Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] [INFO] за межі України, на територію АР Крим та на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження в супроводі матері [PERSON] та дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини, без нотаріально завіреної згоди батька. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що з відповідачем по справі в період часу з 2008 року по 2014 рік позивач [PERSON] перебувала у цивільному шлюбі. Під час спільного проживання у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Після припинення стосунків між сторонами дитина залишилася проживати разом з позивачем [PERSON] , яка матеріально утримує і дбає про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З кінця грудня 2014 року відповідач проживає в іншому місці, жодної участі в піклуванні та розвитку сина не приймає, протягом останнього часу батько зовсім не цікавиться справами дитини та не відвідує сина. В позові зазначено, що на даний момент [PERSON] разом із дитиною зареєстрована та проживає в м. Донецьку, територія якого на даний момент є тимчасово окупованою, тому подальше перебування в місті несе загрозу як позивачу так і її дитині. Саме з цього приводу позивач бажає мати пакет документів на вивезення дитини із зони ООС на випадок, якщо ситуація в місті загостриться. Однак, у зв`язку з тим, що відповідач по справі проживає в іншому місті та зв`язок з ним втрачено, він не відвідує сина та не цікавиться його справами, позивачем ставиться питання про надання дозволу на тимчасове багаторазове вивезення малолітнього [PERSON] за межі України до досягнення ним шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON] , а також дозволу на оформлення документів, пов`язаних з таким виїздом. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - Донецької обласної державної адміністрації в судове засідання не прибув з невідомої причини, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи без його участі суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] в період часу з 2008 року по 2014 рік перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] . Під час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтва про народження дитини, її батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с.8). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі син залишився проживати разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні і вихованні. Як встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.5), територія якого є тимчасово непідконтрольною Українській владі. Тож, подальше перебування в місті несе загрозу як для позивача так і для її дитини. Саме з цього приводу позивач бажає мати пакет документів на вивезення дитини із зони ООС на випадок, якщо ситуація в місті загостриться. Зв`язок з батьком дитини - відповідачем по справі повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на виїзд дитини позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Статтею 7 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» передбачено, що громадяни України під час перетину адміністративного кордону ВЕЗ «Крим»,

Outcome: partial