Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності на нерухоме майна в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.06.2019 рок (т. 1 а.с. 169-171) обґрунтовані тим, що сторони перебувають в шлюбі з 04 червня 2004 року. За час шлюбу позивачем та відповідачем було придбано майно таке майно: кв. [ADDRESS] . [ADDRESS] та 73/100 частини підсобних приміщень (приміщення з №1 по №13) (в літ. «Б») у буд [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем, але воно було набуто за спільні кошти подружжя. Оскільки відповідач ухиляється від укладення договору про поділ майна, позивач вимушена звернутись до суду. Крім того, без згоди позивача відповідачем було відчужено квартири [ADDRESS] , останній не повідомляв позивача про їх укладення, що є підставою для визнання їх недійними. Теперішніми власниками кв. [ADDRESS] є [PERSON] (далі - третя особа 1 ), а кв. [ADDRESS] - [PERSON] (далі - третя особа 2). Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.06.2019 рок (т. 1 а.с. 169-171) просила суд: 1. Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [ADDRESS], [ADDRESS] та 73/100 частини підсобних приміщень (приміщення з №1 по №13)(в літ. «Б») у будинку [ADDRESS] ; 2. Визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 73/50 частин підсобних приміщень (приміщення з №1 по №13)( в літ. «Б») у будинку [ADDRESS] . 3. Визнати правочини щодо відчуження квартир [ADDRESS] недійсними. 4. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 8000 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що рішенням суду Російської Федерації від 29 квітня 2018 року було розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] судом було встановлено і прийнято до уваги, що подружжя фактично не перебуває в шлюбі з січня 2013 року, не веде спільне господарство і не підтримує шлюбні стосунки. Спірні житлові приміщення, на які просить визнати право власності позивачка є особистою приватною власністю [PERSON] , так як придбані в період окремого проживання за його особисті кошти. Так грошові кошти в розмірі 266 956,00 грн., які сплачені гр. [PERSON] 03.05.2013 року, відповідач до цього 01.05.2013 року позичив гр. [PERSON] (10 % вартості майнових прав). Решту суми в розмірі 2 402 604,00 грн. (90 % вартості майнових прав) [PERSON] сплатив 25.09.2018 року, тобто після офіційного розірвання шлюбу, які отримав від Компанії «HENDEL TRADING LTD». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 15.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 25.02.2019 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.01.2019 року накладено арешт на Ѕ частину квартира [ADDRESS] , загальною площею - 140,1 кв.м., житловою - 114,7 кв.м.; Ѕ частину квартира [ADDRESS] , загальною площею - 143,5 кв.м., житловою - 114,7 кв.м.;1/2 частина підсобних приміщень площею - 961,6 кв.м. (приміщення з №1 по №13) (в літ. «Б») по [ADDRESS] в розмірі частки - 65/100. Протокольною ухвалою суду від 16.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, а також долучено відзив з додатками. Протокольною ухвалою від 21.06.2019 року до матеріалів справи долучено докази, надані стороною відповідача, а також прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог від 21.06.2019 року. Крім того, ухвалено викликати і допитати в якості свідка [PERSON] . Ухвалами суду від 06.09.2019 року витребувано докази у Головного управління ДФС у м. Києві, в Управлінні державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відмовлено у витребуванні доказів з Державної прикордонної служби України. Протокольною ухвалою суду від 27.09.2019 року до матеріалів справи долучено докази, надані відповідачем. Ухвалою суду від 27.09.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/36137/17 та призначити її в судовий розгляд. Протокольною ухвалою суду від 13.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотань про витребування оригіналів документів та призначення експертизи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та заявленого по справі свідка, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04 червня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у Міщанському відділі РАГС Управління РАГС Москви, актовий запис №819 від 04 червня 2004 року. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (т. 1 а.с. 6). Рішенням судді судової дільці №426 району Строгіно м. Москви Російської Федерації від 29.01.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 04 червня 2004 року, розірвано (т. 1 а.с. 162-166). У період шлюбу сторони набули у власність майно, а саме: кв. [ADDRESS] . [ADDRESS] та 73/100 частини підсобних приміщень (приміщення з №1 по №13) (в літ. «Б») у буд [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано на ім`я [PERSON] у відповідності до свідоцтв про право власності від 05.10.2013 року (т. 1 а.с. 7-9, 13-15, 19-21). Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Так, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт, що право власності на спірні квартири та нежитлове приміщення зареєстровані за [PERSON] 05.10.2013 року, тобто у період шлюбу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Верховний Суд України у своєму рішенні від 02 жовтня 2013р. у справі № 6-98цс13 висловив таку правову позицію - виконання грошових зобов`язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об`єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт. При цьому, судом враховано, що право власності у відповідача на спірне майно виникло 05.10.2013 року, а саме, після проведення державної реєстрації, тобто у період шлюбу. Твердження сторони відповідача про те, що грошові кошти за квартири та підсобні приміщення в розмірі 266 956,00 грн. сплачені ним гр. [PERSON] 03.05.2013 року, які відповідач до цього 01.05.2013 року позичив гр. [PERSON] (10 % вартості майнових прав) після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, а решту суми в розмірі 2 402 604,00 грн. (90 % вартості майнових прав) [PERSON] сплатив 25.09.2018 року, тобто після офіційного розірвання шлюбу, які отримав від Компанії «HENDEL TRADING LTD», не можуть бути підставами вважати спірне майно особистою власністю відповідача, а наявні у матеріалах справи Договір №06/03-05-13 купівлі-продажу майнових прав від 03.05.2013 року, Акт від 03.05.2013 року, Додаткові угоди та розписки (т. 1 а.с. 146-157, 159-161) є належними та достовірними доказами з огляду на наступне. Із наданих документів, на підставі яких було зареєстровано право власності на кв. №8 та №9 та підсобні приміщення з [ADDRESS] судом встановлено, що таке право у [PERSON] виникло, серед інших, на підставі Договору про спільну діяльність по будівництву житлового будинку і оформленні права власності від 19.01.2011 року (далі - Договір від 19.01.2011 року), Додаткового договору до договору про спільну діяльність по будівництву житлового будинку і оформленні права власності від 19.01.2011 року, який укладено 22.06.2012 року (далі - Додатковий договір від 22.06.2012 року), а також Акту розподілу квартир та підсобних приміщень від 02.03.2013 року (далі - Акт від 02.03.2013 року). Договір від 19.01.2011 року було укладено між власниками земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказаним договором врегульовані питання по реалізації проекту по будівництву і здачі в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку, допоміжних приміщень і споруд, будівництво якого буде проводитись за адресою: [ADDRESS] і наступного розподілу площ і приміщень будинку між співвласниками земельної ділянки - учасниками цього договору. Договором регулюється порядок внесення (інвестування) грошових коштів, розподілу площі будинку, покриття витрат (п. 2 Договору від 19.01.2011 року). На підставі Додаткового договору від 22.06.2012 року та Акту від 02.03.2013 року, квартири у будинку [ADDRESS] були розподілені, за яким [PERSON] отримав, зокрема, квартири №8 та №9 , а також підсобні приміщення з №1 по №13 . При цьому, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача про недопустимість доказів, на підставі яких було зареєстровано право власності на спірні об`єкти, адже докази того, що Договір від 19.01.2011 року, Додатковий договір від 22.06.2012 року та Акт від 02.03.2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не було підписано матеріали справи не містять. При цьому, у ході розгляду справи не було встановлено, що такі реєстраційні дії було скасовано. Отже, суд вважає доведений факт того, що право власності у [PERSON] на спірне майно виникло 05.10.2013 року, а саме, після проведення державної реєстрації і є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав пояснення, що саме він керував будівництвом будинку по [ADDRESS] . [PERSON] дійсно отримував позику від [PERSON] та Компанії «HENDEL TRADING LTD», а за дані кошти проводив розрахунки. При цьому, суд не погоджується із думкою відповідача, що шлюбні відносини між сторонами припинено з січня 2013 року як на обставину, що встановлена рішенням судді судової дільці №426 району Строгіно м. Москви Російської Федерації від 29.01.2018 року, адже вказаним рішенням лише встановлені факти не підтримання шлюбних відносин та не ведення спільного господарства. Доказів фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин з січня 2013 року не було надано стороною відповідача у ході розгляду даної справи. Таким чином, кв. №8 та №9 та підсобні приміщення з [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки право власності на них у відповідача виникло у період існування шлюбу та підтримання з позивачем шлюбних відносин. Судом також було встановлено, що 11.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олексіївною (т. 1 а.с. 106). 22.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар Оленою Михайлівною (т. 1 а.с. 107). Як вказано у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За умовами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Договір купівлі-продажу квартири та договір дарування згідно вимог чинного законодавства, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, згода [PERSON] як співвласника 1/2 кв. [ADDRESS] щодо продажу вказаних квартир повинна була бути висловлена в письмовій формі і нотаріально посвідчена, чого при укладенні договорів зроблено не було. Вказана обставина є підставою для визнання договорів щодо відчуження 1/2 частин квартир, які належать [PERSON] , недійсними. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідачем у ході розгляду справи не було доведено, що спірне майно придбано ним за особисті кошти. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За час розгляду справи [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 8 000,00 грн. за подачу даної позовної заяви та 384,20 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, яка була задоволена відповідною ухвалою суду. Отже, загальна сума сплаченого судового збору у сумі 8 384,20 грн. підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial