Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

У жовтні 2015 р. позивач звернувся до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] , вимогами якого є поділ майна, який просить здійснити наступним чином: -визнати особистою приватною власністю [PERSON] на 132/1000 частки в квартирі [ADDRESS] ; -поділити майно, набуте за час шлюбу, яке є спільною сумісною власністю сторін наступним чином: визнати за позивачем право приватної власності на 434/1000 частки в квартирі [ADDRESS] ; визнати за відповідачем право приватної власності на 434/1000 частки в квартирі [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 287500,00 на користь [PERSON] за його 1/2 частку вартості автомобіля «LexusPX-350». Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.01.2015 р. рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб, який було укладено між сторонами 29.07.1987 р., було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києвавід 25.10.2016 відкритопровадженняпосправі (а.с. 17). На підставі розпорядження від 21.07.2017 справу призначено повторний автоматизований розподіл у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Борденюка В.В. (а.с. 29). Ухвалою судді від 24.02.2017 справу призначено до судового розгляду (а.с. 31). На підставі розпорядження від 06.09.2017 по справі призначено повторний автоматизований розподіл у зв`язку з відстороненням судді Петренко Н.О. від правосуддя (а.с. 86). 11.09.2017 р. на підставі ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання (а.с. 88). У судовому засіданні 22.11.2018 до початку розгляду справи по суті, сторони заявили спільне клопотання про врегулювання спору за участі судді на підставі чого було зупинено провадження у цивільній справі №759/14245/16-ц на період проведення врегулювання спору за участю судді (а.с. 110). Представником позивача 03.12.2018 подано через канцелярію суду заяву про припинення врегулювання спору за участю судді у зв`язку із неможливістю вирішення спору шляхом мирного врегулювання (а.с. 112). Ухвалою суду від 03.12.2018 р. провадження по цивільнійсправі відновлено. Цивільну справу передано для визначення складу суду на підставі ст. 33 ЦПК України. На підставі розпорядження від 27.12.2018 справу призначено повторний автоматизований розподіл (а.с. 116). Ухвалою суду від 02.01.2019 р. справу прийнято до розгляду судді Миколаєць І.Ю. та вирішений подальший розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 117-118). Ухвалою суду від 20.03.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 130-131). У судовому засіданні представником позивача надані письмові пояснення по справі щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за відчуження без згоди позивача автомобіля, у яких просить стягнути з відповідачки 1/2частину вартості автомобіля (а.с. 162-164), інші позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача частково заперечував у задоволенні позовних вимог. Щодо позовної вимоги щодо поділу квартири [ADDRESS] , відповідач просить визнати її спільною сумісною власністю подружжя та розділити в рівних частинах. Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за відчуження без згоди позивача автомобіля, то відповідач заперечує, оскільки даний автомобіль було відчужено батькові відповідачки ще в шлюбі та лише за «символічну ціну, тобто набагато нижчої за її ринкову вартість. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідноіз ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторонни мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд, встановивши обставини та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків. 29 липня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб в відділі РАГС Подільського РИК м. Києва, про що було зроблено запис за №638 (а.с. 6). Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2015 року по справі №759/17081/14-ц шлюб між сторонами було розірвано (7-8). За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду Українивід 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме та рухоме майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль «LexusPX-350», державний номер [NUMBER] . Щодо позовної вимоги про поділ трьохкімнатної квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. 15 квітня 2003 року було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,00 кв.м. та житловою площею 53,80 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2003 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. в реєстрі за №481 (а.с. 9-10). Право власності на квартиру було оформлено на позивача по справі, [PERSON] .Вартість квартири згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2003р. становила 143 112 (сто сорок три тисячі сто дванадцять ) грн. 00 коп. При цьому з метою придбання вищезазначеної квартири, як стверджуєпозивач, він 15.04.2003 року продав свою двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане 04.06.1997 року Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва згідно з розпорядженням від 04.06.1997 р. №1512 та зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.06.1997 року за реєстровим №1791 на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , виданого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 24.03.2003 року №2-851 та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації 26.03.2003р. в реєстрову книгу №1136-8 за реєстровим №1791(а.с. 11-12, 13-14). Як вбачається з довідки приватного нотаріуса Чернокур О.М. від «12» жовтня 2016 року, квартира [ADDRESS] була продана позивачем 15.04.2003 р. за ціною 19000 (дев`ятнадцять) тисяч 00 грн., що підтверджується нотаріальним договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2003р., зареєстрованим в реєстрі за №1265у (а.с. 15, 77). Позивач,посилаючись на те, що вказана квартира набута ним у власність у порядку, передбаченому приписами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що вказано у Свідоцтві, заперечує відносно поділу квартири [ADDRESS] в рівних частках.Позивач вважає, що оскільки квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, та відповідно не підлягає розподілу, посилаючись при цьому на ст. 57 Сімейного кодексу України, у редакції, на момент звернення до суду, а тому 132/1000 частка квартири, яка була придбана з урахуванням коштів від продажу квартири [ADDRESS] , належить позивачу на праві особистої приватної власності. Проте суд не погоджується з цим, оскільки у даному випадку керується тими нормами законодавства, які діяли на момент виникнення права власності на певне нерухоме майно. Набуття позивачем права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] відбулася 04.06.1997 року в порядку приватизації, тобто в період його перебування у шлюбі з відповідачем. Статтею 57 СК України, чинною на час набуття права власності відповідачем, не передбачалося, що набуття в порядку приватизації майно є особистою приватною власністю. Отже, 1/2 частина цієї квартири була спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, 1/2 частину вказаної квартири позивач набув як спадкоємиць майна [PERSON] (а.с.13/14). За нормами діючого на той час законодавства, саме ця 1/2 частина квартири визнається особистою приватною власністю позивача. Однак, позивачем не доведено належними допустимими та достатніми доказами про те, що частина коштів, яка була отримана від продажу цієї частки квартири була внесена на купівлю спірної квртири. Отже, спірна квартира [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу між сторонами - по 1/2 частини квартири. Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля «LexusPX-350»слід зазначити наступне. Позивач вказує, що транспортний засіб марки був придбаний під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти сторін, отже є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі як подружжя. З пояснень сторін вбачається, що в 2009 році сторони придбали у спільну сумісну власність автомобіль «LexusPX -350», рік випуску 2007, державний номер [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано на відповідачку по справі. Автомобіль було придбано в 2009 році за ціною в гривні, еквівалентній 45 000 доларів США в офіційному салоні Lexus. Однак, з листа Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 30.03.2017 року вбачається, що транспортний засіб марки «LexusPX -350», рік випуску 2007, державний номер [NUMBER] 24.09.2014 р. був перереєстрований на гр. [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 759809 від 22.09.2014 р., яка була видана ТОВ «ІННВТО» (а.с. 43). Позивач зазначає, що даний автомобіль, який було ними придбано за спільні кошти, був відчужений відповідачем без згоди позивача. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Оскільки відповідачка порушила майнові права, які підлягають захисту, позивач мав право, в силу ст.65 СК, або пред`явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної йому частки від вартості цього автомобіля, чим він і скористався. Із цього слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов`язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, та повинен бути поділеним між сторонами в рівних частках, але зважаючи на те, що відповідачка відчужила зазначений автомобіль без згоди позивача та позивач не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, суд вважає, що позивач має право на грошову компенсацію його частки у цьому майні. Відповідачем не заперечується факт того, що автомобіль був переоформлений на її батька. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна, проведеного ТОВ «Укрекспертиза-Центр», ринкова вартість оцінюваного автомобіля «LexusPX -350», рік випуску 2007, державний реєстраційний номер [NUMBER] , станом на дату відчуження - 24.09.2014р. становила 444 879 грн. або за курсом НБУ станом на дату оцінки - 34 369 доларів США (а.с. 44-67). Відчуження (переоформлення) автомобіля LexusPX -350, 2007 року випуску відбулось без згоди позивача та відома в період коли шлюбні відносини позивача та відповідача були фактично припинені, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Вказані обставини роз`яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007, згідно з яким, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Оскільки своєї згоди на відчуження автомобіля «LexusPX -350», який був придбаний сторонами під час шлюбу позивач не давав, грошових коштів в розмірі 1/2 частини вартості спірного автомобіля не отримував від відповідачки, а отже позовна вимога про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля «LexusPX-350» підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідноіз ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторонни мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: partial