Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, яким просили визнати за кожним з них право власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, 8 у порядку спадкування за законом після померлого 10 листопада 2013 року [PERSON] В обґрунтування позову зазначили, що 29 липня 2003 року між [PERSON] та Р.І укладено договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, 8, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар зазначену земельну ділянку. Крім того, в той же день між ними було укладено договір дарування домоволодіння за даною адресою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкоємцями померлого є його діти. Вони отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідні частки в спірному домоволодінні, однак їм було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку у звязку з тим, що покійним за життя не було зареєстровано право власності у відповідних органах реєстрації. Таким чином, вони вимушені звернутися до суду. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримала, просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав зазначених в позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, та зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки покійний [PERSON] набув земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новукраїнська, буд. 8, у власність на підставі договору дарування, однак не зареєстрував землю згідно вимог чинного законодавства. Тим самим позбавив своїх спадкоємців права на спадщину на земельну ділянку. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивачі зверталися для переоформлення свого права на земельну ділянку до відповідних державних органів. Тому, позивачі не мають жодних прав на відповідну земельну ділянку. Представник третьої особи Управління служби у справах дітей Дніпропетровської міської ради [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не зявилася, але від Завідуючої Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника нотаріальної контори у звязку з виробничою завантаженістю. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, згідно державного акту на право приватної власності на землю, [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 0,0802 га по вул. Новоукраїнська, 8 в м. Дніпропетровську, яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 8). 29 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 5082, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0802 га, в межах згідно з планом для: обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, 8 (а.с. 9-10). Згідно ст. 243 ЦК УРСР, що діяв на час укладання договору дарування земельної ділянки, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 128 ЦК УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Частиною 1 ст. 81 ЗК України в редакції, що діяла на момент укладання договору дарування, визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно ст. 131 ЦК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України, в редакції, що діяла на момент укладання договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У відповідності до п.4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цього Закону, визнається дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Таким чином, [PERSON], на підставі договору дарування від 29 липня 2003 року набув право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га по вул. Новоукраїнська, 8 в м. Дніпропетровську. 10 листопада 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 542846 від 13 листопада 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.11). Згідно свідоцтва про народження серія 1-КІ № 136716, виданого Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] (а.с.32). 26 червня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на імя [PERSON], відповідно до якого вона є спадкоємцем 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, буд.8 (а.с. 12). 04 липня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на імя [PERSON], відповідно до якого вона є спадкоємцем 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, буд.8 (а.с. 14). 16 червня 2014 року державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила [PERSON], що діє як законний представник малолітньої доньки [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, буд.8 (а.с. 16). 04 липня 2014 року державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, буд.8 (а.с. 17). Як в постанові від 16 червня 2014 року так і в постанові від 04 липня 2014 року підставою для відмови визначена не надання належним чином зареєстрований у відповідних органах правовстановлюючий документ на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, буд.8 та спадкоємцям необхідно звернутися до суду для встановлення права власності на вищезазначену нерухомість. Стаття 1216 ЦК України, визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1225 ЦК України, передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеної в порядку, який установлений законом. Таким правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності на спірну земельну ділянку є договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 5082, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0802 га, в межах згідно з планом для: обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Новоукраїнська, 8. Стаття 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті свого батька [PERSON], про що свідчать відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом. Між тим, вони позбавлені можливості оформити своє право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку у звязку з тим, що право власності [PERSON] на неї не було зареєстровано в порядку, передбаченого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності в 2004 році, тобто до моменту укладання договору дарування земельної ділянки від 29 липня 2003 року. Статтею 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачі позбавлені можливості одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, тому їх права підлягають захисту в судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог та визнання відповідного права. Доводи ж відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не відповідають вимогам діючого законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: approved