Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, повязаного з виконанням трудових обовязків, в розмірі 80 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 1976 року по 1983 рік працював на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), з 1983 року по 1985 рік на ш. №1 ім. «Артема РУ ім. Кірова виробничого обєднання «Кривбасруда», з 1985 по 1991 роки на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда», з 1991 року по 1994 року по 2003 рік у ш. «Октябрське» обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), з 2003 року по 2011 у ВАТ «КЖРК», у подальшому перейменованого у ПАТ «КЗРК» в умовах впливу шкідливих факторів. Актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлені обставини та причини профзахворювання. Крім того, 15.04.1990 року при виконанні трудових обовязків ому було заподіяно ушкодження здоровя у вигляді черепно-мозкової травми про складено акт про нещасний випадок на виробництві. Вважає, що з вини підприємства, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода у звязку з професійним захворюванням та трудовим каліцтвом, яку він оцінює у 80000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі. Представники відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» проти позову заперечували у повному обсязі, просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, обґрунтовуючи свої доводи усними та письмовими запереченнями. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 1976 року по 1983 рік на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), з 1983 року по 1985 рік на ш. №1 ім. «Артема РУ ім. Кірова виробничого обєднання «Кривбасруда», з 1985 по 1991 роки на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда», з 1991 року по 1994 року по 2003 рік у ш. «Октябрське» обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), з 2003 року по 2011 у ВАТ «КЖРК», у подальшому перейменованого у ПАТ «КЗРК» в умовах впливу шкідливих факторів, а саме в умовах запиленості повітря робочої зони, підвищеного рівня шуму, що перевищували граничнодопустимі нормативи (трудова книжка а.с. 6-9). 02.08.2011 року позивач звільнився за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. З висновком ЛТЕК від 18.04.1995 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 25% - первинно на термін з 12.04.1995 року до 01.05.1996 року у звязку з профзахворюванням, а саме пиловий бронхіт, дихальна недостатність першого ст., двосторонній кохлеарний неврит, туговухість АД ноль, АС першого ступеню (а.с. 17). Відповідно до акту Н-1 за №11 від 12.06.1990 року про нещасний випадок на виробництві, 15.04.1990 року при виконання трудових обовязків гірничого робочого очисного забою дільниці №4 шахтоуправління «Октябрське» виробничого обєднання «Кривбасруда» позивачу було заподіяне ушкодження здоровя у вигляді черепно мозкової травми (а.с. 12-13). За висновком ЛТЕК від 12.09.1995 року позивачу встановлена третя група інвалідності та стійка втрата профпрацездатності у розмірі 50% - повторно, у тому числі 25%, у звязку з профзахворюванням та 25% - первинно, у звязку з травмою 1990 року на термін від 12.06ю.1990 до 01.10.1996 року. (а.с. 16). За висновком ЛТЕК від 14.05.1996 року позивачу встановлена третя група інвалідності та стійка втрата профпрацездатності у розмірі 55% - повторно, у тому числі 30%, у звязку з профзахворюванням та 25% - первинно, у звязку з травмою 1990 року на термін від 01.05.1996 до 01.05.1997 року. (а.с. 17 зворотній бік). За висновком ЛТЕК від 14.05.1997 року позивачу встановлена третя група інвалідності та стійка втрата профпрацездатності у розмірі 60% - повторно, у тому числі 35%, у звязку з профзахворюванням та 25% - первинно, у звязку з травмою 1990 року на термін від 01.05.1997 до 01.05.1998 року. (а.с. 18). За висновком ЛТЕК від 28.04.1998 року та щорічними висновками ЛТЕК після цього року позивачу підтверджували третю групу інвалідності та стійку втрату профпрацездатності у розмірі 60% - повторно, з яких 35% у звязку з профзахворюванням, а 25% у звязку з травмою (а.с. 18 зворотній бік, 19, 20,21). Останнім висновком ЛТЕК від 17.05.2004 року позивачу підтверджена третя група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності у розмірі 60%, повторно на термін з 01.05.2004 року безстроково (а.с. 21 зворотній бік). У березні 1995 року на підприємстві було проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON]: пиловий бронхіт 1ст., двосторонній кохлеарний неврит. (а.с.10-11). Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійних захворювань є робота впродовж 15 років в підземних гірничих виробках, що супроводжувалось виділенням у повітря пилу та високим шумом. Діоксид кремнію у пилу 10 до 20 %. Концентрація пилу у повітрі робочої зони 2.8 мг/м3 при ГДК 2 мг/м3, рівень шуму 92 дбА при ГДК 80 дбА. (а.с. 10 зворотній бік). Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у звязку з отриманими травмами, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Суд не погоджується з доводами представників відповідача, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяної моральної шкоди позивачу , оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам , яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом МОЗ України від 22.11.1995 року №212, висновок МСЕК є одним з доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Згідно\~статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених\~постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати\~\~або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається\~\~в\~\~кожному конкретному\~\~випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не\~\~може\~\~перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до\~ст. 440-1 ЦК України\~в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин , було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил). У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 9 постанови №5 від 12 червня 2009року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» її розміру у сумі 3200 грн. Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійних захворювань та черепно-мозкової травми 1990 року страждає на зниження слуху на обидва вуха, шум в голові та вухах, зниження розбірливості мови, періодичний головний біль, головокружіння, запаморочення, двоїння в очах, їх сльозотеча. Через стан здоров`я він вимушений проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно жити, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача не покращується. Постійний характер фізичних страждань у позивача, знаходить своє відображення також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійних захворювань та травми. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з нещасним випадком, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того,\~статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом про нещасний випадок, що призвело до ушкодження його здоров'я, втрати роботи, настання інвалідності, встановлення великого відсотка втрати працездатності - 60% (на час розгляду справи), постійні курси лікування, переносив фізичний біль,\~\~позивачеві\~\~нещасним випадком та професійним захворюванням порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. Від зазначених змін в житті позивача\~\~він переносить моральні страждання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 50000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнавав та зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. При визначенні суми спричиненої моральної шкоди суд врахував також і вину самого позивача в нещасному випадку. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів, про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду та щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушених особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача 640 грн 00 коп.

Outcome: partial