Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У квітні 2009 року позивач звернулася до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «БАН», Товариства з обмеженою відповідальністю «Квас Бевериджиз», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.09.2008 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що між [PERSON] акціонерним товариством «БАН», як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квас Бевериджиз» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна в той час, як щодо майна Закритого акціонерного товариства «БАН» діяли заходи забезпечення позову, вжиті судом, які забороняли здійснення відчуження майна в будь-який спосіб. У звязку з цим позивач просила визнати спірний договір купівлі-продажу недійсним без застосування наслідків недійсності правочину. Під час розгляду справи одного з відповідачів [PERSON] акціонерне товариство «БАН» (правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «БАН») було припинено у звязку з ліквідацією. 18.08.2016 року із зазначених підстав було постановлено ухвалу про закриття провадження в частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «БАН». Позивач у судове засідання не зявилася, причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Представник позивача у судове засідання не зявився, направив на електронну адресу суду заяву про відкладення судового розгляду справи у звязку зі службовим відрядженням. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника на підставі наявних матеріалів, а також письмові заперечення проти позову, згідно яких Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилається на відсутність у позивача права на звернення до суду з відповідним позовом, відсутність її порушеного права у звязку зі скасуванням заходів забезпечення позову, що перешкоджали укладенню спірної угоди, а також відсутністю підстав для визнання договору недійсним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не зявилася, причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, будь-яких пояснень по суті позову або щодо заперечень відповідача, не надала. У відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обовязковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У відповідності до вказаної норми процесуального закону повістки про виклик учасників справи у судове засідання позивачу та її представнику направлялися на адреси, зазначені у складених ними процесуальних документах. Статтею 131 ЦПК України на учасників судового процесу покладено обовязок повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Протягом розгляду справи зі сторони учасників процесу передбачених ст. 131 ЦПК України повідомлень про зміну місця проживання не надходило. В силу п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, суд приходить до висновків, що наявні в матеріалах справи письмові докази: повідомлення про відсутність позивача за адресою місцезнаходження та доказ вручення повістки представнику позивача свідчать про належне повідомлення позивача про судовий розгляд. Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративні правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях постійно наголошує на тому, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана в жодному разі не зловживати своїми процесуальними правами, не вчиняти формальних дій, які можуть призвести до необґрунтованого зволікання із вирішенням справи по суті. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому, роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»). З матеріалів справи вбачається, що позивач систематично не отримує кореспонденцію, що надсилається судом, за вказаною нею адресою (а. с. 76, 93, 104, 112, 113, 134, 153, 155, 167 т. 2). Суд наголошує, що саме [PERSON] була ініціатором судового процесу, вважаючи, що її права були порушені, проте, в подальшому свідомо нехтувала своїми правами та обовязками не зявляючись у судові засіданні. При цьому процесуальна бездіяльність позивача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом відповідно до вимог процесуального закону, а також порушувати гарантоване іншим учасникам процесу право на справедливий розгляд справи протягом розумного строку. Суд також звертає увагу на те, що процесуальна поведінка представника позивача носить характер зловживання процесуальними правами, оскільки будучи завчасно повідомленим про призначені судові засідання у даній справі від нього надходять клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав. Суд вважає, що той факт, що представник позивача віддає пріоритет іншим судовим процесам або цілеспрямовано вчиняє дії, направлені на штучне затягування розгляду справи по суті перешкоджає швидкому та ефективному розгляду даної справи та може призвести до порушення позитивних обовязків, які взяла на себе держава, приєднуючись до Конвенції про захист прав людини. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобовязаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання зявилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо зявився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обовязковою. Зважаючи на процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання представника позивача про відкладення слухання, та, з урахуванням клопотання представника відповідача про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглядати справу по суті за відсутності учасників та їх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та без фіксації судового процесу. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених вимог, суд встановив наступне. 14.08.2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя при розгляді справи за позовом [PERSON], [PERSON] до Закритого акціонерного товариства «БАН» про заборону виготовляти квас до отримання дозволу та про стягнення сум було постановлено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову. Даною ухвалою було заборонено Закритому акціонерному товариству «БАН» здійснювати продаж основних засобів в межах заявлених позовних вимог у розмірі 5 000 000 грн. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2008 року ухвалу суду першої інстанції було змінено та забезпечено позовні вимоги шляхом заборони Закритому акціонерному товариству «БАН» відчужувати в будь-який спосіб наступне майно: С 19004 - Адміністративно - виробничий корпус (A3); С 1901301 - Будівля нової компресорної (Б2); С 190101 - Будівля цеху з виробництва квасу ( ЦКТ) (Г1); С 19005 - Компресорна ( Б2); С 19003 - Котельня (В2); С 19011 - Склад готової продукції цеху № 1 - ПЕТ (Б2); С 19015- Фосфатне відділення (Л); С 19012 - Цех по розливу квасу в кеги (Л); С 19008 - Склад готової продукції № 4 (К1); С 20005 - Комбітанк ( резервуар 91700л); С 20003 - Комбітанк (резервуар 116500 л); С 20006 - Комбітанк ( резервуар 91 700 л); С 20001 - Комбітанк (резервуар 91700 л); С 20002 - Комбітанк (резервуар 116500 л); С 21007 - Компресорний агрегат V3 - 2 - AL; С 21006 - Компресорний агрегат VB - 2 - AL; С 8036 - обладнання для виготовлення солодкого сиропу; С 1065 - Етикіровочна машина ( Krones kontiroil). Загальною остаточною вартістю 4 985 704,10 гривен. В період між зазначеними судовими рішеннями, 03.09.2008 року між [PERSON] акціонерним товариством «БАН», як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квас Бевериджиз» як покупцем, було укладено договір-купівлі продажу нерухомого майна № 1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 8052, 8053. Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу його предметом виступали 79/100 частин цілісного майнового комплексу, що розташований за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Тамбовська, 3. Згідно додатку 1 до договору купівлі-продажу зазначена частина цілісного майнового комплексу включала наступний перелік нерухомого майна: - адміністративно-виробничий корпус літ. А-3, з цегли, загальною площею 4 110,7 кв.м; - виробничий корпус літ. Б-2, з цегли, загальною площею 2 263,3 кв.м; - котельня літ. В-2, з цегли, загальною площею 358 кв.м; - цех квасового сусла, цех виробництва квасу літ. Г, Г1, з цегли, загальною площею 585,8 кв.м; вагова літ. Д; - склад літ. 3, з цегли, шлакоблоку, загальною площею 307,5 кв.м; - насосна літ. О; - паркани № 1, 2, 3, 4, 14; - бензразборн. колонки № 10, 11; - димова труба № 12; - градирня № 13; - ємкості квасу № 17-20; - майданчик для зберігання квасу № 21; - майданчик компресорної № 22; - пожежна водойма № 23; - замощення І, ІІ; - ділянка для зберігання вуглекислоти № 15, 16. Відповідно до довідки від 10.12.2015 року (а. с. 186 т. 2), наданої головою комісії з припинення (ліквідатором) Публічного акціонерного товариства «БАН», загальна балансова вартість на рахунку 10 «Основні засоби» господарського товариства станом на 04.09.2008 року, тобто після укладення спірного правочину, складала 9 029 013,59 грн., в тому числі: -рахунок 103 «Будинки та споруди» - 3 102 394,92 грн.; -рахунок 104 «Машини та обладнання» - 3 586 065,34 грн.; -рахунок 105 «Транспортні засоби» - 1 973 095,45 грн.; -рахунок 106 «Інструменти, приладдя та інвентар» - 365 457,85 грн. На запит суду приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], що здійснювала посвідчення спірного договору надала письмові пояснення вих. № 532/01-16 від 15.09.2016 року, в якому пояснила, що під час посвідчення договору купівлі-продажу № 1 від 03.09.2008 року між [PERSON] акціонерним товариством «БАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квас Бевериджиз» нею було перевірено відсутність податкової застави, відсутність іпотеки та відсутність заборони відчуження нерухомого майна, що підтверджувалось Витягами з державним електронних реєстрів, про що було зазначено в тексті відповідного договору. Зазначила, що ніяких обмежень щодо відчуження майна за договором не існувало. Згідно наданої на виконання ухвали суду Запорізькою обєднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Запорізькій області копії декларації з податку на прибуток Закритого акціонерного товариства «БАН» за 3й квартал 2008 року, вартість основних засобів (основних фондів) групи 1 з нормою амортизації нижче 2 відсотків складала 5 601 269 грн., групи 2 з нормою амортизації нижче 10 відсотків 432 541 грн., групи 3 з нормою амортизації нижче 6 відсотків 7 399 573 грн., групи 4 з нормою амортизації нижче 15 відсотків 15 194 грн., а всього на суму 13 448 577 грн. 17.11.2016 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову економічну експертизу для вирішення питання про балансову вартість основних засобів Закритого акціонерного товариства «БАН». 11.04.2017 року на адресу суду повідомлення № 82/11.2 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи за матеріалами справи. При наданні оцінки письмовому доказу у вигляді декларації з податку на прибуток Закритого акціонерного товариства «БАН» за 3й квартал 2008 року суд бере до уваги, що у період складання зазначеного документу, вимоги до його оформлення були встановлені Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 334/94-ВР від 28.12.1994 року та Наказом ДПА України № 143 від 29.03.2003 року «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємства та Порядку її складання». Відповідно до наведеної у п. 8.2.2 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» класифікації основних фондів, вони розподіляються на наступні групи: група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів). Виходячи з даної класифікації, предметом договору купівлі-продажу № 1 від 03.09.2008 року виступали основні засоби (основні фонди) групи 1, а вартість основних засобів (основних фондів) груп 2, 3, 4 напередодні його укладення складала 7 847 308 грн. Тобто залишкова (балансова) вартість основних засобів (основних фондів) Закритого акціонерного товариства «БАН» дозволяла укласти спірний договір не порушуючи заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2008 року. За ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Зі змісту позовної заяви [PERSON] не вбачається, яким чином оспорюваний правочин порушує її права. В позові зазначається лише про те, що спірний договір укладено в порушення ухвали про заборону здійснювати продаж основних засобів Закритого акціонерного товариства «БАН», в період дії виконавчого провадження по виконанню відповідної вимоги ухвали. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 158 ЦПК України). Судом встановлено, що на час розгляду даної справи було завершено розгляд по суті справи за позовом [PERSON], [PERSON] до Закритого акціонерного товариства «БАН» про заборону виготовляти квас до отримання дозволу та про стягнення сум, в рамках якої Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя постановив ухвалу від 14.08.2008 року та встановив заборону здійснювати продаж основних засобів Закритого акціонерного товариства «БАН» в межах заявлених позовних вимог у розмірі 5 000 000 грн. Зазначена справа розглядалася судами неодноразово. За результатами повторного розгляду суд першої інстанції рішенням від 15.09.2014 року залишив без задоволення позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «БАН» про стягнення грошової суми за використання корисної моделі (а. с. 4-6 т. 2). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.04.2015 року прийнято відмову від апеляційної скарги [PERSON] на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-148/11, закрито апеляційне провадження, скасовано вжиті у справі заходи забезпечення позову (а. с. 7-8 т. 2). З огляду на викладене, первісний спір, який слугував підставою звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 03.09.2008 року, станом на час розгляду даної справи вже вирішений по суті, в задоволенні іншого позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «БАН» (правонаступника Закритого акціонерного товариства «БАН») відмовлено й відповідне рішення суду першої інстанції набрало законної сили. Таким чином, станом на час розгляду даної справи відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивача укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки судом визнано безпідставними її претензії на предмет зазначеного договору нерухоме майно, що складає 79/100 частин цілісного майнового комплексу. Отже, суд приходить до висновку, що наразі відсутні підстави вважати, що укладення спірного правочину будь-яким чином порушує права та інтереси позивача. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору недійсним, тому відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed