Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 серпня 2015 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики. За умовами даного договору він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 гривень, а вона зобовязалася повернути позику позивачеві в повному обсязі до кінця вересня місяця 2015 року, тобто до 01 жовтня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики, а також факту одержання коштів відповідачка власноруч написала розписку про одержання суми позики в присутності свідків. В обумовлену договором позики дату [PERSON] суму позики не повернула. Натомість при спробі позивача нагадати про даний борг, та на неодноразові звертання з проханням повернути грошові кошти, відповідачка відповідає обіцянками повернути суму позики в майбутньому, але останнім часом зовсім перестає виходити на звязок, не зявляється місцем проживання та роботи, не відповідає на телефонні виклики, що в свою чергу свідчить про її небажання повертати грошові кошти. [PERSON] ухиляється від повернення позики до цього часу. До сьогоднішнього дня кошти мені не повернула. Позивач вважає, що у звязку з невиконанням відповідачкою умов договору, він має право на стягнення в судовому порядку зазначеної суми боргу і просить суд ухвалити відповідне рішення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в змісті позову. Відповідачка та її представник протии позову заперечили, просили суд в його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, її представника дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.\~ Судом встановлено, що 10 серпня 2015 року позивачем відповідачці була надана грошова позика в розмірі 25000 гривень. Факт надання позики підтверджується власноручно написаною відповідачкою розпискою від 10 серпня 2015 року. Згідно умов, визначених сторонами, відповідач зобовязалася повернути позику позивачу у строк до 01 жовтня 2015 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд також, виходить з того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Проте позичальник свої зобов'язання не виконала - у вказаний в розписці строк борг не повернула. Доказів протилежного у порядку ст.. 60 ЦПК України, відповідачка суду не надала. Як встановлено ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Тому суд, виходячи з вищевикладеного, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, та вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.\~

Outcome: approved