Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в якому з урахуванням уточнень просила суд: визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 17.04.2014; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 23.04.2014; витребувати майно [PERSON] із чужого незаконного володіння; захистити право власності [PERSON] шляхом визнання права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташовану у [ADDRESS] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 27.12.2007 [PERSON] (13.01.2012 змінила прізвище на [PERSON] ) уклала з нею договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Тимчуком В.О. за реєстровим № 4880, відповідно до п. 1 якого перша передала другій безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташовану у [ADDRESS] . Зі слів позивача, вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів 10.11.2006 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2006 за № 5500 і зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900468. Як зазначала [PERSON] , у квітні 2013 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування зазначеної земельної ділянки площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташованої у [ADDRESS] , укладеного 27.12.2007 між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Тимчуком В.О. та зареєстрованого за номером 4880, звернувся чоловік [PERSON] [PERSON] . Позивач вказувала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташованої у [ADDRESS] , укладений 27.12.2007 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880. Далі [PERSON] звертала увагу суду на те, що 25.12.2013 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 20.03.2014 Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою залишив без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Зі слів позивача, не зважаючи на вищезазначене, їй стало відомо, що 17.04.2014 [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування вказаної земельної ділянки. Далі [PERSON] стверджувала, що їй стало відомо, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Баландіним В.В. 23.04.2014, відчужив зазначену земельну ділянку [PERSON] [PERSON] вважала, що земельна ділянка площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташована у [ADDRESS] , на момент укладання договору дарування [PERSON] з [PERSON] належала саме їй на праві приватної власності, у зв`язку з чим цей договір повинен бути визнаний судом недійсним. Також, на її думку, повинен бути визнаний недійсним і правочин, укладений щодо цієї землі між [PERSON] та [PERSON] .. Позивач звертала увагу суду на те, що [PERSON] не являється добросовісним набувачем згаданої земельної ділянки, а тому ця земля повинна бути витребувана з її незаконного володіння. Поруч із цим, у травні 2015 року, не погоджуючись з позовом [PERSON] , третя особа [PERSON] звернувся до суду з позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , в якому з урахуванням зміни предмету свого позову остаточно просив суд: визнати земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування даної земельної ділянки, укладений 27.12.2007 між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880; визнати недійсним договір дарування цієї ж земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.04.2014 та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765; витребувати дану земельну ділянку з незаконного володіння [PERSON] . Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 28.07.2006 у період, коли він та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках, на ім`я останньої у їх спільну сумісну власність було придбано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою Ольгою Віталіївною за реєстровим № 5500. Зі слів [PERSON] , 27.12.2007, всупереч вимогам законодавства, діючи без його відому та його письмової нотаріально посвідченої згоди, [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880. Також [PERSON] посилався на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013, було встановлено факт проживання однією сім`єю його та [PERSON] з 01.01.2004 по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. Далі [PERSON] зазначав, що у ході судового розгляду йому стало відомо, що 23.04.2014 [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 802, спірну земельну ділянку. [PERSON] вказана земельна ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ним та [PERSON] 17.04.2014 та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765. [PERSON] вказував, що [PERSON] віддарувала спірну земельну ділянку [PERSON] без його нотаріально посвідченої згоди. З огляду на вказане, [PERSON] вважав, що земельна ділянка площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є його спільною сумісною власністю з [PERSON] , договори дарування даної земельної ділянки, укладені без його згоди між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] , є недійсними, [PERSON] є недобросовісним набувачем, а тому спірна земля повинна бути витребувана з її незаконного володіння. Разом з тим, у вересні 2015 року, не погоджуючись з позовами [PERSON] та [PERSON] , до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, де просила: визнати її добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку. Свої вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 23.04.2014 вона прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 802, земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Останньому вказана земельна ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ним та [PERSON] 17.04.2014 та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765. [PERSON] зазначала, що, як стало їй відомо пізніше, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013 року, було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. Зі слів [PERSON] , 28.07.2006 у період, коли [PERSON] та [PERSON]. перебували у фактичних шлюбних стосунках, на ім`я останньої було придбано вже згадану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою Ольгою Віталіївною за реєстровим № 5500. Далі [PERSON] посилалася на те, що 27.12.2007, не отримавши письмової нотаріально посвідченої згоди, [PERSON]. відчужила дану земельну ділянку [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880. Згодом рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було визнано договір дарування земельної ділянки, посвідчений 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880, недійсним. [PERSON] стверджувала, що вказане рішення було виконано і з державних реєстрів було вилучено відомості про [PERSON] як про власника земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і поновлено право власності на цю землю за [PERSON] .. 25.12.2013 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Як вказувала [PERSON] , ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2014 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було залишено без розгляду, проте поворот виконання рішення суду здійснено не було. Зі слів [PERSON] , у цей час право власності на вже згадану земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] , а потім від нього - до неї. На думку [PERSON] , на разі [PERSON] та [PERSON] не визнається та оспорюється її право на земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вважала, що є всі підстави визнати її добросовісним набувачем цієї земельної ділянки та визнати за нею право власності на вказану землю. У ході розгляду справи до участі у справі за позовом [PERSON] у якості співвідповідача було залучено [PERSON] , а приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Баландіна В.В. та [PERSON] - у якості третіх осіб. Крім того, у ході розгляду справи до участі у справі за позовом [PERSON] у якості співвідповідача було залучено [PERSON] , який попередньо був у справі у якості третьої особи за цим позовом. Ухвалою ВССУ від 21.09.2016 було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2015 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22.03.2016 у даній справі, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 21.10.2016 дана справа надійшла до провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М.. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.05.2017 було забезпечено докази у справі та витребувано з Державної фіскальної служби України відомості про доходи [PERSON] в період з 01.01.2004 по 31.12.2007 включно та [PERSON] з 01.01.2004 по 31.12.2007 включно. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.2018 було призначено по справі судову хіміко-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання, чи відповідає давність документів, а саме розписка [PERSON] від 23.07.2006 на суму 90000 грн., розписка [PERSON] від 24.07.2006 на суму 50000 грн., розписка [PERSON] від 03.04.2011 про повернення грошових коштів, розписка [PERSON] від 16.05.2011 про повернення грошових коштів, вказаним на них датам, провадження у справі було зупинено на час проведення судової експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2019 провадження у справі було поновлено, справу призначено до розгляду на 06.06.2019 на 15.15. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.11.2019 на 15.15. У судове засідання представник [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Раніше в наданих суду поясненнях позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечувала, та наголошувала на застосуванні до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позовів суду не повідомила. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У матеріалах справи містяться письмові пояснення [PERSON] , де він вказував на добросовісність набуття ним спірної земельної ділянки та посилався на розписку, видану йому 17.04.2014 [PERSON] у тому, що за подаровану землю вона отримала від нього 100 000 грн.. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із клопотанням слухати справу без її участі з урахуванням того, що вона проти задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] заперечує, а свій позов підтримала, просила його задовольнити. Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландін В.В. у судове засідання теж не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, подавав суду письмові пояснення, що під час посвідчення спірного договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , ним було дотримано вимог законодавства, вказував, що позов [PERSON] не визнає, але й не заперечує проти його задоволення. У судове засідання представник [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, раніше в наданих суду поясненнях позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечувала. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позови [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, а позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013, було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. Рішенням Київського районного суду м. Києва від 19.04.2006, що набрало законної сили 30.04.2006, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.06.1990 відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського РВК, актовий запис № 417. З наданої ДФС на ухвалу суду інформації у листі № 14663/5/99-99-08-02-02-16 від 23.08.2017 у період з 01.01.2004 по 31.12.2007 було отримано загально за ІІ-ІІІ квартали 2006 року: [PERSON] - 6 565,60 грн., [PERSON] - 696,30 грн. 23.07.2006 [PERSON] позичив у [PERSON] 90 000 грн. для придбання спірної земельної ділянки, що підтверджується відповідною розпискою, копія якої знаходиться у матеріалах справи. 24.07.2006 [PERSON] позичив у [PERSON] 50 000 грн. для придбання спірної земельної ділянки, що підтверджується відповідною розпискою, копія якої також знаходиться у матеріалах справи. 28.07.2006 на ім`я [PERSON] було придбано за 276 000 грн. земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою Ольгою Віталіївною за реєстровим № 5500. 27.12.2007 [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на підставі договору дарування земельної, посвідченого 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880. При цьому [PERSON] подала нотаріусу заяву, в якій повідомляла, що дана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, належить їй на праві особистої власності, у шлюбі вона не перебуває, ні з ким без реєстрації шлюбу не проживає, договір про спільне проживання та ведення спільного господарства нею не укладався. 03.04.2011 [PERSON] повернув [PERSON] 50 000 грн., позичених 24.07.2006 для придбання спірної земельної ділянки, що підтверджується відповідною розпискою, копія якої знаходиться у матеріалах справи. 16.05.2011 [PERSON] повернув [PERSON] 90 000 грн., позичених 23.07.2006 для придбання спірної земельної ділянки, що підтверджується відповідною розпискою, копія якої також знаходиться у матеріалах справи. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було визнано договір дарування земельної ділянки, посвідчений 27.12.2007 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком Володимиром Олександровичем за реєстровим № 4880, недійсним. З огляду на зміст вказаних рішень [PERSON] про існування договору дарування земельної ділянки від 27.12.2007 стало відомо у березні 2013 року, а у квітні 2013 року він подав до суду позов. 25.12.2013 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2014 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було залишено без розгляду. 17.04.2014 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування згаданої земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 765. 23.04.2014 [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. за реєстровим № 802, земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З огляду на висновок експертів № 18211/18-34/14085+14087/19-34 від 07.05.2019 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів: записи та підписи від імені [PERSON] , що містяться у розписках, датованих 23.07.2006 та 24.07.2006, записи та підписи від імені [PERSON] , що містяться у розписці, датованій 03.04.2011, записи та підписи від імені [PERSON] , що містяться у розписці, датованій 16.05.2011, виконані пишучими приладами, спорядженими чорнилами фіолетового, чорного та синього кольору; відповісти на питання «Чи відповідає давність документів, а саме розписка [PERSON] від 23.07.2006 на суму 90000 грн., розписка [PERSON] від 24.07.2006 на суму 50000 грн., розписка [PERSON] від 03.04.2011 про повернення грошових коштів, розписка [PERSON] від 16.05.2011 про повернення грошових коштів, вказаним на них датам» не видається за можливе у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 27.12.2007 року) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 17.04.2014 року) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З огляду на ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Як визначено у ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За правилами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З урахуванням вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на зміст ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як передбачено ст. 74 CК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. З огляду на рекомендації, викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи позицію, висвітлену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як рекомендовано у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Як вбачається з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 у цивільній справі № 522/17826/16-ц, укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.07.2018 у цивільній справі № 544/1274/16-ц, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та правових висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Зважаючи на зміст ст.ст. 60, 74 СК України, а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.07.2018 у цивільній справі № 544/1274/16-ц, набуття майна у спільну сумісну власність жінкою та чоловіком під час проживання ними однією сім`єю без укладання шлюбу презюмується. Так як згаданим вище по тексту рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] на час купівлі на ім`я першої спірної земельної ділянки, а наявність передбачених ст. 57 СК України обставин суду не була доведена, дана земельна ділянка являється їх спільним сумісним майном. Та обставина, що у період з 01.01.2004, в який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ще перебував у шлюбі з іншою жінкою [PERSON] , вище вказаних висновків суду, так як з [PERSON] [PERSON] з огляду на дату набрання законної сили рішенням перебував у шлюбі до 30.04.2006, а спірна земельна ділянка була набута [PERSON] 28.07.2006. Також суд враховує, що у період з 30.04.2006 по 28.07.2006 [PERSON] мав значно більший дохід ніж [PERSON] , а також надав суду письмові докази того, що він позичав кошти на придбання спірної земельної ділянки і повернув їх у 2011 році. Дані докази у ході розгляду справи так і не були спростовані. З огляду на це суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] щодо визнання земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю його та [PERSON] та задовольняє її. Крім того, в ході судового розгляду не було встановлено фактів отримання [PERSON] письмової та нотаріально посвідченої згоди від [PERSON] , як співвласника зазначеної земельної ділянки, як це передбачено ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, на укладання оспорюваних договорів дарування від 27.12.2007 та від 17.04.2014, твердження [PERSON] про укладання цих правочинів без його згоди сторонами не оспорювались, а, навпаки, підтримувались з посиланням на те, що земельна ділянка не являється його майном, у зв`язку з чим його згода на її відчуження була не потрібна. З огляду на вказане та вимоги ст.ст. 65, 74 ЦК України, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2019 у цивільній справі № 522/17826/16-ц, суд вважає обґрунтованими також і вимоги [PERSON] про визнання оспорюваних договорів дарування земельної ділянки від 27.12.2007 та від 17.04.2014, укладених, відповідно, із [PERSON] та [PERSON] , недійсними, як таких, що були укладені без згоди одного із співвласників цієї земельної ділянки, і задовольняє їх. Заявлене клопотання представником [PERSON] про застосування позовної давності до вимог [PERSON] суд не може задовольнити, так як з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] про оспорюваний договір від 27.12.2007 дізнався після ухвалення рішення суду про встановлення факту його проживання сім`єю разом з [PERSON] , тобто після 22.03.2013 року, а до суду з позовом у даній справі звернувся у травні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Доказів того, що [PERSON] , не будучи за правовстановлюючими документами власником спірної ділянки, міг раніше, за межами строку позовної давності, дізнатися про порушення свого права та існування оспорюваного правочину суду надано не було. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку на даний час зареєстровано за [PERSON] , яка в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України отримала її у дар від [PERSON] як добросовісний набувач, і договір дарування даної земельної ділянки від 17.04.2014 на ім`я [PERSON] визнається судом недійсним, є всі підстави витребувати її з чужого незаконного володіння [PERSON] . У зв`язку з цим та з врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, суд задовольняє вимогу [PERSON] про витребування земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] . Разом з тим, з огляду на викладене та зміст ст. 388 ЦК України, з урахуванням того, що спірна земельна ділянка була набута [PERSON] на підставі безвідплатного правочину, не може бути задоволена вимога [PERSON] про визнання за нею права власності цю землю у порядку ст. 392 ЦК України. Позовна вимога [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем згаданої земельної ділянки не відповідає можливим способам захисту права, передбаченого чинним законодавством України, а тому теж не може бути задоволена. Крім того, права на спірну земельну ділянку визнані судом за [PERSON] та [PERSON] , що виключає наявність будь-яких прав на неї у [PERSON] . У зв`язку з викладеним слід позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі, а позов [PERSON] - відхилити. Більш того, так як суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. 27.12.2007, недійсним, та визнання права спільної сумісної власності на цю землю за [PERSON] та [PERSON] , права [PERSON] на цей об`єкт нерухомого майна відсутні, а тому її позов повинен бути залишений без задоволення у повному обсязі. З огляду на вищенаведене, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, а також правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.07.2018 у цивільній справі № 544/1274/16-ц та від 30.01.2019 у цивільній справі № 522/17826/16-ц, рекомендацій, зазначених у Постановах Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved