Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів з вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення без надання іншого житла. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування, укладеного між нею та її матір`ю - [PERSON] . Позивач та її мати [PERSON] зареєстровані у вказані квартирі. Окрім них у вказаній квартирі з 2012 року проживають без реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яким її мати [PERSON] у 2012 році дозволила проживати у належній їй на той час квартирі, але при цьому між ними існувала усна домовленість, згідно якої вказані вище особи повинні були звільнити вказану квартиру на першу її вимогу. Позивач зазначає, що на даний час вона є власником квартири і бажає проживати в ній самостійно разом зі своєю матір`ю, однак відповідачі ігнорують її вимоги про виселення. Окрім того, у них з відповідачами виникають постійні конфлікти, оскільки вони користуються комунальними послугами, житлом, при тому, що в них мається своє особисте житло. З огляду на викладене відповідачі без будь-якої правової підстави проживають у спірній квартирі та створюють перешкоди у здійсненні її права користування та розпорядження своїм майном, відмовляючись його звільнити. Вирішити спір в позасудовому порядку позивач не має можливості, а тому вимушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження за участю сторін, та надано відповідачам строк на подання відзиву. Правом на подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України, відповідачі не скористалися. Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року за клопотанням представника позивача було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Орган опіки та піклування Світловодської міської ради Кіровоградської області, оскільки співвідповідач №2 [PERSON] був неповнолітнім. Позивач в судове засідання не з`явилася. 29 липня 2020 року подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. 09 червня 2020 року подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Світловодської міської ради. У зв`язку з неявкою сторін для розгляду справи по суті, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, надані позивачем разом з позовною заявою, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 19 вересня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної квартири [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1-1212, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2018 року. (а.с.5,6) Згідно довідки КП «Житлосервіс 2012» №7755 від 09 вересня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , (власник) та її мати [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . (а.с.7) Згідно акту від 09 вересня 2019 року, складеного сусідами [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [INFO]., [PERSON] та [PERSON] з 2012 року проживають без реєстрації по [ADDRESS] . (а.с.7) [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «Житлосервіс 2012» №287 від 23 січня 2020 року. (а.с.59) Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2020 року, відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо належності на праві власності [PERSON] та [PERSON] нерухомого майна відсутні. (а.с.145,146) Згідно висновку від 09 червня 2020 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Світловодської міської ради у питанні щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] покладається на розсуд суду. (а.с.111) Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що фактичне проживання відповідачів у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, створює їй перешкоди у безперешкодному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, отже про свої можливі заперечення проти позову суд не повідомили. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, відповідачі не є членами сім`ї позивач а та були вселені до спірної квартири за згодою попереднього власника, за усної домовленості що вони повинні були звільнити вказану квартиру на першу вимогу власника. Так, права власника квартири, визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм у їхньому взаємозв`язку, слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як було встановлено під час розгляду даної справи, співвідповідачі проживали у спірній квартирі як на момент зміни її власника, так і продовжують проживати у вказаному житлі на даний час. З вищенаведеного слідує, що факт проживання відповідачів в спірній квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законодавством підстав, є сам по собі достатнім доказом вчинення перешкод позивачу з боку останніх в здійсненні її права на користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним. Право відповідачів на користування спірною квартирою, власниками (співвласниками) якого вони не являються, було похідним від прав колишнього власника цього житлового приміщення, а припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату права користуватися житлом й особами, які були вселені за згоди останнього. Тривалий строк користування спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Аналогічний висновок зробив Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 25 липня 2018 року (справа № 638/13030/13-ц провадження № 61-20713св18) та Верховний суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 серпня 2018 року при розгляді справи № 595/1271/16-ц провадження № 61-18966св18. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Положення ст.ст. 98 та 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд зазначає, що предметом даного позову не є виселення відповідачів з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, а усунення права користування належною позивачу на праві власності квартирою, яке можливе, в тому числі, й шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Таким чином судом встановлено, що відповідачі проживали в спірній квартирі з дозволу попереднього власника, який як власник цього майна надав їм право користуватися таким. Позивач [PERSON] на законних підставах набула право власності на дану квартиру та стала її одноосібним власником. На даний час відсутня будь-яка домовленість між власником та відповідачами на право користування житловим приміщенням, в добровільному порядку звільнити таке вони не бажають, тому суд вважає, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом їх виселення із спірної квартири. При цьому суд враховує, що квартира, з якої позивач просить виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] не є їх єдиним житлом, оскільки вони мають інше зареєстроване місце проживання. Щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , який є сином [PERSON] та був неповнолітнім на час звернення до суду з даним позовом, суд також враховує, що станом на день розгляду справи по суті він вже досяг повноліття, а тому має право самостійно визначати своє місце проживання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача солідарно понесені ним витрати на оплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved