Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У жовтні 2017р. позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва суду з позовом (а.с. 1, 2) до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість по оплаті за житлово - комунальні послуги; інфляційні нарахування та 3,0 % річних в загальному розмірі 30766,06 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є постачальником житлово-комунальних послуг, споживачем яких є відповідачка, як власник нежитлових приміщень, розташованих по [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач. Відповідачка свій обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг не здійснює, в результаті чого за нею рахується заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 14 лютого 2010р. по 27 червня 2014р. Оскільки відповідачка у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017р. відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 12 лютого 2018р. стороною відповідача було подано до суду відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 72-76), в якій сторона відповідача заперечувала проти позову, посилаючись на те, що стороною позивача без поважних причин пропущені строки позовної давності. Зазначений відзив на позов був повернутий судом без розгляду у зв'язку з недотриманням стороною положень ч. 4 ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні 16 травня 2018р. представник позивача у вступному слові заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що стороною позивача не пропущено строки позовної давності, оскільки мало місце переривання строку позовної давності, оскільки позивачем було подано заяву про видачу судового наказу. Представник відповідачки в судовому засіданні 16 травня 2018р. у вступному слові, проти позову заперечувала, просила суд позов залишити без задоволення, у зв'язку з пропуском строків позовної давності, наголошуючи, що на теперішній час відповідачка не є власником цих нежитлових приміщень, у зв'язку з тим, що на них, як на предмет іпотеки було звернуто стягнення. В подальшому у судове засідання 06 березня 2019р. сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона позивача подала заяву про розгляд справи у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, і просить суд позов задовольнити. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідачці на праві приватної власності належали, згідно договору купівлі - продажу від 11 січня 2008р., нежитлові приміщення з № 1 по № 7, розташовані по [ADDRESS] (а.с. 18-20), які були передані відповідачкою в іпотеку за відповідним договором з АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 11 січня 2008р. В судовому засіданні представник відповідачки зазначила, що зазначені приміщенні були реалізовані, в порядку визначеному Законом України «Про іпотеку», та кошти від реалізації предмету іпотеки 30 грудня 2015р. були зараховані в погашення суми кредитної заборгованості (а.с. 94). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд стягнути суму заборгованості за комунальні послуги, на підставі ст. 625 ЦК України, три відсотка річних та інфляційні втрати в загальній сумі 30766,06 грн. за період часу з 14 лютого 2010р. по 27 червня 2014р. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10-13 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч. 4 ст. 267 ЦК України. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право в примусовому порядку, проти волі зобов'язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. В той же час Європейський Суд з прав людини, надаючи тлумачення поняття строку позовної давності, зазначив, що строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Із позовною заявою, позивач звернувся до суду 27 жовтня 2017р., тобто після спливу строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Обставини щодо переривання терміну спливу строку позовної давності, на які посилався в судовому засіданні представник позивача, судом оцінюється критично, в силу того, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016р. по цивільній справі № 761/43125/16-ц відмовлено у видачі судового наказу, а також правових позицій висловлених Верховним Судом в постанові від 15 березня 2018р. по цивільній справі № 401/710/15-ц. Таким чином, суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed