Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

У жовтні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, в обґрунтування якого зазначила, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності - по 1/3, належить їй, відповідачу по справі та [PERSON] , який помер [INFO] . Вказана квартира складається з двох окремих ізольованих кімнат, житловою площею 17,3 кв.м та 10,8 кв.м, коридору 9,8 кв.м, кухні 7,2 кв.м, санвузла та ванної кімнати. Між співвласникам фактично склався порядок користування житловими приміщеннями, так позивачка займає кімнату 3 площею 10,8 кв.м, а відповідач займає кімнату 2, площею 17,4 кв.м. Відповідач комунальні послуги не сплачує та не несе витрат по утриманню житла та на пропозицію в добровільному порядку визначити порядок користування квартирою по фактично складеному - відмовився, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись з вказаним позовом до суду, в якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши собі кімнату 3, площею 10,8 кв.м, а [PERSON] кімнату 2 , площею 17,4 кв.м, при цьому місця загального користування: коридор, кухню, кладовку, туалет та ванну кімнату - залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Панченко С.М. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечень проти позову на надав. Просив прийняти рішення на розсуд суду з врахуванням його законних прав користування та розпорядження житлом. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/3 частині зареєстрована за: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12.04.2006 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10587118 від 10.05.2006 року. [INFO] року [PERSON] , [INFO] , помер та на день його смерті разом з ним за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: його мати - [PERSON] , [INFO] , сини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1, 2 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно матеріалів спадкової справи № 65/2017, відкритої 05.04.2017 року після смерті [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернувся до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Цього ж дня [PERSON] звернулась до Другої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про відмову від права на прийняття спадщини за законом. 19.04.2017 року [PERSON] звернувся до Другої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про відмову від права на прийняття спадщини за законом. Таким чином, [PERSON] належить 1/3 частина квартири згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12.04.2006 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, [PERSON] належить 1/3 частина квартири згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 12.04.2006 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, та 1/3 частина в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Спірна квартира відповідно до технічного паспорту становить загальну площу 49,81 кв.м., житлову 28,10 кв.м. Квартира складається з двох окремих кімнат: кімнати 2 площею 17,3 кв.м. з балконом площею 1,01 кв.м., кімнати 3 площею 10,8 кв.м, коридору 1 площею 9,8 кв.м., ванної кімнати 7 площею 2,1 кв.м., туалету 6 площею 1,0 кв.м., комори 4 площею 0,6 кв.м., кухні 5 площею 7,2 кв.м. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що з відповідачем склались неприязні стосунки, через які вона вимушена сплачувати за останнього нарахування по комунальним послугам, а також за власні кошти проводити ремонт житла, без визначення порядку користування квартирою не може розділити особові рахунки. В добровільному порядку визначити порядок користування жилими кімнатами спірної квартири та підсобними приміщеннями відповідач відмовляється. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Таким чином, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Встановивши, що співвласники не досягли згоди щодо порядку користування спільним майном, запропонований позивачкою порядок користування квартирою відповідає інтересам всіх її співвласників, фактично відповідає розміру їх часток у праві власності на житло, суд вважає можливим встановити порядок користування житловими приміщеннями в квартирі [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату 3 площею 10,8 кв.м., а [PERSON] житлову кімнату 2 площею 17,3 кв.м. з балконом площею 1,01 кв.м., інші приміщення: коридор 1 площею 9,8 кв.м., ванну кімнату 7 площею 2,1 кв.м., туалет 6 площею 1,0 кв.м., комору 4 площею 0,6 кв.м., кухню 5 площею 7,2 кв.м. залишити в загальному користуванні співвласників.

Outcome: approved