Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008, укладену 19 серпня 2008 року. Заяву мотивував тим, що 30.01.2008 він уклав кредитний договір з ПАТ КБ «Приват Банк» ( надалі Банк) за яким він отримав кредит у сумі 30 000 гривень. На виконання вказаного договору був укладений договір іпотеки № MKMWGІ0000002737. Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, щомісячний платіж становив 525,71 грн. 19 серпня 2008 року керуюча Міжгірським відділенням ПАТ КБ «Приват Банк» [PERSON] запропонувала підписати додаткову угоду для більш вигідної відсоткової ставки для нього яка буде обчислюватися в доларах США. Він підписав цю угоду. Вважає, що між ним і Банком був укладений фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Від Банку він не отримував іноземної валюти. Крім того в п. 8.3 додаткової угоди неправильно зазначено адресу житлового будинку, що виступає іпотекою нерухомого майна для забезпечення виконання зобовязань за Договором. Вважає, що між ним і Банком був укладений новий договір , який він вважає фіктивним і просить визнати недійсним посилаючись на вищезазначені обставини, на порушення Банком норм цивільного законодавства та на те, що його дружина [PERSON] не укладала з банком договору поруки. 28.03.2017 р. [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме збільшив позовні вимоги - просив стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» на його користь безпідставно сплачені кошти на суму 89 404, 53 грн. посилаючись на те, що станом на 19.08.2008 р. він не мав заборгованості перед Банком і після укладення на його думку фіктивної додаткової угоди, яку слід визнати недійсною він безпідставно сплачував кошти до 29.02.2016 і сума цих коштів становить 89 404 грн. 53 коп. 25.04.2016 [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поруки від 30.01.2008 . Заяву мотивувала тим, що у березні 2016 року Банком було предявлено вимогу про стягнення з неї та її чоловіка [PERSON] заборгованості у розмірі 2170, 90 доларів США за кредитним договором № MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008. Ознайомившись з додатковими до позову виявила договір поруки, який вона не підписувала і про який їй нічого не відомо. Посилаючись на зазначене просила визнати цей договір поруки недійсним. У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008 укладену 19 серпня 2008 року. Заяву мотивувала тим, що додаткова угода за своїм змістом є новим договором про іпотечний кредит на укладення якої вона своєї згоди як дружина [PERSON] не давала, що даний новий договір потребував нотаріального посвідчення, вказана угода є договором стосовно цінного майна, в угоді неправильно зазначена адреса житлового будинку. Тому посилаючись на зазначені обставини та на порушення Банком норм сімейного та цивільного законодавства просила визнати додаткову угоду недійсною. 26.04.2016 та 10.05.2016 ухвалами суду зустрічні позовні заяви [PERSON], [PERSON] та позовна заява [PERSON] прийняті до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 31.08.2016 первісний позов ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.01.2008 ухвалою Міжгірського районного суду залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч. 5 ЦПК України. В судовому засіданні позивачі за зустрічними позовами та їх представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі зіславшись на обставини, викладені в позовних заявах. Представник відповідача просив розглянути справу за його відсутності, до справи надав письмові заперечення про відмову у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та застосування до позовних вимог [PERSON] щодо визнання договору поруки недійсним строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] пояснила суду, що дійсно вона посвідчувала іпотечний договір ( договір про іпотечний кредит) і всі сторони були ознайомлені з ним і підписали такий. Інших договорів вона не посвідчувала. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] добровільно погодився і підписав додаткову угоду до кредитного договору, а також заяву на зміну валюти кредитування, оскільки відсоткова ставка була нищою в іноземній валюті і вигіднішою для нього. Укладення додаткової угоди відбувалося в приміщенні Банку в смт. Міжгіря. Також вважає, що [PERSON] була ознайомлена з договором поруки і підписувала його. Чому на договорі поруки підпис не [PERSON] пояснити не може. Вислухавши пояснення позивачів та їх представника, перевіривши письмові заперечення представника відповідача, заслухавши пояснення третьої особи, свідка [PERSON], перевіривши матеріали справи, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] та поз. заява [PERSON] до задоволення не підлягають, а зустріч. позовна вимога [PERSON] про визнання договору поруки недійсним підлягає до задоволення виходячи з такого. Судом установлено, що 30.01.2008 Банк та [PERSON] уклали кредитний договір № MKMWGІ0000002737. Згідно зазначеного договору Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 30 000 гривень на термін до 30.07.2016 . Згідно заяви [PERSON] від 19.08.2008 кредитний договір №MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008 переведено з валюти гривня в валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації складає 6397, 56 дол. США. Цього ж дня 19.08.2008 Банк уклав з [PERSON] додаткову угоду до договору про іпотечний кредит - № MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008. Дана угода підписана представником Банку та [PERSON], тобто останній погодився з усіма умовами Банку, прийняв покладені на нього зобовязання. В підтвердження прийняття покладених зобовязань за додатковою угодою є регулярне внесення [PERSON] платежів, що підтверджується роздруківкою виписки по сплаті [PERSON] грошових коштів за кредитом. Додаткова угода є відповідно додатком до основного договору. Вона не анулює кредитний договір, а вносить відповідні поправки в ті пункти, які сторони узгодили на момент підписання даної угоди. Позивачем [PERSON] не доведено в суді, що укладена ним з Банком додаткова угода до кредитного договору погіршила його становище (матеріальне), що збільшилася відсоткова ставка по кредиту і він поніс більші затрати на погашення кредиту ніж були передбачені у кредитному договорі №MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008 . Укладення додаткової угоди не передбачає отримання [PERSON] коштів знову, а лише передбачає конвертацію валюти. Суд бере до уваги доводи Банку про те, що укладена 19.08.2008 додаткова угода до кредитного договору була укладена в інтересах [PERSON] і покращувала його становище по сплаті грошових коштів по кредиту з меншою відсотковою ставкою ніж могла бути. [PERSON] дані доводи Банку належними доказами не спростував. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні кредитного договору та додатку до нього у вигляді додаткової угоди сторонами дотримані вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України. Доводи позивача [PERSON] про те, що при підписанні додаткової угоди 19.08.2008 він не вникав у суть угоди так як знаходився на стаціонарному лікуванні і що в п. 9.2 цієї угоди неправильно зазначений номер будинку 32 Б, а не 236 не заслуговує на увагу і не можуть слугувати як підтвердження фіктивності укладення додаткової угоди, так як позивач продовжував регулярно сплачувати грошові кошти за кредит, тобто виконувати взяті на себе зобовязання, передбачені в додатковій угоді. Суд констатує, що допоки Банк у березні 2016 року не звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, до тих пір позивача [PERSON] додаткова угода від 19.08.2008 влаштовувала. Позивач [PERSON] не надав суду доказів про укладення ним угоди з Банком у стані коли він не міг прочитати цю угоду і нерозуміти таку, а також нерозуміти значення своїх дій підписуючи таку. Посилання на неправильність в угоді номера будинку не заслуговує на увагу, оскільки суд вважає це механічною помилкою при друкуванні угоди, так як правильний номер будинку зазначений в юридичній адресі позивача [PERSON] як в кредитному договорі так і в договорі поруки від 30.01.2008 ( нотаріально посвідченому). З огляду на встановлене суд вважає, що мотивація позивача [PERSON] та обґрунтування позовної вимоги, щодо визнання додаткової угоди від 19.08.2008 недійсною, є надуваною і обгрунтовно не доведеною. Також не підлягає до задоволення і вимога [PERSON] про стягнення з Банку грошових коштів в сумі 89 404 гривні 53 коп., оскільки така вимога є безпідставною, надуманою, оскільки додаткова угода є дійсною і сплачені позивачем кошти за користування кредитом відповідають тим зобовязанням які зазначені в кредитному договорі та на додатковій угоді до кредитного договору і які на себе брав позивач. Не підлягає задоволенню і позовна вимога [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди від 19.08.2008 виходячи з такого. Посилання позивача [PERSON] на те, що укладена додаткова угода між її чоловіком [PERSON] це є по суті новий договір про іпотечний кредит суд відхиляє з мотивів і підстав викладених вище в зазначеному рішенні. Посилання позивача на норми Сімейного кодексу України зокрема на ст. 65 цього Кодексу також не може бути взята судом до уваги, щодо визнання недійсною додаткової угоди, оскільки укладення додаткової угоди не потребувало нотаріального посвідчення , додаткова угода не є новим договором про іпотечний кредит і суду не надано позивачем доказів, що така укладалася не в інтересах сімї, а в інтересах особисто [PERSON] Тому суд вважає, що ніякої згоди позивачки [PERSON] на укладення [PERSON] додаткової угоди 19.08.2008 давати не потрібно було. Встановлене дає підстави суду для висновку, що мотивація і обґрунтування позивача [PERSON] щодо визнання недійсною додаткової угоди від 19.08.2008 є необґрунтованими і до задоволення не підлягають. Зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору поруки від 30.01.2008 підлягає до задоволення виходячи з такого. Судом установлено, що 30.01.2008 в смт Міжгіря був укладений договір поруки № MKMWGІ0000002737. Сторонами, які уклали даний договір були Кредитор ПАТ КБ «Приват Банк» в особі керуючого відділенням №02 з одного боку та Поручитель - [PERSON]. Кількість примірників даного договору не вказана. З пояснень [PERSON] вбачається, що про даний договір їй стало відомо у березні 2016 року коли на її адресу надійшла позовна заява Банку про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором та в додатках до позову був наданий договір поруки ( копія). Позивач [PERSON] ствердила в суді, що даний договір позики вона не підписувала і зміст такого їй був невідомий. Твердження позивачки, що вона не підписувала вказаний договір підтверджено висновком експерта від 26.01.2017 р. №4/7 судової почеркознавчої експертизи, проведеної Закарпатським НДЕКЦ згідно якого підпис від імені [PERSON] у договорі поруки MKMWGІ0000002737 від 30.01.2008 виконаний не нею, а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки [PERSON] договір поруки не підписувала, з договором на момент укладення не була ознайомлена, тобто своє волевиявлення в укладенні договору поруки вона не виразила ні в усній ні в письмовій формі на момент укладення , заперечує дійсність такого то суд вважає, що договір поруки слід визнати недійсним у звязку з невідповідністю його вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України. Суд відхиляє заперечення та доводи Банку, що висновок експерта на почеркознавчій експертизі є неналежним і недопустимим доказом по справі через проведення такої в порушення науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України від 08.01.1998 р. № 53/5, оскільки на експертизу були надані всі необхідні матеріали для проведення такої, експерт попереджався про кримінальну відповідність за дачу завідомо неправдивого висновку, представник Банку не заявляв клопотань про проведення повторної експертизи. Банк не довів належними доказами, що [PERSON] підписала договір поруки або за її дорученням чи мовчазної згоди за неї підписала інша особа в її присутності, а тому твердження Банку про необгрунтованість позову позивачки [PERSON] суд відхиляє. Суд також відхиляє вимогу Банку про застосування строку позовної давності до вимоги позивачки [PERSON] про визнання договору поруки недійсним через його сплив, оскільки Банк не довів перед судом належними доказами , що [PERSON] укладала з Банком договір поруки 30.01.2008 знала про його зміст та існування з цієї дати, а не з березня 2016 року, як то стверджує позивачка. З огляду на встановлене суд вважає, що позов [PERSON] є обгрунтовно доведеним. Відповідно до ст. ст. 79, 86, 88 ЦПК України з Банку на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати повязані зі сплатою судового збору та за проведення судової почеркознавчої експертизи. Інших судових витрат немає.

Outcome: approved