Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, найменування якої змінено на Дніпровську міську раду, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання права власності на самочинне будівництво. Позовна заява вмотивована тим, що у період з 1972-1979 р.р. позивачем було збудовано будинок із господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А-1, А. а. сарай - Г, г, Д, гараж - Б, вбиральня - В, загорожі - №1-2, замощення - I. Всі складові будинку побудовані самовільно, на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Домоволодіння та будівлі господарського призначення будувались в різний період: гараж у 1975 році, будинок у 1972 році, вбиральня у 1979 році, сарай у 1979 році. Житловий будинок має площу 69,1 кв.м. та складається з коридору 4.1 кв.м., сені 5.3 кв.м., кухня 6.6 кв.м., житлова кімната 9.5 кв.м., житлова кімната 9.5 кв.м., житлова кімната 18.5 кв.м., житлова кімната 7.9 кв.м., кладова 7.7 кв.м. 16.12.2011 року позивач звернувся до Дніпровської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпропетровської міської ради від 03.09.2014 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки. Однак визнати за [PERSON] право власності на спірне домоволодіння відповідач відмовився, що слідує з відповіді міської ради від 07.11.2014 року. Згідно висновку експерта, домоволодіння відповідає нормативній документації в галузі будівництва. Житловий будинок збудований у відповідності до вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови. Отже, оскільки відповідач не визнає право власності за самочинне будівництво, позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спірне домоволодіння. Виходячи з цього, просить суд постановити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на самочинне збудоване домоволодіння, що складається з житлового будинку [ADDRESS] з прибудовами - літ. А-1, А, а - загальною площею 69,1 кв.м., сараїв - Г, г, Д, загальною площею 41,1 кв.м., гаражу - Б площею 21,3 кв.м., вбиральні - В, загорожі - № 1-2, мощення - I. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року відкрито провадження у справі (головуючий суддя Циганков В.О.). Внаслідок закінчення терміну повноваження судді Циганкова В.О. справа на підставі протоколу повторного авторозподілу від 24.06.2015 року передана судді Яковлеву Д.О . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2015 року справ прийнята в провадженні судді Яковлева Д.О . У зв`язку із відстороненням судді Яковлева Д.О. від здійснення правосуддя, справа на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 31.12.2015 року передана судді [PERSON] Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року справа прийнята в провадження судді [PERSON] Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача - до залучення правонаступника. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року відновлено провадження у справі. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 10.03.2020 року справу передано судді [PERSON] Ухвалою суду від 12 березня 2020 року справа прийнята в провадження судді [PERSON] Ухвалою суду від 12 березня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника позивача - [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 30.12.2020 року справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., призначено судове засідання. Судові засідання у даній справі відкладались, оголошувалась перерва. В судовому засіданні 19 жовтня 2021 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Пояснили, що до будинку підключені всі комунікації, і будинок експлуатується, проте відсутній документ про право власності. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що міська рада не є тим органом, який приймає до експлуатації об`єкти закінченого будівництва, тому не може бути відповідачем за даним позовом. Крім цього звернула увагу, що позивач не звертався до відповідних органів, зокрема, державної інспекції архітектури та містобудування України, а земельна ділянка не відведена, бо позивачу наданий лише дозвіл на розробку проекту землеустрою. З цих підстав просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Третю особу - [PERSON] суд вважає можливим виключити з числа третіх осіб, оскільки питання будівництва, введення будинку в експлуатацію та визнання права власності на спірне домоволодіння не стосується прав та обов`язків [PERSON] . Вислухваши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Відповідно до положення, закріпленого у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судове рішення, як акт правосуддя повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим уважається рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку з надвірними будівлями та прибудовами, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Будівництво проводилось без надання будь-яких дозволів на початок будівельних робіт та на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. Відповідно до договору від 27 квітня 1965 року [PERSON] придбав у гр. [PERSON] тимчасову споруду (будинок) на земельній ділянці, проте договір складений в рукописному вигляді, у простій письмовій формі. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, договір купівлі-продажу тимчасової споруди від 27.04.1965 р., який було укладено [PERSON] вважається недійсним. За період з 1972 р. по 1979 році позивач самочинно збудував на земельній ділянці будинок, гараж, вбиральню, сарай, огорожу, замощення. З технічного паспорту, що виготовлений станом на 16 липня 1980 року убачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований будинок літ. А-1, А. а., сарай - Г, г, Д, гараж - Б, вбиральня - В, загорожі - №1-2, замощення - I. Житловий будинок складається із коридору 4.1 кв.м., сіней 5.3 кв.м., кухні 6.6 кв.м., житлової кімнати 9.5 кв.м., житлової кімнати 9.5 кв.м., житлової кімнати 18.5 кв.м., житлової кімнати 7.9 кв.м., кладової 7.7 кв.м. Загальна площа будинку становить 69,1 кв.м., житлова площа - 45,4 кв.м. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 15.12.2017 року, вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 114 056, 00 грн. Відповідно до ст. 105 Цивільного кодексу Української РСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами. Таким чином, згідно законодавства Української РСР, особа, яка здійснила самовільне будівництво не набувала правомочності розпорядження цим майном, не могла відчужувати його, здавати в оренду. Ураховуючи, що на момент закінчення будівництва не було права приватної власності як такого, суд вважає, що правові наслідки самовільного будівництва прирівнювались до не набуття права власності в загальному розумінні, а самовільно побудовані об`єкти вилучались або підлягали знесенню. Відтак, позивач після закінчення будівництва у 1979 - му році не ввів будинок в експлуатацію, а отже не набув на нього права власності у встановленому порядку. 16.12.2011 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпропетровської міської ради № 125/55 від 03.09.2014 року надано дозвіл гр. [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Зобов`язано гр. [PERSON] замовити у суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки та після його погодження, подати цей проект до міської ради для прийняття відповідного рішення. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що [PERSON] погодив проект землеустрою чи отримав самовільно зайняту ним ділянку у власність або користування. Дозвіл не розроблення проекту землеустрою лише посвідчує право замовити технічну документацію із землеустрою, проте не є документом про право власності чи користування землею. Відтак, суд вважає, що земельна ділянка не була надана у встановленому законом порядку забудовнику (позивачу) для здійснення будівництва. Беручи до уваги той факт, що позивач намагався узаконити самовільне будівництво з 2011 - го року, суд застосовує відповідні норми ЦК України 2003 р. до спірних правовідносин. У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, викладеним у ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» положення статті 376 ЦК поширюється на випадки самочинного будівництва житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна як фізичними, так і юридичними особами. Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. З аналізу ч. 1 ст. 376 ЦК України слідує, що умовами для визнання права власності на самочинне будівництво є: відведення земельної ділянки під будівництво або під вже існуючу забудову, на праві власності або користування; наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Аналогічні висновки викладені в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 02 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-1328цс15. Згідно з пунктом 4 вказаної постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 роз`яснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України від 17 лютого 2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Наведені вимоги діючого законодавства позивачем не дотримано. В матеріалах справи міститься висновок експерта «Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва» від 29.12.2010 року. Зі змісту цього висновку встановлено, що при обстеженні будинку не було виявлено дефектів і пошкоджень, технічний стан будівельних конструкцій - задовільний. Житловий будинок з прибудовами (лит. А-1, А, а) і будівлі: сарай, що використовується під житло (лит. Г, г, Д), гараж (лит. Б) з прибудовою, вбиральня (лит. В) за адресою: [ADDRESS] , можуть бути введені в експлуатацію та експлуатуватись без обмежень за своїм функціональним призначенням. Суд бере до уваги цей висновок експерта, проте він не може замінити собою ті документи, отримання яких передбачено законодавством і є обов`язковим для введення будинку в експлуатацію, або визнання права власності на самочинне будівництво. Так, в матеріалах справи відсутній проект будинку на ім`я [PERSON] , дозвіл на проведення будівельних робіт, будівельний паспорт та технічні умови, акт прийняття об`єкту (будинку) закінченим будівництвом та акт введення його в експлуатацію. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Суд зауважує, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що [PERSON] отримав право власності/користування земельною ділянкою, що унеможливлює визнання права власності на самочинне будівництво в порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України. В матеріалах справи містяться лише рішення відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Судом установлено, що позивач до компетентних органів із заявою щодо надання йому дозволу на проведення будівельних робіт не звертався, не отримував будівельний паспорт та технічні умови, а спірне домоволодіння не прийнято в експлуатацію та не складений відповідний акт, не подана відповідна декларація, що виключає можливість визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва на підставі рішення суду. Разом з тим, Дніпровська міська рада приймає рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте до її компетенції не належить прийняття будинків, закінчених будівництвом до експлуатації. Ці повноваження належить до інших компетентних органів, зокрема, державної інспекції архітектури та містобудування України. Тому суд вважає, що Дніпровська міська рада є неналежним позивачем у даному спорі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що позов є необґрунтованим, а досліджені за результатами розгляду справи докази, не переконали суд в тому, що дійсно існують підстави для визнання права власності на самочинне будівництво. За таких обставин суд доходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed