Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У жовтні 2015 року до суду звернулося ПАТ «[PERSON] Аваль» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р., мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] всупереч вимогам зазначеного кредитного договору та графіку погашення кредиту своєчасно не повернув позичених коштів, в результаті чого виникла заборгованість по неповернутому кредиту та відсотками в загальному розмірі 13944,03 долари США, яку слід стягнути з відповідача. У грудні 2015 року до суду звернувся [PERSON] із зустрічним позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. [PERSON] просив: визнати недійсним кредитний договір №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р., визнати недійсним договір іпотеки від 28.11.2006р., зобовязати банк відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки однокімнатної квартири №32, яка знаходиться за адресою м.Збараж вул.Грушевського, №64 та визнати його зобовязання за кредитним договором №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р. виконаними. Свої вимоги мотивує тим, що договори укладено з істотними порушеннями законодавства, а саме: надання кредитних коштів банк підтверджує випискою з позичкового рахунку 2213, а не первинним бухгалтерським документом. Крім того, кредитний договір є недійсним, оскільки банк не мав права здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Банком, в порушення п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.3.2 Постанови Нацбанку від 10.05.2007р. №168, в кредитному договорі передбачена сума сплати в доларах США відповідно до графіка погашення кредиту без розшифровки реальної вартості кредитку, відсутній розрахунок у національній валюті, доданий до договору додаток №2 не дає реальної вартості кредиту. Також [PERSON] вказує, що він на час укладення даного договору іпотеки квартири №32 в м.Збаражі по вул.Грушевського, 64, мав малолітню дитину. А тому, враховуючи вимоги Законів України «Про охорону дитинства», вищевказаний договір іпотеки повинен був бути укладений лише з дозволу органів опіки і піклування, чого не було зроблено. В судовому засіданні представник позивача-відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] підтримав позовні вимоги і просив позов задовольнити, посилаючись при цьому на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Зустрічний позов не визнав та просив в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити за безпідставністю. В судовому засіданні, [PERSON], [PERSON], представники відповідача-позивача [PERSON], підтримали позовні вимоги [PERSON] і просили визнати недійсними кредитний договір №014/0013/82/29042 та договір іпотеки серії ВЕІ №506668, які було укладено 28.11.2006р. між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], зобовязати ПАТ «[PERSON] Аваль» відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки однокімнатної квартири №32, яка знаходиться за адресою м.Збараж вул.Грушевського, №64 та визнати зобовязання [PERSON] за кредитним договором №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р. виконаними, із підстав, які було викладено у зустрічній позовній заяві, у звязку із чим позов ПАТ «[PERSON] Аваль» не визнали та просили в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що предметом судового спору є питання про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р. в розмірі 13944,03 долари США. Також предметом судового спору є питання про визнання недійсними кредитного договору №014/0013/82/29042 та договору іпотеки серії ВЕІ №506668, які було укладено 28.11.2006р. між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], зобовязання ПАТ «[PERSON] Аваль» відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки однокімнатної квартири №32, яка знаходиться за адресою м.Збараж вул.Грушевського, №64 та визнання зобовязання [PERSON] за кредитним договором №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р. виконаними. Так, судом встановлено, що 28 листопада 2006 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0013/82/29042, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 20300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних на умовах визначених договором, на строк 240 місяців з 28.11.2006р. по 27.11.2022р. (а.с.13-17). 28.11.2006р. між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] укладено договір іпотеки серії ВЕІ №506668, який був посвідчений приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4381, згідно якого, з метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед банком по вищевказаному кредитному договорі №014/0013/82/29042 від 28.11.2006 року, в іпотеку передано квартиру №32, що розташована по вул.Грушевського, 64, в м.Збаражі Тернопільської області, що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу 28.11.2006р. за реєстром №4376, зареєстрованого в Збаразькому районному бюро технічної інвентаризації за №122 в реєстровій книзі за №1. Дані обставини знайшли своє підтвердження копією договору іпотеки від 28.11.2006р. (а.с.77-79), копією договору купівлі-продажу від 28.11.2006р. (а.с.80). Як вбачається з досліджених в судовому засіданні кредитного договору та договору іпотеки сторонами досягнуто згоди щодо всіх умов договорів, зокрема, щодо суми, валюти, строку дії, графіка повернення кредиту і забезпечення вимоги, що витікають з кредитного договору. Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто. Згідно ст.509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, перерахованих в ст.11 ЦК України і повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до закону, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що умови договору відповідачем-позивачем [PERSON] не виконувались, станом на 28.09.2015р. він має заборгованість в сумі 13944,03 доларів США. Дана обставина знайшла своє підтвердження розрахунком заборгованості (а.с.6-11). Таким чином, заборгованість [PERSON] перед ПАТ «[PERSON] Аваль» по кредитному договору №014/0013/82/29042 від 28 листопада 2006 року складає 13944,03 доларів США, що еквівалентно 301414,02 грн., із них: заборгованість за кредитом -12157 доларів США (в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 198,82 доларів США), заборгованість за відсотками -1787,03 доларів США (в тому числі прострочена заборгованість за відсотками 1704,76 доларів США). Оскільки відповідач-позивач [PERSON] не належним чином виконує взяті на себе зобов`язання, позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» підлягають захисту шляхом стягнення в користь останнього із [PERSON] суму неповернутого кредиту, заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом. Стаття 11 ЦПК України передбачає розгляд цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд неодноразово роз`яснював представникам сторін, що обставини справи мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд неодноразово сприяв представникам сторін у поданні додаткових доказів, шляхом задоволення їх клопотань та надавав терміни для представлення доказів, у зв`язку із чим неодноразово відкладався розгляд справи. Суд не може вказувати сторонам, які докази необхідно надати суду для підтвердження своїх вимог та з власної ініціативи витребувати докази, оскільки згідно із вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.11, ст.60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом і які не стосуються предмета доказування. Враховуючи те, що обов'язок щодо доказування покладається на сторони, суд вважає, що вказану справу слід вирішувати на підставі наявних доказів. Так, [PERSON] просив визнати недійсним укладений між сторонами по справі кредитний договір №014/0013/82/29042 від 28.11.2006р., з тих підстав, що банком порушено умови договору, щодо порядку надання кредитних коштів. Суд критично оцінює дане твердження відповідача-позивача [PERSON], оскільки вказані обставини спростовуються копією меморіального ордеру №3/74/29042 від 28.11.2006р. (а.с.107), договором застави від 28.11.2006р. після укладення того ж дня договору купівлі-продажу квартири, на купівлю якої були надані отримані кредитні кошти (а.с.77-79, 80). Також суд критично оцінює твердження відповідача-позивача [PERSON] про те, що банк не мав права здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а тому кредити слід вважати отриманим у гривні (а.с.259-263). Так, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Суд, беручи до уваги, що банк має банківську ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.34-37), а тому приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором, підлягає стягненню у доларах США без зазначення гривневого еквіваленту. При цьому, суд враховує висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа №6-145цс14). Крім того, суд критично оцінює твердження відповідача-позивача [PERSON] про те, що в порушення п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.2 Постанови Національного банку України від 10.05.2007р. №168, в кредитному договорі передбачена сума сплати в доларах США відповідно до графіка погашення кредиту без розшифровки реальної вартості кредиту, відсутній розрахунок у національній валюті, доданий до договору додаток №2 не дає реальної вартості кредиту. Оскільки дані норми, на які посилається [PERSON], не можуть бути застосовані до регулювання правовідносин між сторонами спору, які виникли у 2006 році. Разом з тим, суд критично оцінює твердження відповідача-позивача [PERSON] про те, що він на час укладення даного договору іпотеки квартири №32 в м.Збаражі по вул.Грушевського, 64, мав малолітню дитину, а тому, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», договір іпотеки повинен був бути укладений лише з дозволу органів опіки і піклування, чого не було зроблено. Оскільки в судовому засіданні судом встановлено, що права малолітньої особи [PERSON] не порушувалися, на момент передачі квартири в іпотеку банку майнових прав на неї у дитини не було, що також стверджується паспортними даними [PERSON] та копією будинкової книжки (а.с.28-30, 82-85). Суд приходить до висновку, що норма ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування та укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті укладення майнових прав дитини. Отже на момент підписання договору іпотеки права малолітнього [PERSON] не порушувалися, а оспорюваний договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства. При цьому, суд враховує висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа №6-2940 цс15). Інших обставин, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, зобовязання ПАТ «[PERSON] Аваль» відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки та визнання зобовязання [PERSON] за кредитним договором виконаними, судом не встановлено. Таким чином, оспорювані кредитний договір та договір іпотеки укладені з дотриманням вимог чинного законодавства. Враховуючи все вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач-позивачем [PERSON] та його представниками не доведені у судовому засіданні обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх вимог та судом не здобуто об'єктивних доказів переконливого характеру, які б свідчили про те, що оспорювані кредитний договір та договір іпотеки укладені з порушенням норм чинного законодавства, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, слід відмовити. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в користь ПАТ [PERSON] Аваль» 4521,21 грн. сплаченого судового збору. При цьому, суд бере до уваги платіжне доручення від 06.10.2015р. про сплату позивачем судового збору (а.с.1). Відповідно до вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. У зустрічній позовній заяві (а.с.60-69) позивач [PERSON] обєднав кілька (чотири) самостійних вимоги немайнового характеру, які пов'язані між собою, у зв'язку з чим йому слід було сплатити судовий збір окремо за кожну із таких вимог або загальною сумою у розмірах, установлених статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Суд встановив, що позивач [PERSON]М сплатив на час подачі зустрічного позову судовий збір в сумі 487,20 грн. (а.с.59), тобто лише за одну вимогу немайнового характеру, у зв'язку з чим йому слід додатково сплатити судовий збір станом на час розгляду справи в суді за кожну вимогу немайнового характеру в розмірі 551,20 грн., а загальна сума в розмірі 1653,6 грн. (551,20 грн. + 551,20 грн. +551,20 грн.). На час винесення рішення по справі суду не подано підтверджуючих документів про сплату [PERSON] вищезазначеного судового збору, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з [PERSON] необхідно стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 1653,6 грн.. На підставі наведеного та

Outcome: approved