Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником двокімнатної квартири загальною площею 44,5 кв м, жилою площею 29,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування від 19 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Тромса А.А. за реєстраційним номером 12н-1188, відповідно якого громадянин [PERSON], подарував [PERSON] дану квартиру, яка належала йому на праві власності. [INFO] [PERSON] помер у м. Москва. Відповідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське Бюро технічної інвентаризації» від 06.01.2017 року, за даними реєстрових книг БТІ квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування. Позивач зазначає, що за вказаною квартирою приглядав друг їх сім'ї сусід [PERSON], який мешкав в квартирі № 164 та помер приблизно в 2010-2011 роках, ніколи квартира в оренду не здавалася. Лише в грудні 2015 року позивач дізнався від далекого родича [PERSON], що квартиру в оренду здавав двоюрідний брат [PERSON] - [PERSON] слюсарю- сантехніку ЖБК «Енергетик» громадянину [PERSON] з дружиною на протязі 5 років, а саме до грудня 2015 року. Вказані обставини підтвердив по телефону голова правління ЖБК «Енергетик» [PERSON] в грудні 2015 року. Позивач має намір продати вказану квартиру, але не має такої можливості, оскільки в кінці 2015 року [PERSON] незаконно і самоправно вселився в квартиру № 165, категорично відмовляється добровільно звільнити житло та віддати ключі від квартири, продовжує в ній мешкати. Тому, позивач просив суд виселити відповідача з незаконно займаного ним житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. та стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] від 15.06.2017 року відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2018 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку із звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 18.01.2018 року призначено у справі підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 05.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 21.08.2018 року представником позивача подано клопотання до якого долучив копію довіреності від 10.08.2018 року та копію заяви від 10.08.2018 року, з якої вбачається, що відповідач вчиняє перешкоди позивачу в користуванні квартирою, на прохання про виселення не реагує. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, пояснив, що позивач уповноважив відповідача доглядати за квартирою, відповідач там не проживає, а лише інколи з'являється, щоб оплатити комунальні послуги, додатково зазначив, що письмових доказів немає, позивач усно уповноважила відповідача доглядати за квартирою. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню зважаючи на таке. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст. 41 Конституції України). Судом встановлено, що позивач є власникомдвокімнатної квартири загальною площею 44,5 кв. м., жилою площею 29,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування від 19 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Тромсою А.А., відповідно якого громадянин [PERSON] подарував [PERSON] дану квартиру, яка належала йому на праві власності (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер у м. Москва, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). Відповідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське Бюро технічної інвентаризації» від 06.01.2017 року, за даними реєстрових книг БТІ квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 12). Позивач посилається на те, що відповідач не є членом її сім'ї, не веде з нею спільне господарство, не несе витрат по утриманню житла, договір оренди квартири з відповідачем не укладався, тому вважає, що проживання відповідача в квартирі є абсолютно незаконним та безпідставним. Однак, виселятися в добровільному порядку відповідач не бажає, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 150 ЖУ України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Також, у частині 3 статті 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1ст.109 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У судовому засіданні представником відповідача не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач правомірно вселився до спірної квартири, при цьому судом встановлено, що відповідач самовільно вселився до вищевказаної квартири з порушенням встановленого законом порядку, тривалий час користується цим житлом, що призводить до порушення прав позивача, як власника. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що відповідач самовільно вселився в спірну квартиру, без належних правових підстав, порушуючи права позивача на власність, відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, тому суд, з метою ефективного захисту прав позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved