Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка, [PERSON], звернулась до суду із позовом до відповідача, [PERSON], у якому просить суд стягнути із відповідача на її користь суму процентів від суми позики у розмірі 88 536,09 грн., 3% річних у розмірі 4509,11 грн. та судові витрати покласти на відповідачку. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 р. у задоволенні позовної заяви [PERSON] було відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 р. рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.02.2015 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 р. та Ухвала апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 р. були скасовані і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що суди на положення закону та на доводи сторін, уваги не звернули, в порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України, не встановили фактичних обставин справи, не застосували до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. В січні 2016 року позивачем було подану позовну заяву зі збільшенням позовних вимог, в якій просить суд стягнути із відповідача на її користь суму процентів за користування позикою у розмірі 236 957,10 грн., 3% річних у розмірі 9 820,22 грн. та судові витрати покласти на відповідачку. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що 24.09.1998 року вона позичила кошти у розмірі 10500 доларів США [PERSON], яка зобовязалась повернути борг частинами. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.11.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, відсотків за порушення боргового зобовязання з тих підстав, що вказана розписка не містить терміну виконання зобовязань, а тому, з урахуванням вимог ч.2 ст.530 ЦК України, строком виконання зобовязання щодо повернення позичених коштів є семиденний термін з моменту предявлення вимоги щодо повернення коштів, однак при цьому вимоги про повернення коштів не було, а тому відсутнє і порушення права, яке потребує захисту в судовому порядку. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.12.2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму неповернутої позики в сумі 83 926,50 грн. При задоволенні позову, суд виходив із того, що відповідно до цінного листа від 08.12.2012 року, боржнику надіслано вимогу про повернення позики, отриманої 24.09.1998 року, і станом на 22.01.2013 року, сума позики повернута не була. Позивач звертає увагу на те, що [PERSON] не сплачено проценти від суми позики та три проценти річних від простроченої суми. У судове засідання сторони зявились. Позивач та її представник наполягали на задоволенні позовної заяви. При цьому вказували, що Позивачем під час попередніх судових розглядів не заявлялися вимоги про стягнення суми процентів від суми позики та суми трьох процентів річних, і тому Позивач має право на їх стягнення. Також зазначали, що поміж [PERSON] (нині Сабатовською-Бондар) [PERSON] (Позикодавець, Позивач) та [PERSON] (Позичальник, Відповідач) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 24.09.1998 р. На підставі договору позики [PERSON] (Позикодавець) передала, а [PERSON] (Позичальник) прийняла 24.09.1998 р. суму позики у розмірі 10\~500 (десять тисяч пятсот) доларів США, що підтверджується розпискою від 24.09.1998 р. Відповідачу направлялася вимога від 12.03.2014 р. Позивача на підставі статей 530 і 1049 ЦК України про сплату процентів від суми позики по розписці від 24.09.1998 р., що підтверджується копією опису вкладення в цінний лист від 12.03.2014 року та копією вимоги, які містяться в матеріалах справи. Відповідач та представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи на повернення позивачу суми боргу, а плата за користування нею стягненню не підлягає. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи та вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Судом враховується, що у відповідності із ч. 3 ст. 61 ЦПК України до підстав звільнення від доказування належать: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. До підстав звільнення від доказування встановлених рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2011 р. (суддя Гайдук Л.П.), яке набрало законної сили, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2013 р. (суддя Хайкін В.М.), і набрало законної сили відносяться наступні факти: укладення договору позики 24.09.1998 р. між Позивачем, [PERSON] нині Сабатовською-Бондар і Відповідачем [PERSON], підтвердженням чого є розписка підписана сторонами; надання 24.09.1998 року позивачем [PERSON] нині Сабатовською-Бондар Відповідачці [PERSON] в борг суму 10 500 доларів США; неповернення Відповідачкою [PERSON] боргу в сумі 10 500 доларів США; не встановлення в розписці розмірі процентів; не звернення із вимогами про сплату суми процентів від суми позики та трьох відсотків річних; відсутності спливу терміну договору позики 24.09.1998 р., який було укладено між Позивачем [PERSON] нині Сабатовською-Бондар і Відповідачем [PERSON]; що [PERSON], має право вимагати виконання договору позики від 24.09.1998 в любий час. 24.09.1998 року [PERSON] складено розписку про отримання нею від позивача у борг 10500 доларів США, які вона зобовязується повернути частинами в порядку щомісячних платежів. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.11.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, відсотків за порушення боргового зобовязання з тих підстав, що вказана розписка не містить терміну виконання зобовязань, а тому, з урахуванням вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, строком виконання зобовязання щодо повернення позичених коштів є семиденний термін з моменту предявлення вимоги щодо повернення коштів, однак при цьому вимоги про повернення коштів не було, а тому відсутнє і порушення права, яке потребує захисту в судовому порядку. 08.12.2012 р. позивачка цінним рекомендованим листом направила на адресу боржника направила вимогу, в якій на підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України вимагала від неї виконання її зобовязання за договором позики та повернення отриманих запозичених коштів у тридцяти денний строк з дня отримання вказаної вимоги. Вимога по закінченню наданого строку залишена без задоволення. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.12.2013 р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму неповернутої позики відповідно до розписки від 24.09.1998 року в сумі 83 926,50 грн. 12 березня 2014 року [PERSON] (Позичальнику) направлялася вимога Позикодавця ([PERSON]Г.) на підставі статей 530 і 1049 ЦК України до Позичальника ([PERSON]Д.) про сплату процентів від суми позики по розписці від 24.09.1998 р. від 12 березня 2014 року, що підтверджується копією опису вкладення в цінний лист від 12.03.2014 р. та копією вимоги, які містяться в матеріалах справи. Будь-яких доказів про виконання цієї вимоги відповідач не надав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ст. 1048 ЦК України закріплено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, договір позики є відплатним і розмір процентів у випадку їх не встановлення договором визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тобто, з моменту набрання чинності Цивільним кодексом України (1 січня 2004 року) до правовідносин сторін, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, але продовжують існувати і після набрання ним чинності, у силу положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень застосовуються положення Цивільного кодексу України, зокрема і ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно з приписами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні грошовий еквівалент виражений у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України Станом на 19.01.2016 р. офіційний курс Національного банку України гривні до долара США складає 24,637118грн. за один долар США, що підтверджується довідкою Національного банку України щодо офіційного курсу української грошової одиниці від 19.01.2016 року № 61-0057/4302. Суд, враховуючи прострочення повернення позики, невиконання вимоги позивача про сплату процентів від суми позики по розписці від 24.09.1998 р. від 12 березня 2014 року, перевіривши розрахунки процентів від суми позики (за період з 01.01.2004 по 27.04.2014) у розмірі 236957,10 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми (за період з 22.01.2013 по 27.04.2014) у розмірі 9820,22 вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В матеріалах справи містяться оригінали квитанції про сплату судового збору за подання позову, в тому числі зі збільшенням позовних вимог, апеляційної скарги та касаційної скарги у розмірі 3584,36 грн. Тому з відповідача [PERSON], у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3584,36 грн. На підставі ст. ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1048, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved