Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., в якому просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 25189, про стягнення з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 62 292,77 грн., таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивував тим, що вказана у заяві та виконавчому написі заборгованість по кредитному договору не узгоджена із позивачем, він її не визнавав, а тому заборгованість не є безспірною, та виконавчий напис вчинено без підтверджуючих документів поза межами строку позовної давності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22.01.2019 року (а.с. 36-37). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року задоволено клопотання позивача та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 25189, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. в межах виконавчого провадження № 57241961 (а.с. 38-39). 22.01.2019 року справа не розглядалась, підготовче судове засідання призначено на 20.03.2019 року (а.с. 47). 20.03.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 16.05.2019 року (а.с. 69-70). Протокольною ухвалою від 16.05.2019 року до участі у справі у якості третьої особи залучено приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. (а.с. 78). Ухвалою від 16.05.2019 року в порядку ст. 84 ЦПК України витребувано у приватного нотаріуса КМНО Чуловським В.А. належним чином завірені копії документів, на підставі яких було вчинено 31.10.2017 року виконавчий напис за реєстраційним номером 25189 (а.с. 79-80). 16.05.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 10.09.2019 року (а.с. 78). 10.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 04.12.2019 року (а.с. 104). Позивач в судове засідання 04.12.2019 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про, день час та місце розгляду справи був повідомлений судом в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. У наданому письмовому відзиві просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити за його безпідставністю та недоведеністю (а.с. 59-64). Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснення на позов не надав. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю.М. в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав заяву та просив розгляд справи провадити за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом установлено, що 28.01.2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений договір кредиту № 937/7-73 на купівлю автотранспортного засобу, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 140 115,00 грн. зі сплатою 12,55% річних у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 22.01.2015 року (а.с. 28-30). 08.07.2009 року сторонами було укладено додаткову угоду № 937/7-73-2 про внесення змін до договору кредиту № 937/7-73 на купівлю автотранспортного засобу від 28.01.2008 року, якою було визначено, що кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 140 115,00 грн. зі сплатою 14,55% річних у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 22.06.2016 року (а.с. 27). 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером 25189, за яким стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» із [PERSON] заборгованість за договором кредиту № 937/7-73 на купівлю автотранспортного засобу від 28.01.2008 року за період з 10.05.2015 року по 30.10.2017 року в загальній сумі 62 292,77 грн., яка складається з: прострочена заборгованість - 40 833,56 грн.; прострочена заборгованість по нарахованим % - 21 459,21 грн. (а.с. 26). ІЗ вказаного виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі ст. ст. 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та п. 2 Переліку за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. 18.09.2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 25189 від 31.10.2017 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість на загальну суму 62 292,77 грн. (а.с. 31). Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підп. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підп. 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Перед вчиненням виконавчого напису, стягувач зобов`язаний був на адресу боржника надіслати письмове повідомлення про порушення зобов`язання. Матеріали справи не мітять даних про те, що повідомлення було надіслано боржнику [PERSON] , так і було отримане останнім. Докази в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Доказів того, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), відповідачем не надано, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми процентів, зазначені у написі, є безспірними. Таким чином, нотаріус при вчиненні спірного напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом. Звертаючись до суду, позивачем також було звернуто увагу суду на те, що отриманий ним кредит мав повертатись щомісячними платежами, а тому право на стягнення з нього заборгованості виникло у банку з дати, коли не було внесеного перший черговий платіж за кредитом, тому він вважає, що виконавчий напис вчинено поза межами строку позовної давності. Разом з тим, у даній справі вбачається, що приватному нотаріусу при подачі заяви про вчинення виконавчого напису банком не було надано виписку з рахунку позивача, яка б містила загальний розмір заборгованості по кредиту, комісії та процентах. Банком була надана лише довідка-розрахунок заборгованості, з якої неможливо встановити дати та період виникнення та нарахування заборгованості по кредиту та відсоткам (а.с. 94). Тому, суд позбавлений можливості перевірити те, що виконавчий напис було вчинено поза межами строку давності, коли можливе стягнення заборгованості по щомісячним черговим платежам. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved