати на утримання сина. Доводи [PERSON] про те, що спілкування сина із батьком призведе в подальшому до значного погіршення неврологічного стану дитини та виникнення непередбачуваних шкідливих наслідків для її здоров'я не підтверджені жодними доказами. З наданих [PERSON] медичних документів неможливо встановити прямого причинного зв'язку того, що саме спосіб спілкування та виховання дитини з батьком, визначений рішенням виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 22 березня 2017 року, прямо чи опосередковано пов'язаний з виникненням неврологічного розладу у малолітнього [PERSON] Разом з тим [PERSON] не надано суду будь-яких доказів відповідності запропонованого нею способу участі батька у вихованні дитини інтересам малолітнього [PERSON] Обґрунтованих доказів порушення в першу чергу прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] суду не надано, а рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про участь у вихованні малолітньої дитини від 22 березня 2017 року № 118 прийнято з дотриманням встановленої законом процедури, з урахуванням прихильності сторін до малолітньої дитини, прав та інтересів дитини на підтримання з батьком, який проживає окремо від дитини, регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Разом з тим за змістом указаного рішення судом не встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не сплачує аліменти на утримання сина, вчиняє дії, які мають наслідком погіршення психологічного стану сина. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому суд також враховує, що в тій справі суд встановив такі обставини, під час розгляду цієї справи, за позовом [PERSON] як матері дитини, доводи якого співпадають з її доводами, викладеними в запереченнях і відзиві в цій справі, та на підставі аналогічних доказів, які надані нею на підтвердження своїх заперечень у цій справі. Крім того, зі змісту наданих позивачем листів, які направлялись ним 13 березня та 17 липня 2018 року на адресу відповідача, випливає, що він звертався до матері дитини з проханням забезпечити можливість зустрічей із сином за графіком, визначеним рішенням виконкому, а також наполегливо просив письмово або в телефонному режимі узгодити з ним найбільш зручний для неї час зустрічі для обговорення питань таких зустрічей із дитиною, зазначивши про свою готовність до конструктивного діалогу та обговорення варіантів спільного відпочинку. Однак відповідач указані листи позивача не отримала, згідно із листом ПАТ «Укрпошти» від 12 липня 2018 року № 39-Ч-02-13407/1744 остання, побачивши відправника листа від 13 березня 2018 року, відмовилась його одержувати та робити про це відмітку (а.с. 153-166). У судовому засіданні відповідач не заперечувала обставин своєї відмови від отримання листів позивача, зазначивши, що не бачить сенсу їх отримувати. Згідно із висновком виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення способу участі позивача у вихованні й спілкуванні з малолітнім сином від 11 жовтня 2018 року № 8/33-3511, ураховуючи відповідне бажання батька, відсутність заперечень у матері та наявність рішення виконкому від 22 березня 2017 року № 118, орган опіки та піклування станом на 08 жовтня 2018 року вважає за доцільне участь [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON] (а.с. 203-205). Із письмових пояснень класного керівника дитини - вчителя КЗШ І-ІІІ ступенів № 22 [PERSON] від 03 серпня 2017 року вбачається, що позивач постійно цікавиться ходом навчального процесу, оцінками та поведінкою свого сина. У вересні 2016 року позивач попросив її провести бесіду із матір'ю дитини щодо встановлення причин її перепон у спілкуванні батька із сином, а також надати допомогу й підтримку у відновленні спілкування батька з дитиною. Після цього вона неодноразово проводила бесіди з [PERSON], однак остання вважає, що спілкування дитини й батька лише шкодить психологічному стану сина. З вересня 2016 року до травня 2017 року позивач зустрічався із сином в школі, негативних наслідків від таких зустрічей вона не помітила. Приблизно наприкінці лютого - початку березня 2017 року відносини між позивачем і дитиною різко погіршилися, зустрічі стали напруженими. Всі її спроби з'ясувати в дитини причини негативного ставлення до візитів батька виявились марними, дитина мовчить і пояснити нічого не може. Відповідач пояснила їй таку поведінку сина тим, що вони вже звикли жити за відсутності батька, тому їм не потрібно міняти свій уклад і дитині не потрібно спілкуватись із батьком, позиція матері в цьому питанні була непохитною (а.с. 91). Однак ці пояснення класного керівника суд оцінює критично з точки зору допустимості такого доказу та не бере його до уваги, оскільки [PERSON], хоча й заявлялась позивачем як свідок у справі, проте безпосередньо в судовому засіданні остання не допитувалась у зв'язку з її неявкою до суду. Крім того, позивачем надані письмові поясненнями вихователів дитячого садка КДНЗ № 1 [PERSON] і [PERSON] від 03 серпня 2017 року щодо активної участі батька в дошкільному житті дитини за період з вересня 2013 року до червня 2014 року (а.с. 92). Ці пояснення суд також оцінює критично з точки зору належності, допустимості й достовірності такого доказу та не бере його до уваги, оскільки він не містить інформації щодо предмета доказування, зазначені особи не заявлялись позивачем як свідки в справі та в судовому засіданні не допитувались. Разом з тим зі змісту вказаних пояснень явно вбачається, що особи, які їх підписали, не є безпосередніми авторами цих пояснень. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є цивільною дружиною позивача, пояснила, що вони проживають однією сім'єю з червня 2015 року. На даний час позивач майже не спілкується з дитиною, хоча раніше в них були дуже гарні відносини, але протягом останніх трьох років вони стали погіршуватись і зараз вони не спілкуються. При цьому вони дуже люблять один одного, проте відповідач ізолює сина від позивача. Дитина просила його повернутись в сім'ю, на цьому наполягала відповідач, а коли остання втратила надію, то заборонила зустрічі та негативно впливає на дитину щодо зустрічей із батьком. Відповідач перешкоджає їхнім зустрічам, вимикає телефон, видалила з телефона сина номер телефону позивача та ввела в його телефон номер телефону як батька іншого чоловіка, з яким вона мешкає. Невропатолог, в якого дитина перебуває на обліку, сказав, що жодних негативних наслідків у неї через спілкування з батьком не має. Відповідач перешкоджає позивачеві спілкуватись з дитиною за графіком, визначеним органом опіки та піклування. Позивач намагався зустрічатись із сином за цим графіком, але відповідач не відчиняла двері. Їй пропонувались інші варіанти зустрічей, однак вона не реагувала. 01 квітня 2017 року близько 10.00 год. позивач приходив за адресою відповідача для зустрічі з дитиною, але домофон не відповідав, тому він запросив підтвердити це сторонніх людей як свідків (чоловіка та жінку), а 02 квітня 2017 року - двох жінок. Позивачеві так рекомендували зробити для підтвердження факту перешкод з боку відповідача, тому й складали такі акти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є психологом школи, пояснила, що знає малолітнього [PERSON] з 3 класу, вона з ним проводила індивідуальні роботи й тренінги. Дитина живе в доброзичливій обстановці, яку їй забезпечують мати та бабуся. Від запитань про батька дитина ухилялась, а надані ним відповіді на такі питання не відповідали його віку, що є наслідком спілкування з дорослими, з якими він разом проживає. Вона рекомендує сину спілкуватися з батьком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є практичним психологом і кандидатом психологічних наук за спеціальністю педагогічна та вікова психологія, пояснила, що позивач звертався до неї з проханням визначити причину різкої зміни контакту з дитиною та допомогти налагодити відносини з сином. Вона телефонувала з указаного приводу матері дитини, остання повідомила, що подумає, але після цього з нею та дитиною контакту не було. Вона двічі після того телефонувала матері, однак остання не відповідала, мабуть не була зацікавлена у вирішенні цієї проблеми. Допитана в судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] пояснила, що позивач взагалі не бажає спілкуватись з дитиною, жодних дзвінків чи намагань зустрітись з його боку не було. Він не дав згоду на виїзд сина за кордон, тому дитина не хоче з ним бачитись. Позивач лише один раз за два роки зателефонував сину, але той відмовився з ним розмовляти. Вона в цьому питанні на дитину не впливає. Вирішувати проблему зі стороннім психологом не бачить сенсу, оскільки є шкільний психолог. Отримувати листи від позивача також сенсу не бачить. Однак такі показання свідка [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються показаннями інших свідків і наявними в справі письмовими доказами. Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157-159, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. При визначенні способу спілкування суд має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Тлумачення статті 159 Сімейного кодексу України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Частиною 8 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім'ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування. Це спілкування не може носити формальний характер, воно повинно приносити користь дитині, буди джерелом її повноцінного розвитку та виховання. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі статтею 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні в справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справах «Хант проти України», «Олссон проти Швеції» («Olsson v. Sweden»)). ЄСПЛ повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»)). ЄСПЛ нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справах «Аксой проти Туреччини» («Aksoy v. Turkey»), «Кудла проти Польщі» («Kudla v. Poland»)). ЄСПЛ вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Проаналізувавши зазначені положення закону та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є достатньо обґрунтованими. При цьому суд враховує, що позивач звернувся до суду за захистом не тільки своїх прав на виховання та спілкування з дитиною, а й дитини, оскільки усунення одного з батьків від виховання і спілкування з дитиною порушує також права самої дитини на батьківську турботу. Доводи відповідача про те, що вона не чинить позивачеві перешкод у вихованні й спілкуванні з дитиною, спростовуються зібраними у справі доказами та встановленими обставинами, а саме зверненням позивача із заявою про визначення способу його участі у вихованні дитини, рішенням виконкому про визначення відповідного порядку участі батька у житті сина, невиконанням відповідачем такого рішення, зверненням позивача із заявою про