Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку № 31 по провулку Херсонському, у м. Миколаєві. Право власності на іншу 1/2 частину цього будинку зареєстровано за [PERSON], який помер 05.11.2004 р. При житті [PERSON] мав домовленість з відповідачем по даній справі - [PERSON] про продаж останньому вищевказаного будинку, отримав за це відповідний аванс, та дозволив проживати у будинку, але оформити договір купівлі-продажу вони не встигли через смерть [PERSON] Позивачка зазначає, що між нею та [PERSON] не була досягнута домовленість про купівлю-продаж належної їй частини будинку, тому вона звернулась до [PERSON] та його матері - [PERSON], і її чоловіка - [PERSON] з вимогою виселитися із належного їй будинку, однак відповідачі відмовляються зробити це у добровільному порядку. Через це позивачка не може вселитись до належного їй будинку та користуватись ним на власний розсуд. Крім цього, позивачка вказала, що за час проживання відповідачів у будинку, вони самовільно і без її відома, побудували господарські та побутові споруди, які порушують права та інтереси позивачки як власника вказаного житлового будинку. Посилаючись на неможливість у позасудовому порядку вирішити виниклий спір та захистити свої права власника будинку, позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом, в якому просить: ●Усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком № 31 по провулку Херсонському у м. Миколаєві, шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вказаного будинку без надання їм іншого житлового приміщення; ●Усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована за вищевказаною адресою шляхом знесення самочинно побудованих відповідачами споруд. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, про час та місце судового засідання по справі була повідомлена своєчасно та належним чином, її представник у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, були повідомлені своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову з тих підстав, що відповідач разом із членами його сім'ї вселились до будинку на законних підставах, зі згоди позивачки та [PERSON], який на той час був власником даного будинку. Це вселення відбулось після досягнення домовленості про купівлю-продаж будинку та сплати авансових платежів. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що у 2004 році вона, її син [PERSON], та її чоловік [PERSON] вирішили переїхати проживати до м. Миколаєва та придбати тут житловий будинок для проживання їх сім'ї. Невдовзі вони купили у [PERSON] та [PERSON] за 43\~500 доларів недобудований житловий будинок № 31 по провулку Херсонському, і зі згоди останніх у вересні 2004 року вселились до цього будинку та почали його добудовувати. Однак у листопаді 2004 року раптово помер [PERSON], і відповідачі дізнались про те, що [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, а спірний житловий будинок був зареєстрований за померлим [PERSON] В подальшому, внаслідок судових спорів, [PERSON] стала власником 1/2 частини будинку, а інша 1/2 частина будинку залишилась неоформленою. Також відповідачка вказала, що на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.11.2011 року усі відповідачі зареєструвались у спірному житловому будинку, і на ім'я [PERSON] були оформлені особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.02.2016 р. цивільна справа № 488/1686/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користування житловим будинком шляхом виселення та знесення самочинно збудованих споруд була обєднана із цивільною справою № 488/3897/15-ц за позовом [PERSON] до Миколаївської міськради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов [PERSON] обґрунтовується тим, що у вересні 2004 року між ним з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] з другої сторони, був укладений усний договір купівлю-продаж житлового будинку № 31 по провулку Херсонському у м. Миколаєві, на виконання якого були передані грошові кошти у розмірі 8\~000 доларів США. Після цього [PERSON] та [PERSON] надали дозвіл на вселення і проживання [PERSON] та членів його сім'ї до вказаного будинку, та продовження ними будівельних робіт у будинку. Після цього, він та [PERSON] домовились про нотаріальне посвідчення цієї угоди на 07.11.2004 р., однак 05.11.2004 р. [PERSON] трагічно загинув. Остаточний розрахунок за будинок [PERSON] здійснював вже з [PERSON], передавши їй 34\~500 доларів США, про що вона власноруч написала відповідну розписку. Однак в подальшому, позивачка [PERSON] відмовилась від обіцянки оформити договір купівлі-продажу на належну їй частину будинку. Позивач - [PERSON] зазначив, що починаючи з 2004 року він відкрито, безперервно та добросовісно володіє спірним будинком, сплачує за нього усі відповідні платежі та займається його впорядкуванням та благоустроєм, а тому вважає, що має право на визнання за ним права власності на належну раніше [PERSON] 1/2 частину спірного житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов у повному обсязі з вищевикладених підстав, просила його задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міськради у судовому засіданні заперечувала проти позову з тих підстав, що [PERSON] не має права на визнання за ним права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю через те, що спадщину після смерті [PERSON] в установленому законом порядку прийняла його мати [PERSON], яка померла у 2012 році, тобто відсутній передбачений законом 10-річний строк для набуття права власності за набувальною давністю. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову через його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Частина перша статті 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого Адміністрацією Корабельного району Миколаївської міськради від 13.12.2004 р. житловий будинок № 31 по провулку Херсонському у м. Миколаєві, на праві приватної власності належав [PERSON] (а.с. 104). 03.11.2004 р. [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 105). Із копії рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.06.2007 р. (а.с. 5-6) вбачається, що 23.11.1990 р. був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після чого остання взяла прізвище [PERSON]. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.05.1993 р. цей шлюб був розірваний. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.06.2007 р., яке набрало законної сили 05.10.2007 р., встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] у період з березня 1981 р. по 05.11.2004 р. існували фактичні шлюбні відносини, за винятком часу перебування їх у зареєстрованому шлюбі, і під час перебування у цих відносин вони домовились про створення спільної сумісної власності на житловий будинок № 31 по провулку Херсонському у м. Миколаєві, та здійснили будівництво цього будинку. Вказаним рішенням суду за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Таким чином, на даний час позивачці [PERSON] належить лише половина спірного будинку. Даних щодо наявності у неї права власності на земельну ділянку чи її частину, а також того, що вона є користувачем цієї земельної ділянки, матеріали справи не містять. Судовим розглядом встановлено, що поділ спірного будинку і земельної ділянки в натурі, а також визначення порядку користування цією земельною ділянкою, не проводився. Із наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 130-132) вбачається, що право власності на іншу 1/2 частину спірного будинку зареєстровано за померлим [PERSON] Позивач [PERSON], звертаючись до суду із позовом про виселення відповідачів зі спірного житлового будинку, в обґрунтування своїх вимог, не зазначила того, у яких саме житлових приміщеннях проживають відповідачі та на надала суду відповідних належних і допустимих доказів. Натомість, у матеріалах справи міститься лише довідка з КП ДЄЗ «Океан» № 1241 від 29.02.2016 р.(а.с. 172) про реєстрацію у спірному будинку відповідачів [PERSON] та [PERSON] починаючи з 08.02.2014 р., і особи, до якої не заявлялись позовні вимоги [PERSON] починаючи з 13.10.2012 р. Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилалась [PERSON] як на підставу вимог про виселення відповідачів, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, на думку суду, дана містить лише загальні положення і її застосування залежить від вирішення питання про право осіб на користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема, від норм житлового законодавства, які регулюють виселення громадян із житлових приміщень. Але відповідної норми житлового законодавства, яка визначає підстави для виселення громадян із житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, ні позивачка ні її представник не вказали, посилаючись лише на положення ст. 391 ЦК України. Крім цього, сама позивачка [PERSON] у своїй позовній заяві вказала, що відповідачі вселились до будинку зі згоди тодішнього власника будинку [PERSON], а за такого вважати їх такими, що вселились самовільно суд не має підстав. Тому такі вимоги суд знаходить необґрунтованими та не вбачає підстав для їх задоволення. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Миколаїв, провулок Херсонський 31, позивачка [PERSON] посилалась на те, що побудовані відповідачами самочинно споруди порушують її право власності, та посилалась на положення ст. 376 ЦК України. Однак суд знаходить такі доводи цілком безпідставними через те, що позивачка не представила суду документів, які б посвідчували її право власності (чи користування) вказаною земельною ділянкою чи її відповідною частиною, що унеможливлює застосування до даних правовідносин ст. 376 ЦК України. До того ж, позивачка не вказала того, які саме споруди вона вважає самочинними і такими, що підлягають знесенню. При цьому суд не може взяти до уваги наявний у матеріалах даної справи технічний паспорт на будинок (а.с. 2-7 тому 2), через те, що він фактично складається із декількох технічних паспортів від 27.02.2008 р. та від 10.01.2012 р., і їх оригіналів для огляду судом сторонами представлено не було. З огляду на таке, суд також не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що розташована за вищевказаною адресою шляхом знесення самочинно побудованих відповідачами споруд. Що ж до вимог позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на належну померлому [PERSON] ? частину спірного житлового будинку за набувальною давністю, то суд вважає ці вимоги такими, що також не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном \~і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Із системного аналізу зазначеної норми вбачається, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно: По-перше, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом із цим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо). По-друге, таке володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до нього як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна у належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїх спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до положень ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю у 10 років. Судовим розглядом встановлено і таке визнається сторонами по справі, що після смерті [PERSON], його спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину, була його мати [PERSON], яка померла 24.05.2011 р. у м. Боярка Київської області. Вказане підтверджується наявними у справі копіями актового запису про смерть [PERSON] (а.с. 133), ухвали Центрального суду м. Миколаєва від 12.07.2007 р. (а.с. 186), копією ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.05.2009 р. (а.с. 191), та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справа апеляційного суду Миколаївської області від 09.10.2006 р. Даних про наявність чи відсутність спадкоємців за законом чи заповітом після смерті [PERSON] матеріали справи не містять, і клопотання про витребування судом копії спадкової справи за місцем відкриття спадщини сторонами не заявлялось, хоча суд розяснював сторонам їх права та обов'язки, що визначені ст.ст. 27,31, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, у тому числі, право на клопотання та обов'язок щодо доказування. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] правових підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку за набувальною давністю, оскільки вищевказаними рішеннями судів підтверджується та обставина, що спадкоємець померлого [PERSON], - [PERSON] заперечувала проти вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на будинок. До того ж, виходячи із того, що [PERSON] померла 24.05.2011 р., то відсутній передбачений ст. 344 ЦК України 10-річний строк добросовісного, відкритого, безперервного володіння спірною частиною будинку. Тому позовні вимоги [PERSON] суд вважає безпідставними та не знаходить підстав для їх задоволення. Доводи представника [PERSON] проте, що [PERSON] не оформила спадщину, на думку суду не мають правового значення по суті спору через те, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Інші надані письмові докази [PERSON], зокрема, відкриті на його ім'я договори на оплату житлово-комунальних послуг, та книжки з оплати цих послуг, суд знаходить такими, що не спростовують викладених вище висновків суду, а тому до уваги судом не приймаються. На підставі ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує сторонам понесені ними судові витрати через те, що судом було відмовлено у задоволенні обох позовів.

Outcome: dismissed