Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання права\~ власності\~ на земельну ділянку в\~ порядку\~ спадкування, посилаючись на те, що 18 лютого 2010 року померла її мати [PERSON] [INFO]. 04 березня 2008 року було складено заповіт, де зазначено, що все своє майно на день смерті вона заповідала їй [PERSON]. Після смерті матері вона звернулась до Богуславської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою від 29.07. 2010 року про прийняття спадщини. Спадщину у вигляді грошових вкладів та земельної ділянки, яка розташована на території Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області вона отримала. Факт родинних зв»язків підтверджується свідоцтвом про народження. У зв»язку з укладенням шлюбу вона змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб. Приблизно 12.12. 2015 року вона звернулась до Богуславської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини на земельну ділянку, яка розташована в с. Віта Поштова по вул. Гоголя, 8, Києво-Святошинського району Київської області. У зв»язку з тим, що вона втратила оригінал правовстановлюючого документа на вищевказану земельну ділянку, 27 лютого 2016 року нотаріальною конторою було ухвалено постанову про відмову у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на земельну ділянку у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. 16 січня 2016 року вона подала оголошення до газети «Новий день» про втрату державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 135 га. 14 березня 2016 року вона звернулась до Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинський район з метою отримання дублікату правовстановлюючого документа. Факт належності спірної земельної ділянки її матері на право власності також підтверджується витягом з державного кадастрового реєстру. Просила суд постановити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 18 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,1350 га, яка розташована за адресою: Києво-Святошинський район Київська область, с. Віта Поштова вул. Гоголя, 8, кадастровий номер3222481201:01:001:0128, цільове призначення-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В судове засідання сторони не з»явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, до суду направили заяви про слухання справи у їх відсутності, в яких просили заяву задовольнити. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ст. 131 Земельного кодексу України 2001 року передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. В п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» детально /розяснено, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Постановою судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс 15) встановлене наступне. На відміну від норми статті 30 ЗК Української PCP (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно- правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих же норм права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Як вбачається із матеріалів справи 18 лютого 2010 року померла її мати [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК 178762. 04 березня 2008 року було складено заповіт, де зазначено, що все своє майно на день смерті вона заповідала їй [PERSON]. (а.с. 7). Після смерті матері вона звернулась до Богуславської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою від 29.07. 2010 року про прийняття спадщини. Спадщину у вигляді грошових вкладів та земельної ділянки, яка розташована на території Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області вона отримала. Факт родинних зв»язків підтверджується свідоцтвом про народження. У зв»язку з укладенням шлюбу вона змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб. Приблизно 12.12. 2015 року вона звернулась до Богуславської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини на земельну ділянку, яка розташована в с. Віта Поштова по вул. Гоголя, 8, Києво-Святошинського району Київської області. У зв»язку з тим, що вона втратила оригінал правовстановлюючого документа на вищевказану земельну ділянку, 27 лютого 2016 року нотаріальною конторою було ухвалено постанову про відмову у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на земельну ділянку у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. 16 січня 2016 року вона подала оголошення до газети «Новий день» про втрату державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 135 га. 14 березня 2016 року вона звернулась до Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинський район з метою отримання дублікату правовстановлюючого документа. Факт належності спірної земельної ділянки її матері на право власності також підтверджується витягом з державного кадастрового реєстру. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved