Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] з вимогами розірвати шлюб, зареєстрований 11 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, актовий запис № 72. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час шлюбні відносини фактично припинені. Подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим. У судове засідання позивач та відповідачка не з'явилися. Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, свої вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду письмові пояснення, в яких просила задовольнити позов в повному обсязі, оскільки через постійні суперечки, конфлікти спільне життя з позивачем стало неможливим, кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у зв'язку з цим ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, тому що спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи визнання позову відповідачкою, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про одруження, виданого 11 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 11 липня 2003 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 72. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження, копія якого знаходиться в матеріалах справи, який за домовленістю сторін залишається проживати разом з відповідачкою. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне життя у позивача з відповідачкою не склалося, позивач та відповідачка фактично припинили між собою шлюбні стосунки. Перестали вести спільне господарство. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи неможливим збереження сім'ї. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивача та відповідачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, предбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяву про зміну прізвища відповідачка до суду не надала. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді між сторонами немає. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved