Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що працював на ПрАТ «Азовелектросталь», де йому перестали виплачувати заробітну плату. Позивача 17.02.2015 року було звільнено за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений був лише 29.09.2015 року. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 18.02.2015 року по 29.09.2015 року. Також зазначає, що у зв'язку з порушенням права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 500,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує. Представник позивача в судове засідання не зявився. Відповідач в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, в яких позов не визнав, оскільки 29.09.2015 року позивачу була сплачена заборгованість по заробітній платі в повному обсязі. При цьому зазначив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 17.02.2015 року позивач не працював (цей день у табелі відмічений літерою «П», що є днем відсутності працівника на роботі у період простою), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинен був пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не зверталася, тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. Інші позовні вимоги також не визнав. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 01.07.2013 року по 17.02.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. 17.02.2015 р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Згідно довідки №3704 від 25.12.2015 року, виданої ПрАТ «Азовелектросталь» вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Платіжним дорученням №403, 404 від 25.09.2015 року позивачу перераховані грошові кошти в сумі 2960,85 грн., платіжним дорученням №20 від 28.09.2015 року позивачу перераховані грошові кошти в сумі 2072,59 грн., платіжним дорученням №14 від 29.09.2015 року позивачу перераховані грошові кошти в сумі 4836,05 грн. Разом з цим, в матеріалах справи мається довідка №3705 від 25.12.2015 року, надана ПрАТ «Азовелектросталь», відповідно до якої заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 25.12.2015 року складає 2941,07 грн. (компенсація за затримку виплати заробітної плати). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача №3705 від 25.12.2015 року та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 2941,07 гривень, однак позивач у своїх вимогах вказану заборгованість по заробітній платі не просить стягнути, в звязку з чим, суд розглядає справу лише у межах заявлених позивачем вимог. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 17.02.2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 17.02.2015 року стоїть позначка «П», яка є днем відсутності працівника на роботі у період простою. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Разом з тим, позивачем у позові вказано, що 17.02.2015 року він не працював, однак в цей день приходив на підприємство для оформлення звільнення, але вважає, що оскільки звільнення було проведено та він отримав трудову книжку в день звільнення і закінчив оформлення обхідного листа при звільненні, тому відповідач повинен був провести з ним розрахунок в день звільнення. З урахуванням наведеного, виходячи з того, що позивач в день звільнення не працював, а відвідував підприємство на нетривалий час для подачі заяви про звільнення і покинув підприємство до закінчення робочого дня, в заяві про звільнення не навів вимоги про проведення розрахунку в день звільнення і не предявив таку вимогу до адміністрації в подальшому до звернення з позовом до суду, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по час предявлення позову до суду у відповідності із положеннями ст. 117 КЗпП України не має, оскільки за положеннями ст. 116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то роботодавець зобовязаний виплатити всі суми, що належать йому до сплати, не пізніше наступного дня після предявлення вимоги звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач 13.10.2015 року звернувся до Іллічівського районного суду м.Маріуполя із даною позовною заявою, з письмовою заявою про розрахунок до відповідача після свого звільнення не звертався, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати звернення із позовною заявою до суду 13.10.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з моменту звернення до суду з позовом, тобто з 13.10.2015 року по день ухвалення рішення, оскільки станом на теперішній час відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно наданої відповідачем довідки-розрахунку №3501 від 18.11.2015 року вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 156,57 грн. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем 8,2 години середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з 13.10.2015 р. по 09.03.2016 р. складає 103 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 13.10.2015р. по 09.03.2016р. складає 16126,71 грн. (103 дні х 156,57 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 16126,71 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода яку позивач оцінює у 500,00 гривень. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. - за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial