Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, в обґрунтування якого вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 квітня 2015 року, а також відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 квітня 2015 року вона є власником житлового будинку з усіма належними до нього надвірними побудовами та спорудами, а також земельної ділянки, розташованої за адресою: проїзд Алтайський, 7. Після придбання будинку вона у ньому зареєструвалась, колишні власники будинку знялись з реєстрації. В теперішній час у будинку з'явились відповідачі [PERSON] та [PERSON], які наполягають на тому, що мають право мешкати у вказаному будинку, оскільки вони заселялись до будинку у 90-х роках зі згоди колишніх власників, та, на їх думку, мають право продовжувати в ньому мешкати, не дивлячись на зміну власника будинку та земельної ділянки. Добровільно виселитись із будинку не бажають. Посилаючись на те, що відповідачі не є та ніколи не були членами її сімї, згоду на їх вселення в будинок вона не давала, право користування будинком у відповідачі втратили одночасно із втратою колишнім власником права власності на будинок, просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належним їй житловим будинком по проїзду Алтайський, 7 в місті Маріуполі шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із вказаного будинку. В липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в обґрунтування якого вказала, що вона мешкає у спірному будинку № 7 по проїзду Алтайському в місті Маріуполі з 1989 року, тобто більше 26 років. Вселилась в будинок за згодою власника цього будинку [PERSON] та його дружини [PERSON], у якості члена сімї як дружина їх сина [PERSON] В цьому будинку народились її з чоловіком діти - дочка [PERSON] в 1990 році та син [PERSON] в 1997 році. З лютого 2009 року їх шлюб з [PERSON] був розірваний, але вона з дітьми продовжувала проживати в цьому будинку безвиїзно, при цьому на цей час вона з дочкою мешкає в ізольованій частині будинку, син мешкає за місцем проживання батька [PERSON] З часу розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачі [PERSON] та [PERSON] приймали неодноразові заходи щодо нашого виселення зі спірного будинку, але їх вимоги були залишені судами без задоволення. Посилаючись на те, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладені 11 квітня 2015 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] є фіктивними, оскільки їх укладено без наміру створення правових наслідків, а лише з метою виселення її та [PERSON] із спірного будинку, просила визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по проїзду Алтайському, 7 в місті Маріуполі, укладений 11 квітня 2015 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по проїзду Алтайському, 7 в місті Маріуполі, укладений 11 квітня 2015 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові. Просила позов задовольнити. Зустрічний позов не визнала, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, [PERSON], предявлений до неї позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Свій позов підтримала. Посилаючись на викладені в ньому обставини, просила свій позов задовольнити. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом, [PERSON], предявлений до неї позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов [PERSON] вважає таким, що підлягає задоволенню. Відповідачі за зустрічним позовом, [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надали заяву в якій просять розглянути справу за їх відсутності. Предявлений до них позов [PERSON] не визнали, посилаючись на його безпідставність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 червня 2009 року (номер справи у суді першої інстанції 2-563/2009) по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Іллічівського району міста Маріуполя, про усунення перешкод та виселення, яке набрало законної сили, встановлено, що в 1990 році до спірного будинку в якості члена сімї дружини сина, вселилась відповідачка [PERSON]. На час проживання у спірному будинку народились [PERSON] та [PERSON]. 3 лютого 2009 року шлюб між [PERSON] та сином позивача - [PERSON] було розірвано, [PERSON] з дітьми залишилася проживати за адресою: [INFO]. В звязку з розлученням, погіршилися відносини між позивачем та його жінкою з однієї сторони та відповідачкою [PERSON] з іншої. [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають право користування займаним приміщенням у будинку, за адресою: проїзд Алтайський, буд. 7 в місті Маріуполі, оскільки [PERSON] була вселена за згодою власника будинку як член сімї. В подальшому народилися [PERSON], [PERSON], які також постійно мешкали у спірному будинку за згодою власника. Ці висновки підтверджено ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2011 року (номер справи в суді апеляційної інстанції 22-1669/11), та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2012 року. Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, до спірного будинку відповідачі за первісним позовом, [PERSON] та [PERSON] вселилися зі згоди тодішнього власника будинку, [PERSON], як члени його сімї. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 11 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за реєстраційним номером 1231, [PERSON] купила у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок № 7 з усіма належними до нього надвірними побудовами та спорудами, який розташований по Алтайському проїзду у місті Маріуполі. Продаж зазначеного житлового будинку вчинено за домовленістю сторін за ціною 136000 гривень. На час підписання цього договору ця сума повністю сплачена покупцем, готівкою і отримана продавцями в рівних частках кожним особисто. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2015 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проїзд Алтайський, будинок № 7 на підставі договору купівлі-продажу № 1231 від 11.04.2015р. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 11 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за реєстраційним номером 1232, [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку № 7 загальною площею 0,0508 га, кадастровий номер 1412300000:03:018:0249, яка розташована по Алтайському проїзду у місті Маріуполі. Продаж зазначеної земельної ділянки вчинено за домовленістю сторін за ціною 68000 гривень. На час підписання цього договору розрахунок проведено в повному обсязі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 квітня 2015 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1412300000:03:018:0249, що розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проїзд Алтайський, будинок № 7 на підставі договору купівлі-продажу № 1232 від 11.04.2015р. Судом встановлено, що після набуття права власності на спірний будинок [PERSON], відповідачі за первісним позовом, [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати у будинку. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Таку ж правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, яку, на підставі статті 214 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Отже, із припиненням права власності [PERSON] та [PERSON] на будинок № 7, що розташований по проїзду Алтайському в місті Маріуполі, відповідачі за первісним позовом, [PERSON] та [PERSON] втратили право користування цим житловим приміщенням. Продовжуючи проживати у спірному будинку без згоди власника, [PERSON] та [PERSON] перешкоджають [PERSON] у можливості безперешкодного володіння та користування нею своїм майном. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, порушене право [PERSON] підлягає захисту шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із будинку № 7, що розташований по проїзду Алтайському в місті Маріуполі. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним не підлягає задоволенню, оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору у сумі по 121,80 грн. з кожної.

Outcome: approved