усунення йому перешкод у вихованні сина й відповіддю виконкому на цю заяву, що стало підставою для звернення позивача до суду з таким позовом як останнього інстанційного способу захисту законних інтересів дитини й батька та відновлення порушених прав останніх на безперешкодні й систематичні побачення. Доводи відповідача про відсутність із позивачем вказаного спору також спростовуються її зверненням до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про скасування зазначеного рішення виконкому та визначення іншого порядку участі батька у вихованні сина. При цьому в обґрунтування підстав своїх позовних вимог відповідач посилалась на ті самі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень у даній справі. Однак рішенням указаного суду, яке відповідачем не оскаржено та набрало законної сили, останній відмовлено в задоволенні її позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю, тому відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають. Таким чином, обставини негативного впливу на фізичний, психічний та інтелектуальний розвиток дитини внаслідок спілкування із батьком (наявності перешкод для нормального виховання дитини від такого спілкування) не знайшли свого підтвердження як під час розгляду справи Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, так і даним судом під час розгляду цієї справи, у зв'язку з чим підстав для позбавлення чи обмеження позивача в праві на спілкування із сином судом не встановлено. Доводи відповідача про відсутність з її боку заперечень проти спілкування батька з сином і те, що справжньою причиною виникнення цього спору є саме ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов'язків і небажання дитини в участі батька в її житті, також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки вони спростовуються дослідженими в справі доказами, які свідчать про належне виявлення позивачем батьківського піклування, наявність у дитини прихильності до батька, бажання спілкуватись з останнім та потреби участі батька в її вихованні. Також відповідач фактично протягом усього часу розгляду справи позовні вимоги не визнавала та на неодноразові пропозиції суду врегулювати цей спір мирним шляхом не дійшла із позивачем такої згоди. Зазначені вище обставини, на думку суду, переконливо свідчать про те, що саме відповідач не бажає, щоб позивач спілкувався з дитиною та брав участь в її вихованні. Разом з тим суд вважає, що наявність особистих конфліктних відносин між сторонами не повинна впливати на інтереси дитини та порушувати її законне право на спілкування з батьком, оскільки таке спілкування є неодмінним елементом належного (повноцінного) розвитку й виховання дитини. З огляду на наведене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, взявши до уваги права та інтереси обох батьків, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково й усунути позивачеві перешкоди з боку відповідача у вихованні та спілкуванні з сином, визначивши спосіб і форму участі батька у вихованні дитини й спілкуванні з нею з урахуванням такого. На підставі проаналізованих доказів суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, відсутність у позивача психічних розладів, алкогольної й наркотичної залежності, наявність у нього постійного місця проживання й задовільні умови такого (куди він зможе запрошувати дитину), виключно позитивні характеристики останнього за місцем мешкання та місцем роботи, рекомендації психологів про необхідність участі батька у вихованні сина, а також наданий органом опіки та піклування висновок щодо розв'язання вказаного спору. Разом з тим запропонований позивачем спосіб участі у вихованні й спілкуванні з сином не суперечить інтересам малолітньої дитини та майже повністю співпадає із способом, визначеним рішенням виконкому від 22 березня 2017 року № 118, яке прийнято з дотриманням встановленої законом процедури, з урахуванням прихильності сторін до малолітньої дитини, прав та інтересів дитини на підтримання з батьком, який проживає окремо від дитини, регулярних особистих стосунків і прямих контактів, що встановлено зазначеним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. При цьому суд також враховує, що ухвалення рішення про визначення певного порядку й форми участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не несе будь-яких негативних наслідків для самої дитини (не впливає на її обов'язки), оскільки не зобов'язує дитину його виконувати й дотримуватись визначеного судом порядку зустрічей із батьком. Крім того, визначений судом спосіб участі батька у житті дитини згодом може бути змінено за домовленістю сторін або рішенням суду за позовом одного з них у зв'язку з істотною зміною обставин, зокрема вік і стан здоров'я дитини, місце проживання сторін, умови їхньої роботи тощо. Разом з тим суд бере до уваги, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на отримання інформації про дитину з будь-якого закладу, де вона знаходиться, зокрема, закладу освіти, навчально-виховного, медичного закладу. У зв'язку з цим суд вважає, що позивач, безперешкодно підтримуючи із сином регулярні особисті стосунки та прямі контакти за визначеним судом графіком і проявляючи повноцінне батьківське піклування про нього, буде достатньо обізнаний про життя дитини, тому не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача вчиняти певні дії. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial