Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, з 15.07.2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивач, відповідач проживає окремо, участі у вихованні дітей не приймає, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, не бажає спілкуватися з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі. Крім того, як стверджує позивач, орган опіки та піклування, враховуючи захист дітей, надав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, як такого, що агресивно поводить себе. Також, позивач зазначає, що проти відповідача порушено кримінальну справу щодо погроз її вбити, та застосовано до відповідача обмежувальний припис. 18 жовтня 2019 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 28/. Ухвалою від 18 листопада 2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті /а. с. 34/. Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року позовну вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів залишено без розгляду. У відповідності до положень частини десятої статті 128, 190 ЦПК України, відповідачам направлялися засвідчені належним чином копії ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви з додатками за адресами місця фактичного проживання та реєстрації. Проте, рекомендовані листи, якими надсилалися копії позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження, повернувся відправнику без вручення адресату з помітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзиви на позов від відповідачів і заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, проти постановлення заочного рішення у справі категорично заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Діти постійно проживають з матір`ю в [ADDRESS] та перебуваю на її утриманні. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Обухівської районної державної адміністрації. Згідно з висновком Обухівської районної державної адміністрації від 02.10.2018 року відповідача [PERSON] слід визнати за можливе позбавити батьківських прав по відношенню до своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За результатами обстеження, яке було проведено під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав, встановлено, що у малолітнього [PERSON] , [INFO] виявлено неприязне ставлення до батька внаслідок його агресивної поведінки. Малолітня [PERSON] , [INFO] , відповідно до висновків психологічної експертизи має виражене негативне ставлення до батька з елементами відрази, остраху й відчуження. Показаннями свідків [PERSON] , яка є матір`ю позивача, [PERSON] та [PERSON] , які працюють у позивача, підтверджено, що відповідач дійсно тривалий час проживає окремо, участі у вихованні дітей не приймає, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, не бажає спілкуватися з дітьми. Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що відповідач неодноразово вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно позивача, створював несприятливу обстановку, не дбаючи про фінансовий стан та добробут сім`ї. Зокрема допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] додатково зазначив, що був очевидцем намагання з боку відповідача вчинити дії щодо викрадення дітей та також вказав, що відповідач ніколи не цікавився своїми дітьми та не дбав про їх фінансовий стан. Свідок [PERSON] дала суду подібні за змістом показання. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку своїх доньок, ухилявся від виконання своїх обов`язків по їх вихованню: не піклувався про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та не створював умов для отримання дітьми належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дітей є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, не намагався облаштувати належні умови для повноцінного розвитку дітей, забезпечити їх необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своїх дітей, тому позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] підлягає задоволенню. За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768,40 грн. у рівних частках з кожного. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved