Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, який у серпні 2016 року збільшив та пред?явив вимоги до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в обґрунтування якого позивач посилався на те, що [INFO] померла його мати [PERSON], яка за складеним ще 19 березня 2003 року заповітом заповіла йому усе майно, до складу якого входила і квартира [ADDRESS], оригінали правовстановлюючих документів на яку (нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, технічного паспорту) завжди знаходилися у матері, а в подальшому у нього, проте після звернення за оформленням спадщини до нотаріальної контори виявилося, що вказана квартира відчужена, спочатку за договором купівлі-продажу від 23 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], потім за договором купівлі-продажу від 16 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], потім за договором купівлі-продажу від 25 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], що вважає недійсними правочинами, оскільки перше відчуження відбулося менш ніж через шість місяців після відкриття спадщини і на підставі свідоцтва про право власності, яке є підробним у зв?язку з тим, що за відповіддю міської ради виконкомом міської ради ніколи не видавалося таке свідоцтво, а також у зв?язку з перебуванням оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру на ім?я [PERSON] у самої спадкодавиці, тому позивач, згідно збільшених позовних вимог, просив суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В. 23 березня 2016 року за реєстровим №192 та рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 28895922 від 23 березня 2016 року, номер запису про право власності 13833657 за яким було набуто право власності на спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON]; договір дарування серії НАТ №973449, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В. 01 квітня 2016 року за реєстровим №214 та рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 29053170 від 01 квітня 2016 року, номер запису про право власності 13975350 за яким було набуто право власності на спірну квартиру [PERSON]; договір купівлі-продажу серії НАТ № 049711, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В. 16 квітня 2016 року за реєстровим №186 та рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 29285641 від 16 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14194889 за яким було набуто право власності на спірну квартиру [PERSON]; договір купівлі-продажу серії НАТ №049780, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В. 25 травня 2016 року за реєстровим №276 та рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 29755266 від 25 травня 2016 року, номер запису про право власності 14662825 за яким було набуто право власності [PERSON], а також покласти на відповідачів судові витрати. Не визнавши зазначені вимоги [PERSON] пред?явила зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], вказавши третіми особами - [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В., приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В., та просила суд зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] та вселити її у вказану квартиру, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що за кошти отримані від продажу земельних ділянок, виділених чоловіку та сину за участь в антитерористичній операції, придбали за 535 тис. грн. (еквівалентно 21 тис. доларів США) квартиру [ADDRESS], яку нотаріального оформили за згодою з чоловіком [PERSON] на позивача [PERSON], якій продавець [PERSON] при посвідченні угоди віддав комплект ключів від квартири та під?їзду, однак коли вони приїхали заселятися квартиру їм відчинив молодий хлопець та дівчина, які назвалися квартирантами і які показували квартиру перед продажем, та попросили нетривалий час пожити там, проте в подальшому виявилося, що то були не квартиранти, а шахраї, квартира продана нібито по підробленим документам та потрапити в неї позивач вже більше не змогла, у зв?язку з чим чоловік [PERSON] звернувся до правоохоронних органів. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник свій позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, не визнавши вимоги зустрічного позову та наполягаючи на відмові у його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], який також є і третьою особою за первісним позовом, в судовому засіданні первісний позов не визнав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні зустрічного позову з наведених у позовній заяві підстав. Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який є відповідачем за зустрічним позовом, заперечень проти позову не надали, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, явку представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили та про відкладення розгляду справи не клопотали. Треті особи - приватний нотаріус Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В., Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В., Дніпропетровська міська рада, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули та у поданих заявах кожний окремо клопотали про розгляд справи у відсутності них та їх представників з вирішенням справи згідно діючого законодавства, на підставі чого суд згідно ст. 36 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності цих осіб. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] у віці 77 років померла [PERSON], про що Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, 24 грудня 2015 року вчинено актовий запис та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с. 5, т.2 а.с. 128). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 19 березня 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Сусловою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №1034 (а.с.6), яким заповіла усе належне їй майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не було і з чого б не складалось, а також все те, на що вона матиме право, [PERSON]. За даними свідоцтва про народження [PERSON] є сином [PERSON] (т.2 а.с.72). 29 січня 2016 року [PERSON] звернувся до П?ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] за заповітом від 19 березня 2003 року (т.2 а.с.3). При цьому, позивач подав нотаріусу оригінал договору купівлі-продажу квартири від 13 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Іщенко Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5111 (т.1 а.с.8), згідно з яким [PERSON] придбала за 12650,00 грн. у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира на підставі цього договору зареєстрована на праві власності в КП «ДМБТІ» 24 грудня 1999 року в реєстровій книзі №451п за реєстровим №685-325 (т.1 а.с.8-зворот). Разом з тим судом встановлено, що 23 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за 122, за умовами якого квартиру [ADDRESS] [PERSON] продав [PERSON], право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію від 23 березня 2016 року за індексним номером 28895922, номер запису про право власності 13833657 (т.1 а.с.66, 79-80). В подальшому на підставі договору дарування від 01 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботя А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 214, [PERSON] подарував придбану за договором від 23 березня 2016 року квартиру [PERSON] (т.1 а.с.88), право власності за якою зареєстровано 01 квітня 2016 року згідно рішення про державну реєстрацію, індексний номер 29053170, номер запису про право власності 13975350 (т.1 а.с.89). За договором купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В., зареєстрованим в реєстрі за №186, [PERSON] продала вказану вище квартиру [PERSON], право власності за яким зареєстровано 16 квітня 2016 року згідно рішення про державну реєстрацію, індексний номер 29285641, номер запису про право власності 14194889 (т.1 а.с.83, 102). В решті, за договором купівлі-продажу квартири від 25 травня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 276, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] за ціною 80000,00 грн. (т.1 а.с.100), та за нею зареєстровано право власності на цю квартиру 25 травня 2016 року згідно рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 29755266, номер запису про право власності 14662825 (т.1 а.с. 184). Разом з тим, судом встановлено, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано було в КП «ДМБТІ» 24 грудня 1999 року в реєстровій книзі №451п за реєстровим №685-325 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Іщенко Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5111, згідно з яким [PERSON] придбала цю квартиру у [PERSON] При цьому, на підставі даних інвентарної справи судом встановлено, що [PERSON] придбала спірну у даній справі квартиру у [PERSON], [PERSON], яка діяла за себе та як представник неповнолітнього сина [PERSON] за договором купівлі-продажу від 05 травня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Продан О.Г., зареєстрованим в реєстрі за №2734 (т.2 а.с.39-40). Первісно ж право власності на цю квартиру набули [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в порядку приватизації державного житлового фонду на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Дніпрометробуд» 18 червня 1997 року згідно розпорядження органу приватизації №1с-171 від 18 червня 1997 року (т. 2 а.с.26), що було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 30 червня 19999 року у реєстровій книзі за №320п-15. Одночасно судом встановлено, що підставою належності права власності на спірну квартиру при посвідченні договору купівлі-продажу від 23 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Дроботею А.В, зазначено свідоцтво про право власності на житло від 18 червня 1999 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 18 червня 1999 року №1с-171, зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ в реєстровій книзі за №320п-15, ксерокопія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 72). Разом з тим, за даними довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 24 травня 2016 року №5766, наданої нотаріусу П?ятю ДДНК на запит від 29 січня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентарній справі на об?єкт за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Іщенко Н.Д. за реєстровим №5111, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №451п за реєстровим №685-325 (т.2 а.с. 55 ). Вказані обставини в повному обсязі узгоджуються з даними та документами, що містяться в інвентарній справі на квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.22-69), в якій, окрім вище наведених документів про усіх власників до [PERSON], наявна довідка від 04 вересня 2012 року за вих. №11751, адресована Управлінню праці та соціального захисту населення Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, в якій КП «ДМБТІ» повідомляє, що згідно реєстраційних книг станом на 06 серпня 2012 року зареєстровано право власності за [PERSON], окрім іншого майна, на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 1999 року (т.2 а.с. 50-51). Також за даними відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 22 серпня 2016 року за вих. №11596 запит щодо нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] до КП «ДМБТІ» ДОР від приватного нотаріуса Ужгородського МНО Дроботя А.В. не надходив, відповідь не надавалась (т.2 а.с.68-69). Крім того, згідно відповіді Дніпропетровської міської ради від 16 серпня 2016 року за вих. №7/23-1344 розпорядження органу приватизації виконкому міської ради від 18 червня 1999 року № 1с-171 щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS] ніколи не видавалось (т.2 а.с.101-102). За встановлених обставин, суд приходить висновку, що свідоцтво про право власності на житло від 18 червня 1999 року, виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 18 червня 1999 року №1с-171 ніколи не видавалось, зокрема, [PERSON], [INFO], який станом на 18 червня 1999 року взагалі був неповнолітнім. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 635 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як встановлено судом, на день відкриття спадщини після [PERSON] квартира [ADDRESS] належала їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 13 грудня 1999 року, та, відповідно, увійшла до складу спадщини. Позивач [PERSON] у строки та в порядку, передбачені ст.ст. 1269 ,1270 ЦК України подав заяву про прийняття спадщини після [PERSON], а тому спадщину, що відкрилася [INFO] прийняв за правилами статті 1268 ЦК України, частиною 3 якої передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, оскільки [PERSON], який вчинив 23 березня 2016 року купівлю-продаж спірної квартири права власності на товар який продає (квартиру) не мав, оскільки для укладення правочину використовував підроблений правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності на житло від 18 червня 1999 року), то його дії не були спрямовані на реальну передачу нерухомого майна у власність як товару купівлі-продажу, а тому, з огляду на те, що кошти фактично покупцю [PERSON] не передавалися і доказів передачі коштів суду не надано, такий договір купівлі-продажу від 23 березня 2016 року належить визнати недійсним згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому, підлягають задоволенню і вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 28895922 від 23 березня 2016 року, номер запису про право власності 13833657, які є похідними від вимог про визнання недійсним договору від 23 березня 2016 року. Згідно з ч.3 ст. 234 ЦК України правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Судом встановлено, що оскільки позивач постійно мав доступ до спірної квартири, мав правовстановлюючі документи на неї, бував у цій квартирі, про наявність угод з відчуження цієї квартири не знав, то фактично на червень 2016 року володів вказаною квартирою, що також підтверджується викладеними у зустрічній позовній заяві фактичними обставинами щодо недопуску позивачем до квартири [PERSON] у зв?язку з фактичним володінням і користуванням цією квартирою позивачем. Суд наголошує, що кожен має право на повагу його власності за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дотримання якого держава має забезпечити. У зв'язку з цим, суд відзначає, що з юридичної точки зору не відбулося примусового відчуження чи припинення прав спадкоємця, але де-факто через дії відповідача [PERSON] з реалізації спірної квартири як власної і набутої з підстав, не пов?язаних зі спадкуванням, позивач втратив можливість власною волею визначати долю своєї спадкової квартири, хоч би і без позбавлення його фактичного володіння, що у сенсі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, за прецендентною практикою тлумачення ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Спорронс і Льонирот проти Швеції», А52 (1982), рішення від 30.05.2000 у справі «Бельведере Альберг'ера проти Італії»), є непрямою експропріацією у спосіб, що не сумісний з правом на повагу своєї власності, наслідком чого у цій справі є заперечення самої дійсності прав позивача. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, після визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 березня 2016 року наступні правочини з відчуження спірного майна визнанню недійсними не підлягають, позивач не був стороною цих угод, а як такий, що фактично володіє своєю власністю має право на пред?явлення позову про визнання права власності, у зв?язку з чим вимоги про визнання договорів дарування від 01 квітня 2016 року, купівлі-продажу від 16 квітня 2016 року та від 25 травня 2016 року задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Одночасно судом встановлено, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25 травня 2016 року кошти передані [PERSON], право власності фактично зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте первісний договір купівлі-продажу цієї квартири від 23 березня 2016 року є недійсним, квартира відчужена без волі на те спадкоємця, якому спадщина належить з часу відкриття, та наразі розглядається кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06 квітня 2016 року за №12016040670001110 за ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 358, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України (за фактом шахрайства відносно спадкової квартири [PERSON]), в якому [PERSON] є потерпілою, а відтак, вирішення питання про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення у спірну квартиру до вирішення питання відшкодування шкоди в рамках кримінального провадження є передчасним, тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial