Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

У жовтні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі по тексту - ПАТ «Креді Агріколь Банк», відповідач, разом - сторони) про захист прав споживача шляхом визнання недійсними з моменту укладення положень комплексного договору від 30.09.2016 № 1/2001085, які зобов'язують йогосплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, та стягнення суми сплаченої комісійної винагороди. Позов обґрунтований такими обставинами. 30.09.2016 між сторонами було укладено комплексний договір № 1/2001085, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 104 600 грн. на строк до 29.09.2021 р. зі сплатою процентів в розмірі 11% річних та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту. Позивач вважає неправомірним встановлення відповідачем у кредитному договорі умов про зобов'язання позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості, вказуючи, що такі дії відповідача суперечать пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартістю кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю, відповідач зобов'язаний повернути сплачені ним за період з жовтня 2016 р. суми комісійної винагороди. Правова позиція позивача ґрунтується на висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16. Відповідач у письмових запереченнях проти позову вказав, що позиція позивача про наявність підстав для визнання частково недійсними окремих положень кредитного договору є такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах закону. Вказує, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. В оспорюваному кредитному договорі містяться положення, з яких вбачається, що перед підписанням договору позивач ознайомився та погодився з усіма його умовами, жодних зауважень та застережень від нього не надходило, наданим статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення позивач не скористався і виконував його умови. Більш того позивач підписав додаток № 2 до договору, в якому зазначено розмір комісії, порядок її обчислення та сплати, а також ознайомився з розміщеними на офіційному сайті банку Правилами надання споживчого кредиту в ПАТ «Креді Агріколь Банк»та Єдиними тарифами на послуги та операції для фізичних осіб в національній та іноземній валюті, затвердженими рішенням тарифного комітету ПАТ «Креді Агріколь Банк», які містять перелік послуг банку, які оплачуються позичальником у вигляді комісії.За таких обставин посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 є безпідставним.Окрім того за змістом статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та пункту 2.4. глави 2 розділу ІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 255, комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку, що безпосередньо передбачена законодавством. Суддя Кириченко Н.О. ухвалою від 17.10.2017 відкрила провадження у справі та призначила справу до судового розгляду на 07.12.2017. У зв'язку з тимчасовим відстороненням судді Кириченко Н.О. від здійснення правосуддя 27.11.2017 справа розподілена судді Трусовій Т.О. 29.11.2017 відповідач подав письмові заперечення на позов. В судовому засіданні 07.12.2017 позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог та додаткові пояснення по суті спору. Ухвалою від 07.12.2017 суд відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову та оголосив перерву до 13.02.2017 на 10-00 год. В судовому засіданні 13.02.2017 суд постановив ухвали про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, позивачем подана заява про збільшення розміру позовних вимог - стягнення з відповідача сплаченої ним за період з жовтня 2016 р. по січень 2018 р. комісійної винагороди в сумі 38 492,80 грн., та додаткові письмові пояснення по суті спору, а відповідачем - відзив на додаткові пояснення позивача. Заслухавши учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 30.09.2016 між ПАТ «Креді Агріколь Банк»(банком), [PERSON] (позичальником) та товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «АХА Страхування Життя» (ТДВ «СК «АХА Страхування Життя», страховиком), від імені та в інтересах якого діє ПАТ «Креді Агріколь Банк»,укладено комплексний договір № 1/2001085, предметом якого є надання банком позичальнику кредиту на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя, в сумі 104 600 грн. зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 11% річних на строк до 29.09.2021 (а.с. 6-10). Згідно з умовами, визначеними у пункті 1.3.2. договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку комісійну винагороду (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту. Сторони договору погодили, що погашення кредиту, сплата нарахованих процентів та комісії буде здійснюватися позичальником щомісячно, рівними частинами, по 4680 грн., з яких 2405,80 грн. зараховується на погашення щомісячної комісії (Додаток № 1 до договору - Графік погашення заборгованості). Договором передбачено, що у разі порушення позичальником зобов'язань за договором щодо погашення кредитної заборгованості та/або сплати процентів за користування кредитом, неустойки, комісійних винагород тощо позичальник надає банку право шляхом договірного списання коштів з будь-яких рахунків позичальника, що відкриті у банку, отримати суму, необхідну для повного виконання зобов'язання (пункт 2.7 договору). Прострочення позичальником сплати поточної заборгованості за кредитом, процентами і комісійною винагородою кореспондує праву банку вимагати сплати позичальником пені у розмірі подвійної облікової ставки від суми простроченої заборгованості за договором за кожний день прострочення платежу та штрафу в розмірі 1% від суми кредиту за кожний випадок порушення (пункти 3.1., 3.2. договору). Судом встановлено, що відповідач надав позивачу кредит у визначеному договором розмірі, що сторонами не оспорюється, і свідчить про виконання відповідачем договору. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. На кредитні правовідносини за договором про надання споживчого кредиту також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. За приписом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З урахуванням наведеного, встановлення в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та не зазначення відповідачем, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тягне за собою визнання таких умов кредитного договору недійсними. Вищеведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 2016 у справі № 6-1746цс, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Судом встановлено, що встановивши в оспорюваному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за цю комісію встановлено, а отже позивач фактично змушений сплачувати за послуги, що супроводжують кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи відповідача про те, що позивач при укладенні договору підписав додаток № 2 до нього «Умови надання, обслуговування та погашення кредиту», а також ознайомився з Правилами надання споживчого кредиту та Єдиними тарифами на послуги та операції для фізичних осіб в національній та іноземній валюті ПАТ «Креді Агріколь Банк», в яких зазначено розмір комісії, порядок її обчислення та сплати, суд відхиляє, оскільки зазначені документи не містять конкретного переліку послуг, що надаються позичальнику під виглядом послуг з обслуговування кредитної заборгованості, і які підпадають під визначення послуг в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (частина 1 статті 217 ЦК України). Відтак з огляду на встановлену судом несправедливість умов договору в частині покладення на позичальника обов'язку сплати комісійної винагороди, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що в іншій частині оспорюваний договір відповідає вимогам закону, при цьому позивач повністю, а відповідач - частково, виконали зобов'язання за цим договором, суд вбачає підстави для визнання недійсними частин договору, які передбачають сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та відповідальності за її несплату. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже враховуючи, що за період з жовтня 2016 р. по січень 2018 р. на виконання недійсних умов комплексного договору позивач сплатив комісійну винагороду в загальному розмірі 38 492,80 грн., зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, яким при поданні позову не було сплачено судовий збір, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача в дохід держави. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, визначається за ставками, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір», а саме: один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за вимогу немайнового характеру (про визнання окремих положень договору недійсними) та один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за вимогу майнового характеру (про застосування правових наслідків недійсності правочину), що разом становить 3 524 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved