Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом посилаючись на те, що [INFO] померла його матір [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS]. Спадкоємцями залишилися він та його брати - [PERSON] та [PERSON] У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини відповідна заява до нотаріальної контори ним не подавалася в зв'язку з тим що його мати [PERSON] на час смерті постійно проживала разом з ним, а тому позивач вважав себе таким, який фактично прийняв спадщину. 11.12.2013 р. позивач отримав листа від державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори, в я повідомлялося про те, що його брати подали заяви про оформлення спадщини, а йому пропонувалося звернутися до суду з позовними вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, при зверненні до Томашпільського районного суду позивачу було відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Разом з тим, позивач вказує, що 30.01.2014 р. на адресу державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори був направлений лист з клопотанням про оформлення спадщини в зв'язку з постійним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На даний момент відповіді від нотаріуса позивачем не отримано. Таким чином враховуючи фактичну відмову нотаріуса від оформлення спадщини позивач вимушений звернутися до суду з позовом та просить суд визнати факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] з 2003 року і до часу відкриття спадщини 2 вересня 2010 року, визнати факт прийняття [PERSON] спадщини в зв'язку з постійним проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнати право [PERSON] на спадкування та оформлення спадщини померлої матері [PERSON] за законом як спадкоємця першої черги, зобов'язати державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори Іськову Н.М. здійснити оформлення спадщини [PERSON] у визначеному законом порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позов підтримала за обставин зазначених у ньому, попросила позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд повністю відмовити в задоволенні позову. Державний нотаріус Томашпільської державної нотаріальної контори Іськова Н.М. в судове засідання не з'явилася, однак направила на адресу суду заяву згідно якої справу просить розглянути в її відсутності, позовні вимоги не визнає, щодо вирішення справи покладається на розсуд суду. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що мати [PERSON] проживала разом зі сином. Син зі сім'єю поживав в будинку, а [PERSON] в літній кухні. Догляд за нею здійснювала невістка [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом [INFO] в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.12). Згідно довідки від 06.09.2010 р. виданої виконавчим комітетом Томашпільської селищної ради виданої [PERSON] вбачається, що на день смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO]. [PERSON] проживала разом з [PERSON] та вели спільне господарство (а.с.11) Відповідно до положень ст. 1269 ЦК України в редакції 2004 року спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З відповіді Томашпільської державної нотаріальної контори та з наданої копії спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] не звертався. Крім того, суду не надано доказів про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], не надав належних та беззаперечних доказів щодо проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Довідка Томашпільської селищної ради надана позивачем не може судом розцінюватися як належний доказ постійного проживання позивача з спадкодавцем, оскільки з довідки вбачається проживання та ведення спільного господарства лише представника позивача [PERSON] разом з спадкодавцем [PERSON] на момент смерті останньої. Згідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. N 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 (що діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON].), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Однак позивачем та його представником не надавались, а судом не досліджувались в судовому засіданні документи, які зазначені вище. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що мати [PERSON] проживала разом зі сином. Син зі сім'єю поживав в будинку, а [PERSON] в літній кухні. Догляд за нею здійснювала невістка [PERSON] Однак їх пояснення не доводять проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, вимоги позивача про визнання факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] не можуть бути задоволенні, оскільки як уже вище зазначалося ч.3 ст. 1268 ЦПК України передбачає, щ спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, кодексом чітко передбачено, що саме спадкоємець має постійно проживати разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, користуватися спадковим майном спадкодавця разом із спадкодавцем ще до його смерті, а не спадкодавець має проживати разом із спадкоємцем у будинку спадкоємця. В п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, якщо спадщина відкрилась після 1 січня 2004 року, суди не повинні задовольняти вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном або задовольняти позови про визнання права власності на спадкове майно із зазначених підстав. Також, суд звертає увагу на те, що в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що в разі якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, необхідною умовою для звернення до суду з даним позовом є наявність письмової обґрунтованої відмови нотаріуса в оформленні спадщини. Відсутність письмової відмови нотаріуса позбавляє спадкоємця можливості звернутися до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем. На дану обставину вказується і в п. 1 вищевказаного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. В листі також вказується на те, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові. Однак всупереч вищевказаному ні позивачем [PERSON] ні його представником не було надано суду письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, з врахуванням всього зазначеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Іськової Наталії Михайлівни про визнання факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання факту прийняття спадщини та права на спадкування і оформлення спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed