Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

У квітні 2015 року до суду звернувся [PERSON] за захистом своїх порушення трудових прав, вказуючи на невиплату заробітної плати та непроведення відповідачем (роботодавцем) розрахунку в день звільнення, тривалу затримку розрахунку, що так і не була проведена з позивачем на день подання позову. Посилаючись на норми ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 5529 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 112257 грн. 88 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 36506 грн. 70 коп. та відшкодування моральної шкоди в сумі 500000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, уточнивши розмір позовних вимог, а саме, просив стягнути 5968 грн. 21 коп. заборгованості із виплати заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 116827 грн. 36 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 40184 грн. 64 коп. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач не змінював. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки відповідач не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково враховуючи наступне. Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що 12.11.2012 позивач припинив трудові відносини з відповідачем у спосіб звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). З заяв позивача, направлених відповідачу (а.с. 7 - 9) вбачається, що позивач ставив перед своїм колишнім роботодавцем вимоги виплати заборгованості із заробітної плати, проведення повного розрахунку та надання відповідних довідок. Дані заяви залишились без реагування: довідки про заборгованість позивачу не надано, розрахунок не проведено. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.Ухвали суду про витребування доказів відповідачем також було проігноровано. Відтак, суд вважає, що сума 5968 грн. 21 коп. вказана у індивідуальних відомостях про застраховану особу, що надані позивачу управлінням Пенсійного фонду України у м. Шостка та Шосткинському районі є сумою заборгованості відповідача із виплати заробітної плати. Згідно Додатку до листа Міністерства соціальної політики Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік від 23.08.2011 р. №8515/о/14-11/13 кількість робочих днів становила: у вересні 2012 року - 20 днів, у жовтні 2012 року - 23 дні. Отже, середньоденний заробіток позивача становив: 8000 поділити на 43 = 186 грн. 04 коп. Відповідно до листів Міністерства соціальної політики щодо розрахунку норми тривалості робочого часу, в період з 13.11.2012 по 10.07.2015 (день ухвалення рішення) пройшло 673 робочі дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 673 помножити на 186,04 = 125204 грн. 92 коп. Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає за необхідне відмовити в її задоволенні, оскільки дана вимога будь-якими доказами не підтверджена, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного звільнення позивачу, який тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем та вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, була заподіяна моральна шкода, однак, за оцінкою суду, у значно меншому розмірі, ніж сума заявлена до відшкодування. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, вказується, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Outcome: partial