Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Три Ведмеді» про визнання звільнення незаконним, внесення змін до наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13.09.2001 вона була переведена на посаду бухгалтера в ТОВ «Три Ведмеді», де пропрацювала на посадах бухгалтера, начальника відділу закупівлі, заступника директора із закупок та керівника служби постачання до 01.10.2014. Наказом № 199-к від 01.10.2014 позивача було звільнено на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри з боку власника. Позивач не погодилася із зазначеною у наказі підставою звільнення, оскільки, працюючи на різних посадах у відповідача, протягом 13-ти років не мала жодних зауважень до виконання своїх службових обов'язків з боку керівництва. Проте, керівник служби безпеки відповідача почав звинувачувати позивача в заподіянні збитків підприємству, 08.09.2014 змусив обмовити себе та визнати винною в присутності директора підприємства. У зв'язку з такими подіями позивач потрапила до лікарні з гіпертонічним кризом, і перебуваючи на лікарняному, 09.09.2014 написала на ім'я директора [PERSON] заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Після виходу на роботу 01.10.2014 позивач отримала копію наказу № 199-к від 01.10.2014 про її звільнення з роботи на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає звільнення з таких підстав незаконним, оскільки вона не належить до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, договір про матеріальну відповідальність з нею не укладався, жодних документів про встановлення шкоди, заподіяної підприємству, за її участю не складалося, перевірок та ревізій не проводилося. Зазначила, що після таких незаконних дій з боку відповідача працювати у Товаристві позивач не бажає, проте, вважає за необхідне внести зміни до наказу № 199-к від 01.10.2014 щодо підстав її звільнення та вважати такою підставою не ч. 2 ст. 41 КЗпП України, а ст. 38 КЗпП України, як було зазначено в її заяві про звільнення за власним бажанням від 09.09.2014. Крім того, діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивач важко захворіла, втратила сталий заробіток, почувала себе приниженою та розчарованою. Завдану їй моральну шкоду позивач оцінила в 20000 грн., які просила стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні 20.01.2015 позивачем було надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просить визнати недійсним та скасувати наказ № 199-к від 01.10.2014 про звільнення її на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України, поновити її на посаді керівника служби постачання ТОВ «Три Ведмеді» з 01.10.2014, зобов'язати керівництво ТОВ «Три Ведмеді» анулювати запис в трудовій книжці про звільнення позивача, оплатити вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення за період з 01.10.2014 по день набрання чинності рішення суду та стягнути з відповідача на її користь 50 000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням. В судовому засіданні 16.03.2015 представник позивача заявив клопотання про залишення частини позовних вимог про зміну в наказі № 199-к від 01.10.2014 формулювання підстав звільнення з п.2 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України у відповідності до поданої 09.09.2014 заяви про звільнення - без розгляду та заявив про відмову від частини вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до відповідача ТОВ «Три Ведмеді» в частині внесення змін до наказу № 199-к від 01.10.2014 щодо формулювання підстав звільнення з п. 2 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України у відповідності до поданої 09.09.2014 заяви про звільнення залишені без розгляду. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн. - закрито. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги з урахуванням їх збільшення підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили, що звільнення позивача з посади керівника служби постачання на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України було здійснено на підставі лише доповідних записок працівників служби безпеки товариства, без здійснення інвентаризації компетентними відділами та службами, без проведеного маркетингового дослідження ринку товарів та послуг. Не було проведено інвентаризації і при звільненні позивача, що підтверджує відсутність її матеріальної відповідальності на займаній посаді. Зазначили, що відповідач не надав жодного належного доказу, який би свідчив про заподіяння позивачем збитків підприємству, оскільки жоден договір поставки не пройшов поза увагою служби безпеки, фінансового та юридичного відділів відповідача, а ініціаторами укладення таких договорів була не позивач, а менеджери, які в подальшому писали на позивача доповідні записки. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що обрахунок обсягів закупівель у контрагентів виявив, що внаслідок зловживань позивача при закупівлі сировини за завищеними цінами, упущена вигода ТОВ «Три Ведмеді» становила 258 720 грн., що також підтверджується висновком спеціаліста СПД ФО [PERSON] та показами свідків [PERSON] та [PERSON] Зазначили, що трудові правовідносини позивача з ТОВ «Три Ведмеді» на різних посадах, що передбачають керівництво підрозділом з постачання, мають ознаки тривалих та безперервних, а відтак укладений 01.03.2011 з позивачем договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, діє до припинення трудових відносин між сторонами. Враховуючи, що до обов'язків заступника директора з постачання входить, зокрема, і забезпечення підприємства матеріальними ресурсами за мінімальними цінами на вигідних для компанії умовах, тому виявлені зловживання позивача дають підстави для звільнення її з роботи у зв'язку із втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Серед іншого зазначили про пропущення позивачем строку позовної давності та невідповідності волевиявлення позивачки про звільнення за власним бажанням заявленим позовним вимогам. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та докази, що знаходяться в матеріалах справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, з 14 вересня 2001 року позивач [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера ТОВ «Три Ведмеді», з 01 вересня 2002 року переведена на посаду начальника відділу закупівлі. 05 травня 2010 року звільнена з займаної посади по переведенню в ТОВ «ДК Європа», де працювала на посаді керівника відділу закупок. 18 серпня 2011 року звільнена у зв'язку з переведенням до ТОВ «Три Ведмеді», де з 19 серпня 2011 року працювала на посаді заступника директора з закупок. 10 червня 2014 року переведена на посаду керівника служби постачання (а.с. 6-11). 09 вересня 2014 року позивач [PERSON], перебуваючи на лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1, написала на ім'я директора ТОВ «Три Ведмеді» [PERSON] заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 09.09.2014 (а.с. 12,13). 16 вересня 2014 року позивач направила на ім'я директора ТОВ «Три Ведмеді» [PERSON] заяву, в якій просила звільнити її з посади на підставі заяви від 09.09.2014 після виходу з лікарняного (а.с. 14-16). Згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділу № 1 КМКЛ № 1 [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 09.09.2014 по 30.09.2014 (а.с. 18). Відповідно до наказу № 199-к від 01 жовтня 2014 року позивача [PERSON] звільнено з посади керівника служби постачання 01 жовтня 2014 року за дії, які дають підстави до втрати довіри з боку власника, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 17 календарних днів (а.с. 17). Підставою звільнення, зазначеною у наказі, є службова записка. Позивач ознайомилася з наказом 01.10.2014 під власний підпис та зазначила на ньому про свою незгоду з формулюванням звільнення. За змістом пункту 2 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. В пункті 28 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачається: при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 2 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Оскаржуючи своє звільнення з посади керівника служби постачання ТОВ «Три Ведмеді» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП, позивач в остаточній редакції позовних вимог просить суд визнати її звільнення незаконним з відновленням становища, яке існувало, тобто поновити її на посаді, зобов'язати відповідача оплатити вимушений прогул та анулювати запис в трудовій книжці про незаконне звільнення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем 09.09.2014 власноручно написана заява на ім'я директора ТОВ «Три Ведмеді» [PERSON] про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 09 вересня 2014 року, а також повторно направлена відповідачу заява, датована 16.09.2014, в якій позивач вимагає звільнити її на підставі попередньої заяви після виходу з лікарняного. Крім того, при зверненні до суду в позовній заяві позивач зазначала про те, що не бажає працювати в ТОВ «Три Ведмеді» та вважає за необхідне внести зміни до наказу про її звільнення щодо підстав звільнення. Слід зазначити, що належним способом захисту порушеного права у зв'язку із незаконним звільненням працівника є відновлення його правового становища у спосіб визнання такого звільнення незаконним та поновлення на роботі у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В даному випадку, ініціатива самої позивачки щодо розірвання трудового договору з відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України передувала винесеному відповідачем наказу № 199-к від 01.10.2014 про звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Отже, з обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та з матеріалів справи вбачається, що характерним способом захисту її порушених прав є такий спосіб, як визнання неправильним чи таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання причини звільнення. Разом з тим, заявлена позивачем вимога про зміну формулювання підстав звільнення в наказі № 199-к від 01.10.2014 з п. 2 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України у відповідності до поданої 09.09.2014 заяви про звільнення - залишена без розгляду за клопотанням представника позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи встановлені обставини справи, характер спірних правовідносин та межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в обраний позивачем спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed