Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

У жовтні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просила визнати довіреність від 16.10.2011 року, зареєстровану за № 10281 та посвідчену приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., якою [PERSON], уповноважив [PERSON], [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися з правом продажу, автомобіля марки Renault Kangoo 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - удаваним правочином. Визнати односторонній правочин, яким є довіреність від 16.10.2011 року укладеним договором купівлі-продажу вказаного автомобіля між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] Визнати довіреність від 20.01.2014 року,посвідчену приватним нотаріусом Смоляніновою О.Я., якою [PERSON] уповноважив [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися з правом продажу автомобіля марки Renault Kangoo, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - удаваним правочином. Визнати односторонній правочин, яким є довіреність від 20.01.2014 року договором купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного між продавцем [PERSON] та [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності на вище вказаний автомобіль. Зняти арешт з зазначеного автомобіля , що накладений постановою від 17.11.2013 року державного виконавця органу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, з підстав, передбачених ст. 203, 215, 235, 181, 190, 316, 317, 319, 334, 335, 386, 392, 655, 656 ЦК України, та ЗУ «Про виконавче провадження». В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та на їх обґрунтування пояснив, що 16.10.2011 року відповідач [PERSON], згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., уповноважив відповідачів [PERSON], [PERSON] та надав право на розпорядження, володіння, користування (в тому числі зняття з обліку, постановки на облік, продажу) належним відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕВ-11 УДАІ в м. Києві від 04.03.2010 року, автомобілем марки «Renault», моделі «Kangoo», 2002 року випуску, номер шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначена довіреність була видана з правом передоручення з правом виїзду за межі України, зі строком дії до 16.10.2021 року . Фактично ж між сторонами було укладено угоду купівлі-продажу зазначеного автомобіля, оскільки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5300, 00 тис. дол. США, про що свідчить відповідна розписка. В подальшому позивачка за участі [PERSON] 20.01.2014 придбала зазначений автомобіль у [PERSON] за 5400 тис. дол. США, але ця угода також була оформлена розпискою та довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Смоляніновою О.Я. 16.01.2015 року позивачку [PERSON] було зупинено під час керування спірним автомобілем працівниками ДАІ, які повідомили, що на автомобіль накладено арешт ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві в рамках виконавчого провадження про стягнення грошової суми з боржника [PERSON] В подальшому автомобіль був вилучений у позивачки та спрямований на штраф майданчик. Просив визнати довіреності від 16.10.11 та 20.01.14 удаваними правочинами та договорами купівлі-продажу зазначеного автомобіля, визнати за позивачкою право власності на зазначений автомобіль та зняти з нього арешт. Позицію свого представника повністю підтримала у судовому засіданні позивачка [PERSON], при цьому доповнила, що своєчасно не зареєструвала своє право власності на спірний автомобіль у встановленому порядку з тієї причини, що після його придбання автомобіль був технічно несправний. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, просили суд їх задовольнити та підтвердили обставини, на які посилались позивачка та її представник на обґрунтування позову. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вона, як дружина [PERSON], не давала згоди на продаж спірного автомобіля, який на момент продажу був спільною сумісною власністю, придбаною в період шлюбу. Підтвердила ту обставину, що відповідач [PERSON] - її колишній чоловік, має велику заборгованість зі сплати аліментів, у зв'язку з чим ВДВС було оголошено спірний автомобіль у розшук та накладено на нього арешт. Також посилалась на ту обставину, що позивачка, маючи реальну можливість, своєчасно не зареєструвала спірний автомобіль на своє ім'я у встановленому порядку. Представник третьої особи ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві у судове засідання не з'явився, але направив суду лист, яким просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 33-34). Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О.Я у судове засідання не з'явились, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та просила прийняти рішення згідно наданих суду доказів (а.с. 35). Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвинчук І.А. у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений, заяв та клопотань від нього також не надходило (а.с. 39). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, але направив заяву суду, якою просив суд задовольнити позовні вимоги позивачки повністю. Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що довіреністю від 16.10.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвинчуком І.А. відповідач [PERSON] уповноважив відповідачів [PERSON], [PERSON] та надав право на розпорядження, володіння, користування (в тому числі зняття з обліку, постановки на облік, продажу) належним відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕВ-11 УДАІ в м. Києві від 04.03.2010 року, автомобілем марки «Renault», моделі «Kangoo», 2002 року випуску, номер шасі [NUMBER], білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 14). Зазначена довіреність видана з правом передоручення з правом виїзду за межі України зі строком дії до 16.10.2021 року (а.с. 14). Зі змісту позовної заяви, та пояснень учасників прооцесу вбачається, що на підтвердження укладення угоди купівлі-продажу автомобіля [PERSON] надав [PERSON] письмову розписку про те, що він отримав від [PERSON] за проданий автомобіль грошову суму у розмірі 5300, 00 тис. дол. США \\ а.с.17\\ Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що він купив відповідно до укладеної довіреності у [PERSON] спірний автомобіль, а 20.01.2014 року продав дане авто [PERSON] за 5400 тис. дол. США. Так як, [PERSON] не мав права видавати довіреність на право розпорядження автомобілем [PERSON], то він просив у [PERSON] надати довіреність на право розпорядження [PERSON] (а.с. 50). Розпискою від 20.01.2014 року підтверджується, що [PERSON] отримав гроші в розмірі 5400 тис. дол. США від [PERSON] за проданий автомобіль \\ а.с.18\\ Довіреністю від 20.01.2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я відповідач [PERSON] уповноважив позивачку [PERSON] на право розпорядження, володіння, користування (в тому числі зняття з обліку, постановки на облік, продажу) належного на праві власності [PERSON] автомобіля. (а.с. 15). Також судом встановлено, що 16.01.2015 року позивачку [PERSON] було зупинено за керуванням спірного автомобіля працівниками ДАІ, які повідомили, що на зазначений автомобіль накладено арешт ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві в рамках виконавчого провадження про стягнення грошової суми з боржника [PERSON].(а.с. 19). Постановою ВП № 38508125 від 14.06.2013 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2604/28711/12 від 07.06.2013, за яким стягувачем є [PERSON] (відповідачка у справі), а боржником відповідач [PERSON] (а.с. 25). Постановою від 17.11.2013 року головного державного виконавця Ушенка Ю.В. ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві накладено арешт на все майно боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення (а.с. 26). Постановою від 07.03.2014 року головним державним виконавцем Ушенком Ю.П. ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві оголошено у розшук майно боржника, а саме спірний автомобіль Renault Kangoo, 2002 року випуску (а.с. 28). Обговорюючи законність та обгрунтованість позовних вимог в частині визнання довіреностей удаваними правочинами, суд враховує наступне. Згідно положень ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України - засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст. 235 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року - за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. В силу положень норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На обґрунтування позову сторона позивачки посилалась, як на докази, а саме довіреності від 16.10.2011 року та 20.01.2014 року на право керування та розпоряджання належним [PERSON] автомобілем, а також розписки про отримання грошових коштів про продаж автомобіля не підтверджують факту укладання 16.10.2011 року та 20.01.2014 року, як договори купівлі-продажу автомобіля. Аналіз зазначених доказів свідчать лише про те, що позивач був наділений правом на керування та розпоряджання автомобілем, що й вказано в самих довіреностях від 16.10.2011 року та 20.01.2014 року, які посвідчені нотаріально. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А. 16.10.2011 року, зареєстровану в реєстрі № 10281 та довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. 20.01.2014 року, зареєстровану в реєстрі № 57 удаваними правочинами, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що зазначені довіреності, які є одностороннім правочином були вчинені відповідачами ([PERSON], [PERSON].) для приховання іншого правочину, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача про визнання дійсним договорів купівлі-продажу спірного автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль, слід зазначити наступне. Згідно частини 1 ст.328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до частин 1, 4 ст.334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту статей 203, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно частини 2 ст.220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, умовою визнання не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу дійсним, є ті обставини, коли сторони договору домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. В спірному випадку між сторонами існують інші правовідносини, які ґрунтуються на представництві згідно нотаріально посвідченої довіреності користування і розпорядження транспортним засобом, яка видана і нотаріально посвідчена 16.10.2011 року та 20.01.2014 року, тобто, в той же день, коли, як вказує позивач і його представник, був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля. З наведеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 16.10.2011 року з'явились до нотаріуса і уклали нотаріально посвідчену довіреність, якою відповідач [PERSON], як власник автомобіля, реалізував та підтвердив своє волевиявлення на надання дозволу щодо користування і розпорядження належним йому автомобілем на користь [PERSON], [PERSON] [PERSON] (від імені [PERSON].) уповноважив позивачку [PERSON] 20.01.2014 року на надання дозволу щодо користування і розпорядження належним [PERSON] на праві власності автомобілем. [PERSON] даними довіреностями залишив за собою право на їх скасування відповідно до правил ст.249 ЦК України. В матеріалах справи відсутні докази про зняття відповідачем автомобіля з обліку у відповідних органах для його продажу. Доказів про виконання сторонами договору купівлі-продажу автомобіля з моменту укладення довіреностей суду не надано, оскільки передача автомобіля позивачу фактично відбулася на виконання нотаріально посвідченої довіреності. Крім цього, позовні вимоги про визнання довіреностей договорами купівлі-продажу автомобіля по своїй суті протирічать позовній вимозі про визнання за позивачкою права власності на цей автомобіль, оскільки при визнанні договору дійсним вважається, що право власності перейшло до покупця за цим договором, тобто, в спірному випадку з моменту укладення довіреностей, а при визнанні права власності за рішенням суду дане право виникає у набувача при набранні таким рішенням законної сили та його державній реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 і 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. ЗУ «Про дорожній рух» та Постанова Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин із відповідачем) пов'язує перехід права власності на рухоме майно - автомобіль шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника, з чого випливає, що до спірних правовідносин правила частини 2 ст.220 ЦК України не підлягають застосуванню. Позивачка не скористалась наявним у неї та відповідачами [PERSON] [PERSON] правом, визначеним довіреностями здійснити визначеним законодавцем порядком належно укласти та оформити безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 зі змінами від 18.11.2015 року № 941. В постанові №6-162цс12 від 30.01.2013р. Верховний Суд України висловив правову позицію, яка є джерелом права, по те, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст.210, частиною 3 ст.640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Судом також враховуються ті обставини, що договори купівлі-продажу автомобіля, якими позивачка просить визнати довіреності були посвідчені 16.10.2011 року та 20.01.2014 року, а з даним позовом позивачка звернулась до суду лише 13.10.2015 року після того, як в січні 2015 року було здійснено затримання автомобіля та на спірний автомобіль 17.11.2013 року ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві було накладено арешт у зв'язку із борговими зобов'язаннями відповідача [PERSON] (власника автомобіля). Сукупність наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити з мотивів їх недоведеності та безпідставності. Щодо вимоги позивачки про зняття арешту з автомобіля, накладеного постановою від 17.11.2013 року головним державним виконавцем Ушенком Ю.П. ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, з метою стягнення боргу з відповідача [PERSON] (власника транспортного засобу), суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 383 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під решту. Оскільки, у судовому засіданні не встановлено передбачених підстав для набуття права власності на спірний автомобіль позивачкою, то у позивачки відсутнє право вимоги зняття з арешту, накладеного на спірний автомобіль компетентним органом, а тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Разом з тим, обговорюючи позиції позивачки, її представника, відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], які відповідно підтримали та визнали позовні вимоги, суд не приймає їх до уваги, оскільки зазначені позиції протирічать сукупності наведених обставин та вимог закону. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed