Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа: національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 12 березня 2015 року на автодорозі Київ-Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Ауді (державний номерний знак [NUMBER] ), в якому знаходились його батьки, та автомобіля «Тойота Камрі» (державний номерний знак [NUMBER] ), яким керував [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка [PERSON] отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а йому як власнику майна було завдано майнової шкоди. Винним у даній пригоді було визнано відповідача. Вказав, що з метою визначення розміру шкоди як власнику транспортного засобу «Ауді», він звернувся з відповідною заявою до суб`єкта оціночної діяльності ПП «ГАЛавтоекспертиза» з метою проведення незалежної оцінки визначення розміру майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу. Відповідно до звіту від 09 червня 2015 року розмір майнової шкоди завданої власнику автомобіля «Ауді» (номерний знак [NUMBER] ) в результаті пошкодження при ДТП склала 163 852,46 грн. Також зазначав, що відшкодуванню підлягають витрати на оплату здійснення товарознавчого дослідження на суму 800,00 грн. Крім цього, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу автомобіль було доставлено на стоянку та залишено на зберігання. Плата за послуги перевезення та стоянки становить 1490,00 грн (850,00 грн + 640,00 грн). Ці послуги безпосередньо пов`язані з ДТП. Тому мають бути відшкодовані відповідачем. Внаслідок ДТП його мати [PERSON] , яка на момент ДТП перебувала в автомобілі, отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. У зв`язку з отриманими ушкодженнями здоров`я, він поніс витрати на лікування матері, так як купував їй ліки на суму 488,92 грн. Крім цього, у зв`язку з ДТП його батьку [PERSON] було завдано травм та встановлено діагноз «забій м`яких тканин голови, поперекового відділу хребта. Закрита травма грудей: забій грудної клітини», що призвело до тимчасової втрати працездатності. Зазначив, що неправомірними діями [PERSON] йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в ушкодженні здоров`я, членів його сім`ї, а також негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження його майна, неможливості нормального користування ним, тимчасової відірваності від суспільства, порушенні звичайного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Просив суд стягнути з [PERSON] : 163 852,46 грн майнової шкоди; 488,92 грн понесених витрат на лікування та придбання ліків, 800,00 грн понесених витрат на проведення товарознавчої експертизи з метою визначення розміру майнової шкоди, 1490,00 грн понесених витрат на послуги евакуатора та зберігання автомобіля; і 15 000 грн компенсації моральної шкоди. Рішенням Києво-Святошниського районного суду Київської області від 10 липня 2017 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 163 852 грн. 46 коп. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 800 грн. понесених витрат на проведення товарознавчої експертизи, 1490 грн. понесених витрат на надані послуги евакуатора і зберігання автомобіля, 1500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Стягнеено з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 816 грн. 31 коп., та стягнено з [PERSON] 332 грн. 31 коп. судового збору на користь держави. Постановою апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року рішення районного суду залишено без змін. Постановою Верховного суду від 06 березня 2019 року рішення районного суду та постанову апеляційного суду Київської області скасувано. Передано справу № 369/11701/15-ц на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 03 квітня 2019 року справу прийнято до провадження, подальший розгляд справи здійснено за правилами загального позовного провадження. За клопотанням позивача ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 09 вересня 2019 року залучено у якості співвідповідача ПАТ НАСК «Оранта». 30 вересня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Свої доводи обґрунтовував тим, що підставою для скасування судового рішення було не з`ясування судом чи була застрахована відповідальність водія та чи виплачено страхове відшкодування. Але на час звернення його з позовом існувала практика про абсолютне право позивача на відшкодування шкоди, незалежно від виплати страхового відшкодування. Оскільки на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта», яка має відшкодувати йому завдану шкоду в розмірі 50 000 грн., а решта шкоди в розмірі 113 852,46 грн майнової шкоди; 488,92 грн понесених витрат на лікування та придбання ліків, 800,00 грн понесених витрат на проведення товарознавчої експертизи з метою визначення розміру майнової шкоди, 1490,00 грн понесених витрат на послуги евакуатора та зберігання автомобіля; і 15 000 грн компенсації моральної шкоди - має бути відшкодована [PERSON] . Просив суд стягнути на його користь з [PERSON] : 113 852,46 грн майнової шкоди; 488,92 грн понесених витрат на лікування та придбання ліків, 800,00 грн понесених витрат на проведення товарознавчої експертизи з метою визначення розміру майнової шкоди, 1490,00 грн понесених витрат на послуги евакуатора та зберігання автомобіля; і 15 000 грн компенсації моральної шкоди; стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» на його користь страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн. 15 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив ПАТ НАСК «Оранта». Не погоджуючись з позовом вказали, що судом порушено норми процесуального права та незаконно залучено ПАТ НАСК «Оранта» у якості відповідача та незаконно прийнято до розгляду уточнену позовну заява, оскільки чинним законодавством не передбачено (заборонено) при направленні справи на новий судовий розгляд позивачу змінювати підстави та предмет позову. Після прийняття цієї заяви виникла фактично нова справа, що є неправомірним та порушує їх права. Також зазначили, що ДТП сталась ще в березні 2015 року. Із заявою про виплату страхового відшкодування до ПАТ НАСК «Оранта» жодна сторона не зверталась за період з 12 березня 2015 року по 28 вересня 2019 року, жодних документів для опрацювання не надавали, а ними не приймалось рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Натомість Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений річний строк подання такої заяви до страховика. Така заява позивачем подана лише у вересні 2019 року, що значно перевищує всі строки. Оскільки позивач до них не звертався, ними рішення не приймалось про відмову у виплаті, тому право позивача не порушено та не підлягає відновленню в судовому порядку. Просили відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] . Провадження по справі за позовом [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - закрито. Дана ухвала сторонами не оскаржена. У судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов. Просив суд задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, наголошувала на порушенні судом норм процесуального права. Просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. При розгляді справи судом встановлено, що водій [PERSON] 12 березня 2015 року близько о 14 год. 45 хв. на автодорозі Київ-Одеса 13 км+800 м, керуючи автомобілем Тойота Камрі (державний номер [NUMBER] ) не був достатньо уважний, не слідкував за дорожньою обстановкою, не зумівши дотриматися безпечної дистанції, та допустив зіткнення з автомобілем Ауді А6 (держаний номер [NUMBER] ), який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив пункти 2.3. «б» та 13.1. Правил дорожнього руху України і вчинив правопорушення, передбачене статтею 124 КпАП. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року [PERSON] визнано винним за статтею 124 КпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн в дохід держави. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій, визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів. Власником автомобіля «Ауді» (номерний знак [NUMBER] ) є [PERSON] і він належить йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11 жовтня 2011 року, серії [NUMBER], виданого ВРЕР-5 УДАІ м. Києва. Право користування автомобілем належить [PERSON] , який і знаходився за кермом автомобіля. Згідно звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ №14/С/06/1556/15, складеного 09 червня 2015 року спеціалістом [PERSON] ПП «ГАЛавтоекспертиза», матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля Ауді А6 (державний номер № [NUMBER] ), внаслідок його пошкодження, склала 163 852,46 грн. Згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи від 22 серпня 2017 року КНДІСЕ ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу Ауді А6 (державний номер [NUMBER] ), що належить [PERSON] на дату оцінки 28 березня 2017 року, склала 61 522,00 грн. Так відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. При визначенні розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу Ауді А6 (державний номер [NUMBER] ), суд приймає до уваги висновки, які наявні в матеріалах справи, тому розмір завданого позивачу збитку становить 163 852,46 грн. Відповідач ПАТ НАСК «Оранта» не надали належних та допустимих доказів, які б спростовували дані висновки або доказів щодо неповноти, неточності, невідповідності. Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до вимог п. 1.4. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. За вимогами п. 1.7. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпеченим транспортним засобом є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. За правилами п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2% від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Тойота Камрі (державний номер [NUMBER] ), була застрахована в ПАТ НАСК «Оранта». За даним договором ліміт відповідальності страховика становить 50 000 грн., франшиза - 510 грн. Тому обґрунтованими є доводи позов щодо стягнення страхового відшкодування в розмірі 49490 грн. та в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо доводів відповідача про неможливість прийняти до розгляду уточнену заяву [PERSON] . Відповідно до ст.49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи. Так, ЦПК України передбачає право позивача змінити або предмет позову, або підстави позову, проте одночасна зміна предмета позову та підстав позову прямо забороняється. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Тому в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, а це за своєю суттю - уже новий позов. Саме у зв`язку із цим законодавцем закріплено альтернативну зміну предмета або підстав позову. Згідно із нормами цивільного процесуального права, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право. Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки : виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстав позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Варто зазначити, що підставою позову не може вважатись посилання позивача на певні норми матеріального права. Пленум Верховного Суду України в п. 9Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору. Крім того, поряд із предметом і підставою позову виділяють окремий елемент позову - його зміст. Під змістом позову розуміють вид (спосіб) судового захисту, що прямо передбачається законом (наприклад,ст. 16 Цивільного кодексу України), з яким позивач звертається до суду. Законодавець у ч. 1ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права й інтересу, а в ч. 2ст.16ЦК України наведене орієнтовний перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги. Таким чином, предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач; підстава позову - те, чим позивач обґрунтовує свої вимоги; зміст позову - це спосіб захисту порушеного права. Таке ж розуміння елементів позову закріплюється на рівні судової практики, зокрема у п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5. Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] та його представник в судовому засіданні вказував, що майну позивача була заподіяна шкода, внаслідок ДТП, цивільно-правова відповідальність водія була застрахована, але зважаючи на судову практику та правові позиції Верховного Суду України, користуючись своїм правом на обрання особи, яка буде відповідати за шкоду, вирішено пред`явити позов саме до [PERSON] . Тому фактично позивач уточнив позовні вимоги лише в частині відповідача та вимог до нього, що не є зміною підстав чи предмету позову, а залучення іншого співвідповідача та пред`явлення вимог до нього не заборонено чинним процесуальним законодавством. Крім того, уточнення всіх обставин сприятиме встановленню всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Скасовуючи судові рішення, Верховним Судом зазначалось наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. Проте суди не встановили чи була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] , не зважаючи на те, що страхова компанія була залучена як третя особа. Хоча для вирішення питання про наявність підстав для відшкодування шкоди відповідачем, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, правове значення має чи виник у страховика обов`язок з виплати страхового відшкодування та чи отримав позивач страхове відшкодування від страхової компанії. Відповідно до ст..37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Посилання відповідача на те, що позивач не звернувся до страхової з заявою про виплату страхового відшкодування, а тому його право непорушене, суд до уваги не бере, оскільки водночас відповідач вказував про відмову в задоволенні позову через пропуск строку звернення за страховим відшкодуванням. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При вирішенні спору суд враховує, що за час розгляду цивільної справи судова практика зазнала кардинальних змін, що мало наслідком скасування судового рішення. Зважаючи, що особа має право на справедливе судове рішення, а відмова через пропуск строку звернення до страхової є формальною підставою, тому посилання відповідача щодо пропуску строку суд вважає необґрунтованими. Тому позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування за вирахуванням франшизи підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст. 141 ЦПК України, тому до стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» підлягають судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: approved