Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування будинку [ADDRESS], посвідченого 7 грудня 1994 року Васильківською районною державною нотаріальною конторою Київської області, за реєстровим № 4131, між її покійними чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] та його скасування через ненадання нею на це, як дружиною яка має право на частку спільного сумісного майна подружжя, відповідного дозволу. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Наполягав на тому, що строки позовної давності ними не пропущені, оскільки про дарування спірного будинку заявниці стало відомо лише 25 жовтня 2011 року після розподілу рішенням Васильківського міськрайонного суду між сторонами у цій справі спірного будинку як спадкового майна її померлого сина [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник, не заперечуючи обставин укладення спірного правочину, вимоги позову не визнали, вважаючи, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом. Відповідач [PERSON] - колишня дружина сина позивача, підтримала вимоги позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з вимогами положень ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з положень ч.ч. 1 і 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), його вимоги щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності нового ЦК України, застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої зазначеного ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.ст.41 і 42 ЦК України (в редакції 1963 року), угодами визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть укладатися в письмовій формі. Згідно з положеннями ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Як вбачається з положень ст.112 ЦК України (в редакції 1963 року), майно може належати на праві спільної власності двом громадянам. Спільна власність без визначення часток є сумісною власністю. Положеннями ст.ст.22 і 23 КпШС України (що діяв станом на грудень 1994 року - час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Поняття та здійснення дарування визначено положеннями Глави 22 ЦК України (в редакції 1963 року). Як вбачається з положень п.35 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року), справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку, а в разі особистого подання такої заяви нотаріусу, останній встановлює особу заявника та перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Згідно з положеннями ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.257 та ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, загальна тривалість якої складає три роки, є підставою для відмови у позові. Судом достовірно встановлено, що позивач 16 червня 1973 року уклала шлюб із [PERSON], якій помер [INFO]. У відповідності до свідоцтва від 27 січня 1987 року, [PERSON] - чоловікові позивача, на праві власності належав будинок [ADDRESS], якій 7 грудня 1994 року на підставі договору дарування, посвідченого Васильківською районною державною нотаріальною конторою Київської області, за реєстровим № 4131, він подарував своєму та синові заявниці - [PERSON], якій [INFO] помер. Згідно заяви від 5 грудня 1994 року на ім'я Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області, позивач надала згоду на здійснення дарування вищезазначеного спірного будинку чоловіком синові. У відповідності до висновку експерта № 790-ВКЕ від 8 січня 2014 року, підпис від імені позивача у заяві від 5.12.1994 року виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням її дійсних підписів з попереднім тренуванням. Як вбачається з судового рішення Васильківського міськрайонного суду від 25 жовтня 2011 року у цивільній справі № 2-1846/11, за заявницею у зазначеній справі було визнано право власності на 1/3 частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті її сина [PERSON] Таким чином, враховуючи недотримання відповідними сторонами при укладенні 7 грудня 1994 року спірного правочину щодо дарування житлового будинку вимог цивільного законодавства, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його недійсності та необхідності скасування. Суд також звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON], яка є представником інтересів неповнолітньої [PERSON] та її представником, не надано будь-яких об'єктивних доказів про знання заявницею про укладення спірного правочину з моменту його укладення, а, відповідно, і доказів порушення нею строків позовної давності на звернення до суду з зазначеним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved