Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому зазначала, що вона на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 жовтня 2014 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу був укладений між нею та відповідачем [PERSON], яка була власницею будинку [ADDRESS], та від імені якої діяла [PERSON] Крім цього, її право власності на цей будинок підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На даний час у спірному будинку зареєстровані двоє осіб: [PERSON] та [PERSON], які уже більше двох років у вказаному будинку не проживають, не несуть витрат по його утриманню, особистих речей відповідачів у будинку немає. Оскільки, відповідачі не є власниками будинку [ADDRESS], а їхня реєстрація за вказаною адресою створює їй, як власнику, перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном, тому вона звернулася до суду із цим позовом та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим будинком. Представник позивача: [PERSON], у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] до суду повторно не з'явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди представника позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28153243 від 15 жовтня 2014 року. Вказаний будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 15 жовтня 2014 року укладеного між [PERSON], від імені якої діяла на підставі довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1546, за умовами якого [PERSON] (в особі представника) передала у власність [PERSON] жилий будинку № 6 з надвірними будівлями: гараж-сарай, вбиральня, колодязь, тротуар, огорожа, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 107,9 м2., жилою площею 66,3 м2. Згідно із записами у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку №? 6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у даному будинку зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] Із довідки Форми - 3 за № 507 від 19 листопада 2014 року виданої Комунальним підприємством «Служба замовника» видно, що у будинку [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] Свідок: [PERSON] у суді показала, що їй як сусідці позивача відомо, що відповідачі у справі, а саме: [PERSON] більше восьми років не проживає у будинку [PERSON], оскільки постійно проживає у Краснодарському краї Російської Федерації. Що стосується відповідача [PERSON] то він не проживає у цьому ж будинку № 6, більше чотирьох років. Також зазначила, що відповідачі продали цей будинок позивачу [PERSON] У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушим. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом уразі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши зібрані у судовому засіданні докази у їх сукупності, враховуючи, що відповідачі не є членами сім'ї власника житла, а їхня реєстрація у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] перешкоджає позивачу [PERSON] вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання [PERSON] та [PERSON], такими особами, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved