Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] із вимогою про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г. Вказувала, що після придбання житла їй стало відомо, що в ній залишився бути зареєстрованим відповідач по справі, який не є її родичем та не є колишнім власником квартири, особистих речей його в квартирі не має. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, повідомлялась належним чином. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 14.04.2016 року, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.Крім того, судом враховується необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Третя особа Київський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, при розгляді справи поклалися на розсуд суду (а.с.26). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Так у ході судового розгляду було встановлено, що позивач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 24.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г. (а.с.8), Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). Судом досліджено, що відповідач зареєстрований за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.10.2004 року (а.с.15). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє його право користування цим будинком. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку (квартири). За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, судом встановлено, що [PERSON] не є власником спірного майна, не мешкає в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки, позивач на підставі договору купівлі - продажу квартири є власником квартири, а відповідач лише в зареєстрований, не є членом сім'ї нового власника, не проживає у ній без поважних причин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Доказів зворотного відповідач суду не надав. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстрації, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органа реєстрації по новому місце проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутнім або померлим), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, то вбачається, що положення ст.7 цього Закону належать до застосування до всіх правовідносин, виникнення, зміна та припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У зв'язку із вищезазначеним, підстав для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідача з реєстрації є зайвим. Крім того, орган, який уповноважений здійснювати цю функції визначений позивачем як третя особа, що в свою чергу унеможливлює прийняття рішення відносно належних третій особі повноважень без визнання їх відповідачем у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачену позивачем суму судового збору відповідно до квитанції №41 від 11.04.2016 року пропорційно до задоволених судом вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial