Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21.07.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №2585, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2017 року, номер запису про право власності: 21839051, в якому зареєстрований відповідач. [PERSON] з 2016 року не проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Відповідач не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги, власні речі відповідача в будинку відсутні. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом позивача у разі його тимчасової відсутності немає. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. З урахуванням наведеного, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме: 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає, заперечень не має. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого засідання. Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21.07.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №2585, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2017 року, номер запису про право власності: 21839051, в якому зареєстрований відповідач. [PERSON] з 2016 року не проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Відповідач не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги, власні речі відповідача в будинку відсутні. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом позивача у разі його тимчасової відсутності немає. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON], згідно ст.405 ЦК України, втратив право на користування жилим приміщенням, а саме: 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS], оскількине проживає в ньому без поважних причин з 2016 року.

Outcome: approved