Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про штрафні санкції по грошовій заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Голопристанського районного суду від 21.10.2014 було покладено на [PERSON] на її користь 1/2 вартості внеску у статутний капітал ТОВ «Славутич», що становить 93 500 грн. 00 коп. Однак, відповідач зазначене рішення суду не виконує, користується коштами позивача, а тому остання просить стягнути на її користь відсотки на підставі ст. 536 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) у розмірі 77 556 грн. 35 коп. та на підставі ст. 625 ЦК України 5 610 грн. 00 коп. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2017 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 13.07.2017. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Суд, заслухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі №654/2956/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] ? вартості внеску в статутний капітал ТОВ «Славутич», що становить 93 500 грн. 00 коп. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01.10.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі №654/2956/14-ц - залишено без змін. Вказаними рішеннями встановлено, що між сторонами відсутні договірні відносини, грошові кошти підлягають відшкодуванню позивачу як компенсація частини статутного фонду підприємства. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Із матеріалів справи вбачається, що спір виник у зв'язку з невиконанням рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі №654/2956/14-ц. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто, її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки, вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже, рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Крім того, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки, спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань задоволенню не підлягають. При цьому, згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За умовами ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так, обов'язок відповідача виник на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 у справі №654/2956/14-ц. Невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні відносини, а трансформує їх в охоронні, що місять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором або законом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-36цс15. Враховуючи, що між сторонами відсутні зобов'язальні правовідносини на стадії виконання рішення суду, то відносини є охоронними, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Оскільки, спірні правовідносини виникли у процесі виконання рішення, вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлених ст.ст. 536, 1214 ЦК України, задоволенню не підлягає, у зв'язку з тим, що даними статтями врегульовано наслідки користування чужими грошовими коштами, а не наслідки невиконання рішення суду про стягнення таких коштів. Охоронні правовідносини регулюються окремими нормами матеріального права, що унеможливлює застосування ст.ст. 536, 1214 ЦК України, при цьому, в даному випадку позивач має право на відшкодування заподіяних збитків, але не стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами. Таким чином, є помилковим посилання позивача щодо нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити в задоволенні позову, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються судом на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed