Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (далі - відповідач 2) про визнання договору недійсним в частині. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 19.08.2008 року між позивачем та ВАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір №13/а-06, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 33928,00 доларів США строком до 17.08.2015 року із сплатою відсотків за користування кредитом, на придбання нерухомого майна. 19.08.2008 року для забезпечення вимог між позивачем та ВАТ «Кредобанк» було укладено договір застави №13/а-06, відповідно до умов якого заставодавець передав в іпотеку автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер [NUMBER]. 29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» було укладено договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №13/а-06 від 19.08.2008 року. Позивач вважає, що в порушення договору факторингу, про 5-ти денний термін повідомлення позичальника про відступлення права вимоги, первісний кредитор ВАТ «Кредобанк» та новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» не направив позивачу своєчасно спільне повідомлення про відступлення прав вимоги по кредитному договору, належним чином не повідомили про зміну всіх реквізитів отримувача коштів по виконанню умов договору, що є невід'ємною частиною договору при зміні сторін в зобов'язанні. Тому позивач просив суд визнати недійсним договір факторингу від 29.11.2011 року, який був укладений між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» в частині передачі прав вимоги за кредитним договором №13/а-06 від 19.08.2008 року та договором застави №13/а-06 від 19.08.2008 року та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримав письмові пояснення. Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, заяви по розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд, заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 19.08.2008 року між позивачем та ВАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір №13/а-06, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 33928,00 доларів США строком до 17.08.2015 року із сплатою відсотків за користування кредитом, для здійснення повної оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 5-7). 19.08.2008 року для забезпечення вимог між позивачем та ВАТ «Кредобанк» було укладено договір застави №13/а-06, відповідно до умов якого заставодавець передав в заставу автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 8-11). Відповідно до п. 8.6. договору застави застава зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення заставодавцем боргу за кредитним договором на іншу особу. Відступлення прав за цим договором здійснюється за правочином про відступлення прав, заставодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити заставодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором. 29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» було укладено договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №13/а-06 від 19.08.2008 року (а.с. 16-19). В зв'язку з чим ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» набуло права вимоги за кредитним договором №13/а-06 від 19.08.2008 року та договором застави №13/а-06, позичальником та заставодавцем згідно яких є [PERSON] (а.с. 12-38). Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначає, що не був належно повідомлений про заміну кредитора, оскільки первісний кредитор ВАТ «Кредобанк» та новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» не направив позивачу своєчасно спільне повідомлення про відступлення прав вимоги по кредитному договору Як вбачається з матеріалів справи, відповідно рішення Апеляційного суду Херсонської області від 27.08.2014 року по справі №657/233/14-ц про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь TOB «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», зазначається: «Колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що новий кредитор не повідомив його про перехід права вимоги до нового кредитора, оскільки за умовами укладеного договору факторингу такий обов'язок на себе взяв первісний кредитор, який направив відповідачу повідомлення - вимогу №295 від 12.01.2012 року, що підтверджується списком згрупованих відправлень від 24.01.2012 року, яка долучена апелянтом до апеляційної скарги.». Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на викладене, обставина щодо повідомлення [PERSON] про відступлення вимог та заміну кредитора встановлена судовим рішенням по справі № 657/233/14-ц та доказуванню не підлягає (а.с.61-63). Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч. 5 ст. 5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону. Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги. У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як вбачається з договору факторингу від 29.11.2011 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», даний договір було укладено між фінансовми установами. Передання ж права вимоги, згідно з ч. 1 ст. 512 ЦКУ, є одним із способів заміни кредитора в зобов'язанні. Причому така операція не може бути як самостійне зобов'язання, а лише як похідна операція з основного зобов'язання. Зобов'язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦКУ). Відповідно до п.п. 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ із змінами та доповненнями відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІУ кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ). Статтею 514 ЦКУ визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За своєю юридичною природою Кредитний договір - це самостійне зобов'язання, оскільки регулюється відокремленим масивом правових норм, потребує участі особливого суб'єкта права - банківської установи, стосується мобілізації та розміщення виключно грошових коштів. Взаємні права та обов'язки сторін Кредитного договору виникають з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами. Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи, що повідомлення [PERSON] про відступлення вимог та заміну кредитора встановлена судовим рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27.08.2014 року та доказуванню не підлягає, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору факторингу недійсним - не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача 2 про застосування позовної давності, то з даного приводу суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору факторингу має обчислюватися з моменту, коли у Позичальника виникло право на позов до ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» про визнання недійсним договору факторингу. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Днем звернення позивача до суду є 03.04.2017р., що підтверджується штампом поштового відділення на конверті, в якому позов надійшов до канцелярії суду, а позивач міг дізнатися про своє порушене право в момент звернення ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, а саме:19.02.2014 року. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо визнання недійсним договору факторингу від 29.11.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи, що повідомлення [PERSON] про відступлення вимог та заміну кредитора встановлена судовим рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27.08.2014 року та доказуванню не підлягає, беручи до уваги, що позивач пропустив строки позовної давності на звернення до суду, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору факторингу недійсним - не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed