Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві особистої приватної власності належить 1/2 ідеальної частки житлового будинку в [ADDRESS] . За вказаною адресою окрім нею значаться також зареєстрованими її син - [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] , проте остання у вказаному житловому приміщенні не проживає протягом тривалого періоду часу. Зазначала, що реєстрація малолітньої [PERSON] відбулась з її дозволу, оскільки на той час її син був одружений з матір`ю дівчинки - [PERSON] та з метою збереження їх родини вона дозволила сину з дружиною та донькою проживати у вказаному будинку, проте їх спільне життя не склалось. У травні 2014 року [PERSON] разом з малолітньою [PERSON] виїхали на постійне місце проживання в м.Вінницю, де проживають на даний час, а її син на підставі рішення суду сплачує аліменти на утримання доньки. Посилалась на те, що малолітня [PERSON] з 04.04.2014 року і по даний час не проживає у належному їй житловому приміщенні, а її реєстрація за вказаною адресою чинить їй перешкоди у користуванні майном та покладає на неї надмірний тягар в частині сплати комунальних послуг, а також унеможливлює відчуження зазначеного нерухомого майна. Крім того, зазначала, що її колишня невістка [PERSON] вимагає виплати компенсації належної малолітній [PERSON] частки у вказаному майні або визнання за нею права власності на таку частку. Вважає, що малолітня [PERSON] втратила право користування зазначеним житловим приміщенням в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України, у зв`язку з її відсутністю за вказаною адресою понад один рік без поважних причин. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права просила, визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 1/2 ідеальної частки житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку із зазначеного будинку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, вказуючи на те, що її онука разом з невісткою більш ніж один рік не проживає у належному їй житловому будинку, а її реєстрація унеможливлює продаж вказаного будинку, тим самим чинить перешкоди в користування власністю. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Частиною першою ст. 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Так, в інтересах малолітньої [PERSON] діяла її мати [PERSON] як законний представник, яка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, про причини своєї неявки суд не повідомила та не направила відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі та при прийняті рішення просив врахувати інтереси малолітньої [PERSON] . Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, яка діяла як законний представник малолітньої особи, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а позивач в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2013 року належить на праві спільної часткової власності 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами в [ADDRESS] (а/с 4-7). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до довідки ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 03.10.2019 року у належному позивачу будинку окрім неї також зареєстрований її син - [PERSON] та онука - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за вказаною адресою 20.05.2014 року (а/с 8). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту ТОВ «Укрвторресурс» від 30.09.2019 року [PERSON] , [INFO] , не проживає в [ADDRESS] з 2016 року (а/с 9). Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до норм ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Відповідно до Декларації прав дитини, дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) вказує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, а у справах «Дакус проти України» та «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначає, що при розгляді справ про позбавлення права на житло національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу. Так, визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, де зареєстрований її батько - [PERSON] , порушить її право на повагу до приватного та сімейного життя та не відпадає принципу пропорційності. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина, як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи те, що позивачем окрім визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням заявлено також вимоги про примусове зняття її з реєстрації за вказаною вище адресою, слід зазначити, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, відповідно до вимог ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за звернення відповідної заінтересованої особи до відповідного органу реєстрації. Таким чином, позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 1/2 ідеальною часткою житлового будинку за адресою [ADDRESS] та примусове зняття її з реєстрації за вказаною адресою не можуть бути задоволені. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed