Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Торговий дім «Еталон» про стягнення заборгованості з виплати заробітньої плати(в частині не нарахованої та невиплаченої індексації) та недоплаченої суми вихідної допомоги. Позивач просить: 1) Стягнути з Відповідача суму невиплаченої індексації у розмірі - 16600, 54 грн.; 2) Стягнути з Відповідача суму недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі - 3666,61 грн.; 3)Стягнути з Відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати або у розмірі 219 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, - 3723 гривні. На мотивування позовних вимог позивач вказує, що 02 грудня 2013 року його було прийнято на посаду торгового представника відділу продажу у ТОВ «Торговий дім «Еталон» (далі - Відповідач). Дана посада була у структурному підрозділі Відповідача - відділі продажу «Південно - Східний». Трудові відносини між ним та Відповідачем тривали 5 років 1 місяць та 28 днів. Відповідно до наказу відповідача № 1 від 02.01.2018 року «Про скорочення посад та попередження про наступне вивільнення з посад», планувалося провести скорочення штату працівників Відповідача на 4 посади з 01.03.2018 року у відповідності до п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП). Відповідно до положень цього наказу передбачалося зокрема скорочення посади торгового представника відділу продажу «Південно - Східний». 03 січня 2018 року йому було вручене під підпис попередження про наступне вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, а 31 січня 2018 року, на підставі наказу відповідача № 32к трудові відносини між ним та відповідачем були припинені. Йому було розраховано відповідно до положень чинного законодавства, зокрема виплачено вихідну допомогу у розмірі - 13374,08 грн.Під час перерахунку вихідної допомоги та вивчення розрахункових листків, ним було виявлено, що відповідач неправильно нарахував та виплатив вихідну допомогу, відповідно не нараховував та не виплачував індексацію що вплинуло також і на розмір недоплати вихідної допомоги. Зроблений ним власний розрахунок сум недоплат, які він просить стягнути, позивач наводить в позовній заяві. Позивач вказує, що внаслідок дій відповідача він опинився в складній ситуації, перебуває на обліку як безробітний у Державній службі зайнятості, має пригнічений морально-психологічний стан, оскільки вимушений шляхом звернення до суду відстоювати свої права, тому просить компенсувати йому завдану моральну шкоду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі відкрито провадження та встановлено відповідачеві п'ятнадцятиденний строк з дня вручення йому ухвали для подання відзиву на позовну заяву(а.с.50). Відповідачем наданий відзив на позовну заяву у якому відповідач не визнає позовні вимоги позивача, посилаючись на неправильність розрахунку зробленого позивачем. Позивачем надана відповідь на відзив у якій він заперечує проти розрахунків сум до виплат наведених відповідачем у відзиві та фактично наводить нову підставу позовних вимог до відповідача у частині незгоди з кількістю відпрацьованих днів, що не було предметом заявленого позивачем позову. Окрім того ця нова підстава для позову спростовується наявними матеріалами справи. Розглянувши подані матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що з 02 грудня 2013 року позивач працював у відповідача на посаді торгового представника відділу продажу у ТОВ «Торговий дім «Еталон». На підставі наказу № 32к від 31 січня 2018 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. У позовних вимогах позивач зазначає, що відповідачем йому не нарахована та не виплачена індексація заробітної плати. Таке твердження позивача спростовано відповідачем у наданому детальному розрахунку суми виплат позивачеві які складались як з сум посадового окладу, так і виплат понад посадовий оклад. Виплати позивачу проводились як шляхом перерахування на банківську картку позивача так і здійснювались через касу підприємства. Як вбачається з наданих відповідачем доказів виплати на користь позивача понад посадовий оклад включали у себе як доплати за виконання доручень одноразового характеру, так і доплати за розширення ринку збуту та збільшення об'ємів продажу, так і саму індексацію заробітної плати позивача. Виплати розраховувались по закінченні відповідного місяця та виплачувались однією окремою понад заробітну плату сумою. З груденя 2013 р. по серпень 2014 р. позивач отримував кошти в касі підприємства, в подальшому (з вересеня 2014 р. по січень 2018 р. кошти перераховувалися позивачеві на його зарплатну банківську картку. Копії документів документів що підтверджують отримання позивачем коштів в касі підприємства та зарахування коштів на його зарплату банківську картку додані до відзиву на позов. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282- XII (зі змінами та доповненнями), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. У Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078 (зі змінами та доповненнями), також зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України та які не мають разового характеру. Оскільки, виплати понад заробітну плату не носили постійного і фіксованого характеру, такі виплати відповідачем не індексувались. У відповідача не існує перед позивачем заборгованості по виплаті індексації заробітної плати з грудня 2013 року по січень 2018 року в заявленому позивачем розмірі 16 600,54 грн., та таким чином позовна вимога про стягнення суми індексацію заробітної плати у заявленій позивачем сумі в розмірі 16600,54 грн. не підлягає задоволенню. У позовних вимогах позивач вважає, що, відповідач не вірно нарахував та виплатив йому вихідну допомогу при звільненні. Позивач вважає, що відповідач мав виплати відповідачеві при звільненні не 13 374,05 грн. вихідної допомоги, а 17 040,66 грн. Відповідно до п.8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Положеннями Порядку N 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування та виплати вихідної допомоги.Пунктом 4а), 4в) постанови Кабінету Міністрів України № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника та компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). Позивач вказуючи у позові, що його премія у грудні склала 11 292,00 грн., не врахувує, що сума у розмірі 5731,64 грн. не премія, а виплата за виконання у грудні 2017 р. окремих доручень одноразового характеру. Премія разом з індексацією заробітної плати складала у грудні 2017 р. суму у розмірі 5 560,36 грн. Враховуючи приписи п.п. 4а), 4в), 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. вихідна допомога позивача при звільненні дорівнює:5820,00 (заробітна плата за листопад 2017р.) + 6 435 (премія за листопад 2017р.) + 3 201 (заробітна плата за грудень 2017 р.) + 5 560,36 (премія за груден 2017 р.): 33 (кількість фактично відпрацьованих днів протягом листопада - грудня 2017р.) х (22 раб. дня + 20 раб. дней): 2 = 21 016,36 : 33 х 21 = 636,86 х 21 = 13 374,05 грн. Позивач у своїх розрахунках штучно зависив загальну суму заробітної плати за останні два місяці роботи. Позовна вимога позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 723 грн. не підлягає задоволенню. Позивач зазначає, що на даний час він має статус безробітного та перебуває на обліку у Державній службі зайнятості, знаходиться у скрутному становищі та йому доводиться докладати значних зусиль для забезпечення належного життєвого рівня його родини. При цьому, позивач фактично єдиною підставою для стягнення з відповідача на його користь завданої йому моральної шкоди позивач зазначає, що йому доводиться через суд відстоювати та добиватись того, що він заробив власною працею. Відповідно до ст. ст.237-1 КЗпП, на яку позивач посилається у позовній заяві, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Судом не встановлено порушень законних прав позивача в частині невиплати належних йому грошових сум які могли привести до моральних страждань позивача, тому вимога позивача про компенсацію моральної шкоди не підлягає задоволенню. Відповідач просить застосувати до позовних вимог позивача позовну давність. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.З ст.267 ЦК України). Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд не вбачає пропуску строку позовної давності при зверненні позивача з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed