Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] , який діє від імені [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16.11.2006року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № HECFGK00001727, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 282доларів США на придбання житла в сумі 29 900,00дол.США, сплату страхових платежів в сумі 5382,00дол. США, строком з 16.11.2006року по 16.11.2026року, зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. \~ \~ \~ \~В забезпечення умов виконання кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» 16.11.2006року укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець [PERSON] надав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме, трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Вважає, що кредитний договір є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням нечесної підприємницької практики, що порушує права та інтереси його, як споживача фінансових послуг. Із аналізу матеріалів Кредитного договору №HECFGK00001727 від 16.11.2006року встановлено, що кредитодавець в порушення імперативних вимог закону про надання та розкриття позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації, про істотні умови кредиту, перед укладенням та під час укладення договору споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, не виконав вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та вимоги Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами». Всі зазначені вимоги в їх сукупності є визначеними законом істотними умовами кредитного договору укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення позичальника, про необхідність придбання послуги з наданням кредиту та є необхідними і обов`язковими для такого виду договорів. В порушення вимог частини другої та четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» кредитодавець не здійснив: належний детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача; не навів належний графік платежів, згідно зі строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх сукупних витрат; не зазначено вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно ефективну(тобто реальну) процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту; відсутнє застереження банку щодо попередження позичальника про настання кредитних ризиків; не зазначено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отримання кредиту, його обслуговуванням і погашенням; не визначив порядок припинення дії кредитного договору; відсутня істотна умова договору про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту(зокрема, у разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі); не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування. Оскільки, зазначені вище обов`язкові та необхідні відомості не були зазначені в кредитному правочину і, докази про те, що відомості, які підлягали розкриттю та офіційному оприлюдненню, були оприлюдненні, є відсутніми, за таких умов позивачу немає підстав вважати, що спірний кредитних правочин відповідає вимогам чинного законодавства України. А відтак зазначене свідчить про те, що сторонами спірного кредитного договору не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а банком не виконано всі зазначені імперативні норми і вимоги закону. Отже, наявність у спірному кредитному договорі зазначених порушень є підставою згідно зі ст. 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, у зв`язку з недотриманням банком вимог закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Встановлений пунктом 3.3 Правил порядок розрахунку реальної процентної ставки, як такої, що точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, є аналогічним порядку розрахунку ефектної ставки відсотка. За таких умов, кредитний договір повинен містити детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, що за змістом є відповідним вимогам закону а за формовою вимогам постанов Національного банку України та є істотною умовою договору про надання споживчого кредиту. Вся наведена позивачем в змісті кредитного договору інформація і дані, викликали сумніви у позичальника в їх правильності, тому позивачем ініційовано проведення економічного дослідження матеріалів кредитного договору та інших матеріалів кредитної справи, за результатами, якого складено висновок/рахунок економічного дослідження від 23.11.2015року. Згідно з даним висновком, процентна ставка за користування кредитними коштами за кредитним договором №HECFGK00001727 від 16.11.2006року становить 0,84% на місяць(10,08% річних). Ефектна(реальна) ставка відсотка на момент укладення кредитного договору фактично складає 14,05% та є вищою від процентної ставки зазначеної в договору 10,08%. Сукупна вартість кредиту (тобто абсолютне значення подорожчання кредиту) встановлене під час дослідження, фактично складає 55\~039,45 дол. США. При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період від 16.11.2006року по 23.11.2015року реальна процентна ставка за кредитним договором складає 28,15%, а абсолютне значення подорожчання кредиту з 16.11.2006року по 23.11.2015року становить 845\~359,26грн. При здійсненні щомісячних платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до долара США в період з 16.11.2006року по 23.11.2015року складають відповідно 1781,19грн.(1707,12грн.) до 2195,44грн. (10\~427,05грн.). Отже, зазначені у вказаному дослідженні факти, дані і обставини в їх сукупності, надають підстави стверджувати, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальник повну, об`єктивну та достовірну інформацію, щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в оспорюваному кредитному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чи фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. За таких обставин, коментовані дії банку, які порушують баланс договірних правовідносин на шкоду позивачу є неправомірними та водночас, слугують підтвердженням, про відсутність у позичальника вільного волевиявлення на укладення цього кредитного договору саме на таких умовах та, відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені сторонами при його укладені. У застереженні ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими, зокрема, є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика з використання елементів нечесної підприємницької практики є забороненою. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правил ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсні. Позивач вважає що в діях відповідача є факт обману та недобросовісної підприємницької практики, оскілки має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Мотивами введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. За таких умов, формування волі позичальник щодо укладення спірного правочину відбувалося під впливом інформації, що не відповідає дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги, а відтак, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальна позовна давність, відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Позичальник [PERSON] не є фахівцем зі споживчого кредитування, тому не міг під час підписання спірного кредитного договору і, його часткового виконання знати про порушення свого права, як споживача та про невідповідність дій банку і підписаного ним правочину вимогам чинного законодавства, а довідався про це тільки після ознайомлення зі складеним 23.11.2015року висновком економічного дослідження. За таких обставин, строк на реалізацію свого права на звернення до суду з позовними вимогами про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору не є пропущеним. Окрім того, щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу(відступлення) прав вимоги від 19.02.2007року за договорами про іпотечні кредити в частині відступлення/набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16.11.2006року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та іноземною компанією «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ»(повноваженим представником якої ПАТ КБ «Приватбанк») позивач вважає, що новий кредитор не мав законного права на укладення 19.02.2007року договору відступлення права вимоги, оскільки у фактора відсутнє законне право на придбання прав відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання. Відступлення права вимоги до боржника фізичної особи за договором факторингу суперечить Положенню про віднесення операції з фінансовими активами до фінансових послуг, чинного на дату укладення спірного договору факторингу. Для укладення договору факторингу відповідач повинен бути зареєстрованим як спеціалізована фінансова установа та або мати в наявності банківську ліцензію, видану НБУ (ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, і відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензію на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993року №15-93(п.2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001року №275). Відповідно до положення ст. 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк не має права передавати ліцензію третім особам, а для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію НБУ. Однак, будь-яких належних відомостей, даних і доказів про те, що іноземна компанія «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» є фінансовою або банківською установою, зареєстрованою на території України в установленому законом порядку позичальнику не повідомлено та в матеріалах справи відсутні. Отже, відсутність зазначених вище відомостей, даних та доказів щодо наявності в іноземної компанії належного права на вчинення такого правочину, які є суттєвими для укладення договору факторингу новий кредитор не мав законного права на укладення договору купівлі-продажу від 19.02.2007року в частині набуття ним права вимоги за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16.11.2006року та отримання плати і грошової вигоди в іноземній валюті. Разом із тим відповідач під час його укладення використав елементи нечесної підприємницької практики, а саме, ввів позичальника в оману, щодо свого права на вчинення такого правочину, а відтак цей договір є недійсним в силу ст.ст.227, 230 ЦК України. Вважає, що спірним договором факторингу, на підставі якого в кінцевому результаті право вимоги до позичальника перейшло до іноземної компанії «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ», а за тим до ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16.11.2006року є таким, що прямо суперечить вимогам закону, грубо порушує та суттєво впливає на майнові права і законні інтереси позичальника, оскільки таке право вимоги за договором факторингу до позичальника за чинним законодавством України відповідачем не може бути передане і, чи/або відступлено. З огляду на приписи ст.ст. 15-16 ЦК України оспорювати правочин може також особа(заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляд справи, але має власний інтерес, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона(сторони) правочину перебували правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зважаючи, що про існування укладеного 19.02.2007року договору купівлі-продажу(відступлення)прав вимоги позивач дізнався під час розгляду справи та зі змісту рішення Комсомольського районного суду м. Херсона в від 10.03.2016року у справі №667/ 7240/15ц відтак, строк на реалізацію свого права на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами не є пропущеним. До початку першого судового засідання [PERSON] який діє від імені [PERSON] збільшив позовні вимоги, зазначивши, що позичальник був повідомлений про те, що з 19.02.2007року право вимоги за кредитним договором №HECFGK00001727 відступлені ЗАТ КБ «Приватбанк» іноземній компанії «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» з місцезнаходженням м. Лондон, Великобританія, яка є єдиним власником усіх прав вимоги за кредитними документами. 20.03.2007року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було змінено іпотекодержателя на компанію «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» на підставі договору-купівлі продажу. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10.03.2016року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 08.06.2016року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з тим, що банк не є належним позивачем. З інформаційної довідки №7009187 від 10.10.2016року із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. позивачу стало відомо, що 30.09.2016року о 09:35:15 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. в Державному реєстрі прав на нерухоме майно змінено запис про іпотеку №16662961, відповідно до якого новим іпотекодержателем відносно предмету іпотеки став ПАТ КБ «Приватбанк». Перехід прав іпотекодержателя до ПАТ КБ «Приватбанк» здійснено на підставі договору купівлі-продажу відступлення права вимоги. 30.09.2016року о 16:08:59 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. зареєстровано право власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «Приватбанк». Однак, рішення приватного нотаріуса Новікової Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31718304 від 05.10.2016року о 10:49:15 на підставі якого внесено запис про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «Приватбанк»(номер запису про право власності: 16740940:30.09.2016року о 16:08:49) позивач вважає протиправним та таким, що порушує його права і законні інтереси Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надати завірену в установленому законом порядку копію письмової вимоги про усунення порушень та документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту її отримання іпотекодавцем та боржником, якщо такий є відмінним від іпотекодавця. Проте, з часу набуття ПАТ КБ «Приватбанк» прав Іпотекодержателя на предмет іпотеки, тобто з 30.09.2016року на адресу іпотекодавця боржника [PERSON] від банку жодних вимог про усунення порушення не надходило. Вимога про усунення порушення №Е.НЕ.0.0.0/2-896 датована 11.08.2016року та надіслана на адресу позивача, не може бути належним доказом виконання приписів п.61 постанови Кабінету Міністрів України та ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», оскільки на дату її видачі єдиним власником усіх прав вимоги відносно предмета іпотеки була компанія «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ», а ПАТ КБ «Приватбанк» набув прав Іпотекодержателя лише 30.09.2016року. До того, у вимозі про усунення порушення, адресованій позивачу, йдеться про порушення зобов`язань за кредитним договором, однак не визначена заборгованість за кредитним договором. Приватний нотаріус Новікова Л.В. не перевірила факт належного і своєчасного повідомлення боржника про відступлення прав вимоги і зміну в зобов`язані новим кредитором та іпотекодержателем. Таким чином, при здійсненні реєстраційних дій приватний нотаріус Новікова Л.В. всупереч вимог ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не перевірила документи на предмет: підтвердження прав нового кредитора та повідомлення про таку заміну боржника у зобов`язані; про факт наявності беззаперечних доказів виникнення у третьої особи права звернення стягнення на предмет іпотеки; надсилання новим кредитором письмової вимоги боржнику про добровільне усунення вимог кредитора та їх виконання в 30- ти денний строк. А відтак прийняла неправомірне рішення про державну реєстрацію права, яке в свою чергу призвело до незаконного позбавлення права власності на майно іпотекодавця йому на шкоду. З огляду на викладене, позивач просив: визнати порушеним право [PERSON] споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним кредитний договір №HECFGK00001727 від 16 листопада 2006року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» (в подальшому ПАТ КБ «Приватбанк»), код ЄДРПОУ 14360570 та громадянином України [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу(відступлення)прав вимоги від 19 лютого 2007року, за договорами про іпотечні кредити, в частині відступлення/набуття права вимоги до позичальника [PERSON] , за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16 листопада 2006року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та компанією «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ»( (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO.1 PLC), код реєстрації за законодавством Англії та Уельсу 5842460; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:31718304 від 05.10.2016року та виключити з реєстру запису про право власності №16740940 від 30.09.2016року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.11.2016року відкрито провадження та призначено судовий розгляд справи. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.08.2017року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікову Леніну Василівну. У письмових запереченнях проти позову представник АТ КБ «Приватбанк» за дорученням Логвіновська А.А. заперечувала проти позову, зазначала, що посилання позивача на те, що банк є уповноваженим представником компанії «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» не відповідає дійсності, оскільки між банком та зазначеною іноземною компанією з 2011року відсутні будь-які відносини, в тому числі щодо представництва в суді. Звертаючись із позовом [PERSON] посилається на те, що між банком та іноземною компанією укладений договір факторингу, а відповідач « ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» не є фінансовою установою та не мав ліцензії на здійснення факторингових операцій. За змістом ст. 1077 ЦК України, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредитору грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму(фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошових коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги(статті 656 ЦК України). Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018року у справі №909/968/16. У правовідносинах між АТ КБ «Приватбанк» та компанією ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договорів (від 19.02.2007року та від 13.10.2011року) не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірних договорів не містить посилань на їх платність. Факт отримання прибутку від здійсненної операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором як оплата такої вимоги. Доказів нарахування « ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» процентів, комісії за користування кредитними коштами, а також штрафних санкцій за порушення платежів на погашення кредиту відповідно до умов кредитного договору, матеріали справи не містять. Безпідставними є доводи позивача щодо ліцензування діяльності фінансової установи. Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) фінансовими послугами вважаються, зокрема послуги факторингу. За приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. В судове засідання позивач не з`явився надав повноваження представнику. В судовому засіданні представник позивача Берестовий Є.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Третя особа, приватний нотаріус не з`явилася надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд враховуючи, належне повідомлення стороні про дату, час і місце судового засідання, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 16.11.2006року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступникам якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № HECFGK00001727, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 282доларів США на придбання житла в сумі 29 900,00дол.США, сплату страхових платежів в сумі 5382,00дол. США, строком з 16.11.2006року по 16.11.2026року, зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору. Періодом сплати є період з «16»по «23» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку, щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти(щомісячний платіж) у сумі 352,71 доларів США для погашення заборгованості за договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Пунктами 6.4 -6.5 Кредитного договору зазначено, що розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1, 2.2.7, 2.2.9, 3.11, 6.2 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагорода, комісії, неустойка, затрати, збитки. \~ \~ \~ \~В забезпечення умов виконання кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» 16.11.2006року укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець [PERSON] надав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме, трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Статтям 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього \~Закону \~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частині першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтям 11,18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог. \~ Підписавши кредитний договір, [PERSON] погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме, в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку\~ статті 638 ЦК України \~узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Суд вважає, доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому безпідставними, оскільки в ході розгляду справи, судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту [PERSON] діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15,23цього Закону. Статтями 15,23\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~не передбачено\~такої підстави\~для визнання\~кредитного договору\~недійсним,\~як надання/ненадання\~суб`єктом \~господарювання інформації\~споживачеві послуг\~про орієнтовну\~сукупну вартість\~кредиту,\~вартість послуги\~з оформлення\~договору про\~надання кредиту,\~тощо.\~У таких\~випадках споживач\~може наділятися\~правом на\~розірвання договору,\~правом на\~відшкодування завданих\~йому збитків. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджені обставини, надання позивачу не повної та достовірної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також відсутні достатні дані щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умові і, які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись із позовом про визнання кредитного договору недійсним, не посилався і не доводив недійсність окремих його положень. Наданий позивач висновок/розрахунок економічного дослідження від 23.11.2015року не є належним та допустимим доказом, оскільки частиною шостою статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У висновку/розрахунку від 23.12.2015року економічного дослідження не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду . Разом із тим, суд вважає, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом про проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів, за умови надання належних доказів на підтвердження недійсності окремих умов кредитного договору щодо реальної процентної ставки. Вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу(відступлення)прав вимоги від 19 лютого 2007року, за договорами про іпотечні кредити, в частині відступлення/набуття права вимоги до позичальника [PERSON] , за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16 листопада 2006року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та компанією «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ»( (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO.1 PLC) задоволенню не підлягають з таких підстав. Позивач, звертаючись із позовом до суду про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу(відступлення) прав вимоги, обґрунтовував позов тим, що даний договір є договором факторингу, а на здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати Генеральну валютну ліцензію. При цьому, в обґрунтування позову посилався на статтю 1077 ЦК України. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи(боржника Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) фінансовими послугами вважаються, зокрема послуги факторингу. За приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів , а не договорів факторингу. Отже, метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018року у справі №909/968/16, яку суд у відповідності до положень ч.4, ст.263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи, що на підтвердження підстав позову, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що оспорюваний договір купівлі-продажу(відступлення) права вимоги є договором факторингу, що відповідно до приписів ст.ст. 12,81 ЦПК України є його обов`язком, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Суд вважає, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрації прав власності на предмет іпотеки такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано АТ КБ «Приватбанк», що за договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 19 лютого 2007року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та компанією «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» банк відступив іноземній компанії право вимоги до позичальника [PERSON] , за кредитним договором №HECFGK00001727 та іпотечним договором від 16 листопада 2006року. Із матеріалів справи вбачається, що 20.03.2007року о 08:48:55 державним реєстратором Козіною А.В. в Державному реєстрі прав на нерухоме майно змінено запис про іпотеку, відповідно до якого новим іпотекодержателем відносно предмету іпотеки квартири [ADDRESS] (іпотекодавець [PERSON] ) стала компанія «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕС №1 ПІ-ЕЛ-СІ» на підставі договору купівлі-продажу(відступлення) прав вимоги за договором про іпотечні кредити реєстр №351, 352 , 19.02.2007року. 30.09.2016року о 16:08:59 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. зареєстровано право власності на предмет іпотеки ( квартиру [ADDRESS] ) за ПАТ КБ «Приватбанк», підставою обтяження зазначено договір іпотеки 3052 від 16.11.2006року. Порядок і можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені ст.ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку»( далі Закон №898-IV). Згідно з ч. 1 ст.35 Закону №898-IV (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст. 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Пунктом 29 договору іпотеки від 16.11.2006року звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Частиною третьою статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Частиною п.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст. 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з ч.1 ст. 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127( в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до п.61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцяти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону №1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Як вбачається, із наданої на ухвалу суду реєстраційної справи про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за ПАТ КБ «Приватбанк» нотаріусу була надана лише заява про реєстрацію, а також вимога на ім`я [PERSON] про усунення порушень від 11.08.2016року за №НЕ.0.0.0/2-896, банк не надав нотаріусу документи, які б підтверджували наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги . Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено, що у матеріалах реєстраційної справи відсутні відомості про отримання [PERSON] письмової вимоги від іпотекодержателя ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, а також інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що відповідно до ч.3 ст.37 Закону №898-IV є обов`язковою умовою набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. За таких обставин, залишення приватним нотаріусом без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії державного реєстратора щодо реєстрації за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на нерухоме майно, який на час звернення із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не надав належних документів на підтвердження переходу до нього, прав іпотекодержателя, не можна вважати законними, оскільки конституційне право іпотекодавця на захист права власності не може бути формальним, а принцип рівності сторін договору - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з іншою стороною. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч.6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи викладене суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки належним способом відновлення порушених прав позивача є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ПАТ КБ «Приватбанк», а відновлення порушеного права обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства за попереднім власником спірного нерухомого майна. На підставі\~викладеного,\~ \~ст.ст.\~3,\~6,\~15,\~16,\~203,\~215,\~230,\~ 509,525-526,\~626-627,638,\~1054ЦК\~України,\~Закон України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~

Outcome: partial