Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, у якому зазначали, що 11.02.98 року через Полтавську філії Товарної біржі «Українська біржа нерухомості» уклали з [PERSON] договір міни належної позивачам квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], що належала відповідачу. Своїм правом власності на житловий будинок позивачі скористатися не мають можливості, оскільки свого часу договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено. Просили визнати договір міни від 11.02.98 року таким, що відбувся й дійсним, та визнати за [PERSON]., [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] з розміром часток - по 1/3 частині квартири за кожним. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2014 року позов задоволено, визнано за [PERSON]., [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 60,80 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, що складається з: коридор (1), площею 7,7 кв. м, туалет (2), площею 1,1 кв. м, ванна (3), площею 2,1 кв. м, кухня (4), площею 5,4 кв. м, кімната (5), площею 10,1 кв. м, кімната (6), площею 16,7 кв. м, кімната (7), площею 9,7 кв. м, кімната (8), площею 6,6 кв. м, шафа (9), площею 0,3 кв. м, шафа (10), площею 0,3 кв. м, балкон, площею 0,8 кв. м, відділення сараю у підвалі, площею 4,4 кв. м. Встановлено розмір ідеальних часток приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], по 1/3 частині кожному. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права й постановлення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові виклики [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання повертаються до суду без вручення з відміткою «за спливом строку зберігання». Згідно з вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України виклик відповідача здійснено через публікацію оголошення в газеті «Зоря Полтавщини» №177-178 від 28.10.14 року. За таких обставин, [PERSON] вважається належним чином повідомлявся про час і місце судового засідання апеляційної інстанції та його неявка не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Із справи вбачається, що 11.02.98 року [PERSON] та [PERSON] уклали на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Полтавська філія) договір міни, у відповідності до умов якого до [PERSON] перейшло право власності на квартиру [ADDRESS], а у власність [PERSON], [PERSON], 1987 р.н., [PERSON], 1989 р.н. в рівних частинах - на квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір не було нотаріально посвідчено, у зв'язку з чим, [PERSON] просила визнати його дійсним у судовому порядку. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що у силу положень ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», який був чинним на час укладення оспорюваного правочину, договір міни не підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Згідно із ст. 241 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення правовідносин) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до ст. 242 ЦК Української РСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Стаття 47 ЦК Української РСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За змістом ст. 227 Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. З урахуванням цього, укладений між сторонами у 1998 році на товарній біржі договір міни у відповідності до вимог ст. 227, 241 ЦК Української РСР підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, такий договір не може бути визнаний дійсним і, відповідно, відсутні підстави для визнання його дійсним в судовому порядку. Крім того, у справі відсутні докази того, що [PERSON] в момент укладення спірного договору чи у подальшому ухилявся від його нотаріального посвідчення. Разом з тим, застосування місцевим судом положень ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що зареєстровані на біржі угоди, не підлягають нотаріальному посвідченню, не може вважатися вірним, оскільки вищевказаним Законом визначаються лише правові умови створення і діяльності товарних бірж на території України, та положення останнього не можуть підмінятись норми ЦК України (ЦК Української РСР 1963 року) щодо укладення на товарній біржі будь-яких договорів, предметом яких є об'єкти нерухомого майна, серед вимоги до укладення яких, окрім оформлення правочину у письмовій формі, є також умова щодо їх нотаріальне посвідчення. За таких обставин, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового, яким у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed