Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та стягнення моральної шкоди, яку уточнив 24 листопада 2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 15 жовтня 2016 року [PERSON], керуючи транспортним засобом «Ауді», д/н [NUMBER], рухалася по другорядній дорозі вул. Чкалова з боку вул. Артема у напрямку вул. Сєрова в м. Дніпрі, де виїхавши на перехрестя з вул. Красною на головну дорогу, не надала переваги у русі та скоїла зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д/н [NUMBER], під керуванням позивача, який рухався по головній дорозі вул. Красної з права наліво за напрямком її руху. Своїми діями відповідач порушила п. 16.11, д.з 2.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, а також завдавши тілесні ушкодження позивачу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача «Фольксваген», д/н [NUMBER], отримав механічні пошкодження, чим позивачу було завдано матеріальних збитків на суму 188\~079,33 грн., що підтверджується Висновком № 3610/16/16 експертного дослідження щодо визначення вартості матеріальної шкоди, яка була спричинена власнику колісного транспортного засобу, який було виконано судовим експертом [PERSON] 31 жовтня 2016 року. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 201/15269/16-п було встановлено, що відповідач своїми діями порушила правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу та іншого майна. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року [PERSON] визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Залишки авто позивача були продані за допомогою ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» через сервіс порталу AUTOonline за вартістю 105\~000,00 гривень. Торги були закінчені о 15:00 28 жовтня 2016 року. Також, позивач отримав 22 листопада 2016 року від ПАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 38\~321, 92 грн. з урахуванням зменшення страхового відшкодування на розмір франшизи у розмірі 9\~634,50 грн. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене будь-яким договором, зокрема і договором страхування. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Вважає, що майнова шкода, завдана [PERSON] внаслідок цього ДТП, має бути стягнута з [PERSON], як особи, що визнана винною у вчиненні ДТП, внаслідок якої авто позивача було пошкоджене. До майнової шкоди позивача, яка повязана з ДТП, позивач відносить: 44\~757,41 грн. різниці між розміром завданих збитків згідно висновку № 3610/16/16 експертного дослідження від 31 жовтня 2016 року та розміром виплат, які позивач отримав від ПАТ «СК «ПЗУ Україна» та внаслідок продажу залишків пошкодженого авто. До вказаної суми включено вартість франшизи у розмірі 9\~634,50 грн.; 1\~500,00 грн., які були сплачені позивачем за проведення експертного дослідження і виконання висновку № 3610/16/16 експертного дослідження щодо визначення вартості матеріальної шкоди, яка була спричинена власнику колісного транспортного засобу, який було виконано судовим експертом [PERSON] 31 жовтня 2016 року; 800 грн., які були сплачені 17 жовтня 2016 року Позивачем за евакуацію його автомобіля з місця ДТП 15.10.2016 року; 850,00 грн., які були сплачені 17 жовтня 2016 року позивачем за транспортування його автомобіля з місця збереження авто після ДТП до гаражу позивача; 255,00 грн., які були сплачені позивачем ПП «Автоклуб» за збереження його авто після ДТП на автомайданчику. Разом майнова, шкода, завдана позивачу внаслідок ДТП, яке сталось 15 жовтня 2016 року з вини відповідача, складає 48\~162,41 грн. Також зазначив, що крім матеріальних збитків, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні йому негативних наслідків в результаті ДТП як безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків позивач відносить нервовий стрес, який він пережив під час наїзду транспортного засобу відповідача, оскільки в цей час знаходився за кермом свого автомобіля. Для відновлення нормального душевного стану йому потрібен був час. До того ж, неповне відшкодування страховою компанією матеріального збитку, призвело до необхідності додаткових витрат часу для захисту своїх інтересів. Позивач витрачав час для поїздок в органи ДАІ, до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, звернення до авторемонтного сервісу для визначення вартості поновлювальних робіт, продаж залишків старого авто та пошук нового. Моральна шкода полягає у стражданнях внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки він переніс стрес через пошкодження майна, яким він позбавлений можливості користуватися та повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призводить до порушення життєвого укладу. Крім того, Позивач вимушений вирішувати питання щодо відновлення своїх порушених прав в судовому порядку, на що він витрачає свій час та приводить до нервових та психологічних перенавантажень. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених на момент ДТП (1\~450,00 грн.), тобто у розмірі 14\~500,00 грн. Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1\~280,00 грн. (за кожною з вимог майнового і немайнового характеру), а також витрати на правову допомогу у розмірі 15\~000,00 грн. 28 лютого 2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позов не визнає, оскільки вимоги, які викладені у ньому не законні, не підтверджені доказами. В обґрунтування відзиву зазначено, що винним у ДТП є саме позивач. Встановлення вини відповідача у ДТП постановою про притягнення до адміністративної відповідальності та постановою суду у справі про адміністративне правопорушення не позбавляє її права доводити протиправність дій інших учасників ДТП і наявності причинного звязку цієї протиправності із завданою шкодою. Крім того, відповідач не є власником автомобіля [PERSON], який зіткнувся із автомобілем позивача. Власником вказаного автомобіля є с/г ТОВ «Прогрес» (код 25523259). З вказаним підприємством відповідач перебуває у трудових відносинах, а саме є членом керівного органу підприємства - правління, а також загальних зборів учасників. [PERSON] відповідно до наказу генерального директора підприємства від 22.08.2016 закріплено за членами правління, крім того на них покладено обовязок використовувати автомобіль у цілях повязаних із здійсненням господарської діяльності, а також у інших цілях не заборонених чинним законодавством. В момент ДТП [PERSON] виконувала службові обовязки перед с/г ТОВ «Прогрес». Позивачем не надано жодного документу, що підтверджує, що він є або був власником пошкодженого автомобіля Фольксваген і що саме йому завдано шкоди, збитків. Відповідач вважає необґрунтованим розмір матеріальної шкоди, яку позивач має намір стягнути з нього. Також, огляд автомобіля Фольксваген здійснювався без повідомлення і виклику відповідача. На думку відповідача висновком №3610/16/16 експертного дослідження від 31.10.2016 розмір завданих збитків не підтверджено. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження отримання ним 38321,92 грн. суми страхового відшкодування, 105000,00 грн. від продажу авто, як і жодних документів про продаж ним авто, не надано документів, які підтверджують факт утримання: страховою компанією франшизи. Також, позивачем не обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди в сумі 14\~500,00 грн. Заявлена до відшкодування сума витрат на правову допомогу у сукупності з обставинами перерахування витрат на правову допомогу, відсутністю відомостей про реєстрацію адвоката в органах ДФС ставить під сумнів законність здійснення ним своєї діяльності та обґрунтованість витрат на правову допомогу. У звязку з викладеним, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 21 березня 2018 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] - [PERSON] на відзив. В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що відзив відповідача позивачем не визнається в повному обсязі, а заперечення відповідача підлягають повному відхиленню. У відзиві відповідач зазначає, що винним у ДТП є саме позивач, однак жодних доказів на підтвердження такої позиції відповідачем не надано. Вина відповідача встановлена постановою суду, яка набрала законної сили у листопаді 2016 року, та не оскаржувалась відповідачем. З огляду на викладене посилання відповідача на її невинуватість у скоєнні ДТП, що сталось 15.10.2016 року, не підтверджені жодними доказами та спростовуються постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15269/16-п від 17.11.2016 року. Твердження відповідача щодо належності автомобіля [NUMBER] юридичній особі ТОВ «Прогрес», що викладені у відзиві та у заяві [PERSON] від 09.02.2018, а також твердження відповідача про те, що відповідач перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Прогрес» не підтверджені доказами, а тому є неправдивими та мають бути розцінені як спроба введення суду в оману щодо істотних обставин справи з метою уникнення відповідачем відповідальності. Право власності позивача на авто підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу АЕС026783. Жодне твердження відповідача щодо його сумніву у висновку № 3610/16/16 експертного дослідження від 31.10.2016 не має за собою ані доказів, ані належного обґрунтування підстав сумнівів. Доводи відповідача про те, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована, а тому саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України). Також, відповідач передчасно та помилково дійшов висновку про відсутність адвоката [PERSON] на обліку ДФС як самозайнятої особи. Також на підтвердження правомірності витрат на правову допомогу Позивачем були надані квитанції, рахунки та акти виконаних робіт. Наявність родинного звязку позивача та його адвоката не перешкоджає останньому користуватись правничою допомогою, а порядок сплати податків адвокатом позивача не має до цього позову жодного відношення. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем у відзиві не надано жодного доказу, який спростовує позовні вимоги [PERSON], не надано жодного доказу, який підтверджує вислови, твердження та обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, які викладені у відзиві, просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Ухвалою суду від 09 лютого 2018 року залучено для участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна». Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року залучено для участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Моторно-транспортне страхове бюро України. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини наведені у відзиві на позов. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону 2147-VIII, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що згідно постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року, яка набрала законної сили, [PERSON] 15 жовтня 2016 року, о 12.18 год., керуючи транспортним засобом «Ауді», д/н [NUMBER], рухалась по другорядній дорозі вул. Чкалова з боку вул. Артема у напрямку вул. Сєрова в м. Дніпрі, де виїхавши на перехрестя з вул. Красною на головну дорогу, не надала переваги у русі та скоїла зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався по головній дорозі вул. Красної з права на ліво за напрямком її руху. Своїми діями [PERSON] порушила п. 16.11, д.з. 2.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, а також завдавши тілесні ушкодження [PERSON] (а.с. 5-6). Вказаною постановою водій [PERSON] визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340,00 грн. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року внесено виправлення у постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року, а саме виплавлено описку в першому абзаці мотивувальної частини тексту постанови та зазначено вважати вірним д/н автомобіля [NUMBER]» (а.с. 7). Відповідно до положень\~ ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що автомобіль «Фольксваген», номерний знак [NUMBER], якому протиправними діями [PERSON] були спричинені механічні пошкодження, на момент скоєння ДТП, станом на 15 жовтня 2016 року, належав позивачу [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС № 026789 (а.с. 194-195). З огляду на наведене суд не бере до уваги та відхиляє посилання представника відповідача на те, що суду не надано доказів того, що саме позивач на момент ДТП був власником пошкодженого автомобіля. [PERSON] «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], був застрахований [PERSON] у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 098448 від 06 листопада 2011 року (а.с. 66). 21 жовтня 2016 року судовим експертом [PERSON], в присутності [PERSON] був складений протокол огляду колісного транспортного засобу «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], в якому було зафіксовано характер та об'єм пошкодження вказаного транспортного засобу. Вказаний протокол був підписаний судовим експертом [PERSON] та [PERSON], який погодився з переліком пошкоджень, зазначених експертом, підписавши протокол огляду транспортного засобу без зауважень (а.с.20-25). Згідно висновку експертного дослідження вартості матеріального збитку спричиненого володільцю КТЗ № 3610/16/16, складеного за заявою [PERSON] судовим експертом [PERSON] (свідоцтво Міністерства юстиції України № 544 від 28.09.2001 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії) вартість матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], пошкодженого в результаті ДТП, складає 188\~079,33 грн. (а.с. 9-19). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобовязаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. У позовній заяві позивачем зазначено, що на виконання умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 098448 від 06 листопада 2011 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 38\~321,92 грн. з урахуванням зменшення страхового відшкодування на розмір франшизи, яка становила 9\~634,50 грн., а залишки автомобіля позивача було продано 28 жовтня 2016 року за допомогою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» через портал AUTOonline за 105\~000,00 грн. Факт виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі 38 321,92 грн. підтверджується листом начальника ВПВЗ ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від 31.08.2017 року № 7416-31 (а.с. 193). В свою чергу факт продажу залишків пошкодженого автомобіля позивача «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], за 105\~000,00 грн. підтверджується зобовязуючою пропозицією інтернет-порталу портал AUTOonline, згідно якої з 11 пропозицій, які надійшли на торгах 28.10.2016 року найвищою є пропозиція [PERSON] та сума пропозиції склала 105\~000,00 грн. (а.с. 62), а також розпискою [PERSON] згідно якої встановлено, що позивач продав йому свій автомобіль «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], за 105 000,00 грн. (а.с. 196). З огляду на встановлені обставини суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо того, що позивачем не доведено перед судом факту продажу автомобіля за 105\~000,00 грн., оскільки вказані твердження є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. В свою чергу, доказів того, що автомобіль був проданий позивачем за іншу суму, стороною відповідача суду не надано. Позивач, у звязку із недостатністю страхової виплати для повного відшкодування завданої йому внаслідок ДТП шкоди, звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення суд виходить з наступного. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Таким чином, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Цивільно-правова відповідальність автомобіля «Audi Q7», номерний знак [NUMBER], яким керувала [PERSON], на час скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ «Європейський Страховий Союз», що підтверджується полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0707526, з терміном дії з 01.09.2016 року до 31.08.2017 року (а.с.138). Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: 1) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; 2) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; 3) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Отже, потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Позивач [PERSON] обрав спосіб захисту своїх порушених прав, який виразився у безпосередньому зверненні до відповідача [PERSON], як особи, яка завдала йому матеріальної шкоди. Слід зазначити, що згідно висновку експертного дослідження вартості матеріального збитку спричиненого володільцю КТЗ № 3610/16/16, складеного за заявою [PERSON] судовим експертом [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], складає 216\~613,90 грн., в той час як ринкова вартість вказаного автомобіля становить 188\~079,33 грн. Тобто, вартість відновлювального ремонту більше ринкової вартості автомобіля (а.с. 18). Враховуючи наведене експертом зазначено, що вартість матеріального збитку спричиненого володільцю автомобіля, дорівнює вартості автомобіля, тобто 188\~079,33 грн., оскільки відновлювати даний транспортний засіб економічно не доцільно. У судовому засіданні позивач зазначив, що оскільки автомобіль був сильно пошкоджений та вартість відновлювального ремонту була економічно необґрунтованою, тому що перевищувала вартість самого автомобіля, він погодився з пропозицією страховика продати залишки автомобіля в рахунок погашення завданої йому матеріальної шкоди, тобто погодився з тим, що автомобіль фактично було фізично знищено. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961) транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Частиною другою вказаної статті передбачено, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам розяснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки позивач погодився з тим, що належний йому транспортний засіб внаслідок ДТП був фактично фізично знищений та вартість відновлювального ремонту перевищувала ринкову вартість автомобіля, тобто була економічно необгрунтованою, суд вважає, що позивач має право на відшкодування забавної йому внаслідок ДТП шкоди у розмірі, що дорівнює ринковій вартості пошкодженого автомобіля до ДТП, яка згідно висновку експерта визначена у розмірі 188\~079,33 грн. Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи викладене, а також те, що позивачу для відновлення його порушеного права та відшкодування завданої йому матеріальної шкоди недостатньо сплаченого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхового відшкодування у розмірі 38\~321,92 грн. та суми у розмірі 105\~000,00 грн. за яку було продано залишки автомобіля позивача, він має право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи [PERSON], на різницю між фактичним розміром шкоди, в даному випадку ринковою вартістю автомобіля, (яка згідно висновку експерта дорівнює вартості завданої шкоди), і страховим відшкодуванням з урахуванням отриманих за продаж залишків автомобіля грошових коштів. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в сукупності з сумою з продажу залишків автомобіля позивача у сумі 143\~321,92 грн. (38\~321, 92 грн. + 105\~000,00 грн. = 143\~321,92 грн.) становить 44\~757,41 грн. (188\~079,33 грн. - 143\~321,92 грн. = 44\~757,41 грн.), яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] понесених позивачем витрат на проведення експертного дослідження, транспортування та евакуацію автомобіля, а також зберігання автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди на автомайданчику, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачем для визначення розміру збитків, завданих йому внаслідок ДТП, було залучено судового експерта [PERSON], який склав висновок експертного дослідження №3610/16/16 по визначенню вартості матеріального збитку спричиненого власнику колісного транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], пошкодженого внаслідок ДТП, у звязку з чим позивачем були понесені витрати на залучення спеціаліста у розмірі 1\~500,00\~ грн., що підтверджується копією квитанції про сплату наданих експертних послуг від 31 жовтня 2016 року (а.с. 64). Крім того, у звязку з евакуацією автомобіля позивача з місця дорожньо-транспортної пригоди до автомайданчику, позивачем були понесені витрати у розмірі 800,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 16159 від 17 жовтня 2016 року (а.с. 67), а також копію акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 16159 (а.с. 68), наданих ФОП [PERSON] (ІК [NUMBER]). Також, позивачем були понесені витрати у розмірі 255,00 грн. за зберігання автомобіля позивача після дорожньо-транспортної пригоди на автомайданчику ПП «Автоклуб» (ІК 36208799), що підтверджується копією квитанцій №П617/4727988/1 та № П6174727988/2 від 17 жовтня 2016 року, (а.с. 69 (зворотній бік)). Позивачем також були понесені витрати, повязані з транспортуванням автомобіля позивача з місця збереження автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди до гаражу позивача у розмірі 850,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 28 від 17 жовтня 2016 року (а.с. 68), а також копією акту виконаних робіт від 17 жовтня 2016 року (а.с. 69), наданими ФОП [PERSON] (ІК [NUMBER]). Згідно приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, згідно приписів ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Враховуючи наведені положення законодавства та приймаючи до уваги те, що позивач для відновлення своїх порушених прав зазнав додаткових витрат, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати, повязані з залученням експерта у розмірі 1\~500,00 грн., витрати повязані з транспортуванням пошкодженого транспортного засобу у розмірі 1\~650,00 грн. (800,00 грн. + 850,00 грн. = 1 650,00 грн.), а також витрати за зберігання автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди на автомайданчику у розмірі 255,00 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Підсумовуючи все вищенаведене суд констатує, що відповідачем по справі [PERSON] було порушено право позивача [PERSON] на відшкодування завданої протиправними діями відповідача матеріальної шкоди та понесених у звязку з цим додаткових витрат з метою відновлення своїх порушених прав, у звязку з чим вказані права підлягають судовому захисту. Доводи сторони відповідача щодо відсутності вини [PERSON] у вчиненні ДТП та спричиненні позивачу матеріальної шкоди суд розцінює критично та до уваги їх не бере, оскільки вина відповідача доведена та встановлена Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2016 року, яка набрала законної сили, та відповідачем не оскаржувалася. Посилання представника відповідача на те, що відповідач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з власником автомобіля [PERSON], державний номер [NUMBER], с/г ТОВ «Прогресс» суд до уваги не бере та вважає недоведеними, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано суду жодного належного доказу. Твердження представника відповідача про те, що до виниклих правовідносин слід застосовувати положення ст. 1172 ЦК суд відхиляє та вважає їх безпідставними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Прогресс» та на момент скоєння ДТП виконували свої трудові обовязки, суду не надано. Наданий відповідачем наказ б/н від 22.08.2016 року «Про закріплення автомобіля» (а.с. 153) суд до уваги не бере, оскільки вказаний наказ не є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що відповідач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Прогресс», оскільки у наказі навіть не зазначено посад, які займають перелічені у ньому фізичні особи, наказ не має порядкового номеру, та на підтвердження повноважень [PERSON], як Генерального директора та особи, яка підписала вказаний наказ, суду також не надано жодного доказу. Посилання представника відповідача на відсутність доказів щодо розміру завданої позивачу шкоди та недопустимість висновку експерта суд відхиляє та до уваги не бере, оскільки вони є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Оцінюючи у сукупності усі інші заперечення сторони відповідача проти задоволення позову, суд ставиться до них критично, до уваги не бере та відхиляє, з огляду на те, що усі доводи сторони відповідача є явно необґрунтованим, безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 14 500,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема\~\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;\~ 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Стаття 23 ЦК України, передбачає можливість відшкодування моральної шкоди завданої особі внаслідок пошкодження її майна, тобто майна власником якого є ця особа. Судом встановлено, що позивач є особою, яка потерпіла внаслідок винних дій відповідача [PERSON], яка скоїла дорожньо-транспортну пригоду та пошкодила майно позивача автомобіль «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER], якому протиправними діями відповідача були спричинені механічні пошкодження. Вказаний автомобіль на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди належав позивачу на праві приватної власності. Отже, суд вважає, що позивач як власник пошкодженого майна має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із пошкодженням його автомобіля.\~ За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача, та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, майно позивача (автомобіль «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER]), було пошкоджено та його відновлювальний ремонт виявився економічно необґрунтованим, тобто майно було фізично знищено; після ДТП позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для продажу залишків пошкодженого в результаті ДТП автомобіля та пошуку нового автомобіля, у звязку з чим змінився звичний уклад його життя; позивач зазнав негативних емоцій та стресу, які знаходяться в причинному звязку з подією ДТП та протиправними діями відповідача. Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з засад розумності, справедливості та обєктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди предявлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, які згідно початкового розрахунку наданого позивачем, орієнтовно складали 15\~000,00 грн., та після їх зменшення складали 9\~840,00 грн. суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що 11 серпня 2017 року позивач уклав договір про надання правової допомоги № 7 з адвокатом [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3218, видане 19 грудня 2016 року на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року № 68) (а.с. 71). На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу позивач надав суду наступні документи: - рахунок-фактура № 1 від 05 жовтня 2017 року на імя [PERSON] разом з розрахунком цих витрат, згідно якого за 8 годин роботи сума винагороди становить 5\~120,00 грн. (а.с. 99, 227). - рахунок-фактура № 2 від 01 грудня 2017 року на імя [PERSON] разом з розрахунком цих витрат, згідно якого за 1 годину роботи (попереднє судове засідання 07 грудня 2017 року) сума винагороди становить 640,00 грн. (а.с. 127, 228); - рахунок-фактура № 3 від 01 лютого 2018 року на імя [PERSON] разом з розрахунком цих витрат, згідно якого за 1 годину роботи (судове засідання 02 лютого 2018 року) сума винагороди становить 680,00 грн. (а.с. 128, 229); - рахунок-фактура № 4 від 16 березня 2018 року на імя [PERSON] разом з розрахунком цих витрат, згідно якого за 6 годин роботи сума винагороди становить 3 400,00 грн. (а.с230). Розрахунок витрат на правничу допомогу та факт виконання робіт повязаних з наданням правничої допомоги підтверджується такими доказами: - Актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 06 жовтня 2017 року до Договору про надання правової допомоги № 7 від 11 серпня 2017 на суму 5\~120,00 грн. (а.с. 100, 231); - Актом приймання-передачі наданих послуг № 2 від 07 грудня 2017 року до Договору про надання правової допомоги № 7 від 11 серпня 2017 на суму 640,00 грн. (а.с. 129, 232); - Актом приймання-передачі наданих послуг № 3 від 02 лютого 2018 року до Договору про надання правової допомоги № 7 від 11 серпня 2017 на суму 680,00 грн. (а.с. 233); - Актом приймання-передачі наданих послуг № 4 від 19 березня 2018 року до Договору про надання правової допомоги № 7 від 11 серпня 2017 на суму 3\~400,00 грн. (а.с. 234). Факт оплати позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу підтверджується наступними доказами: - копією квитанції № 4 від 15.12.2017 року на суму 5 120,00 грн. з призначенням платежу «за послуги надання правової допомоги згідно договору № 7 від 11.08.2017 р., згідно рахунку-фактури № 1 від 05.10.2017 року» (а.с. 98, 235); - копією квитанції № 61 від 01.02.2018 року на суму 1 320,00 грн. з призначенням платежу «[PERSON]: рахунок-фактура № 2 від 01.12.2017 року та рахунок-фактура № 3 від 01.02.2018 року згідно договору № 7 від 11.08.2017 року» (а.с. 130, 236); - копією квитанції № 1209-3267-3089-2956 від 24.04.2018 року на суму 3 400,00 грн. з призначенням платежу «[PERSON]: рахунок-фактура № 4 від 16.03.2018 року згідно договору про надання правової допомоги № 7 від 11.08.2017 року» (а.с. 237). Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу суд враховує, що представник позивача адвокат [PERSON] була присутня у двох судових засіданнях, а саме - 07.12.2017 року та 02.02.2018 року. При цьому, з протоколів судових засідань (а.с. 91, а.с. 131) вбачається, що судові засідання тривали: 07.12.2017 року - з 13 год. 09 хв. по 13 год. 12 хв., тобто всього три хвилини; 02.02.2018 року - з 09 год. 15 хв. по 09 год. 17 хв., тобто всього дві хвилини. У звязку з наведеним, підстав для стягнення з відповідача судових витрат у заявленому до стягнення розмірі, тобто по 1 годині за кожне судове засідання, судом не встановлено, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню та стягненню: за участь у судовому засіданні 07.12.2017 року тривалістю три хвилини 32,00 грн. (640грн. за 1 час роботи адвоката/60хв. х 3 хв. = 32,00 грн.); за участь у судовому засіданні 02.02.2018 року тривалістю дві хвилини 22,67 грн. (680грн. за 1 час роботи адвоката/60хв. х 2 хв. = 22,67 грн.). Всього разом за участь у судових засіданнях слід стягнути 54,67 грн. Крім того слід зазначити, що на підтвердження зазначених у рахунку-фактурі № 4 від 16 березня 2018 року (а.с. 230) послуг у вигляді складання адвокатських запитів до Регіонального центру МВС та Дніпровської ОДПІ, для підготовки яких буза затрачено 1 годину, суду не надано жодного доказу. В матеріалах справи вказані адвокатські запити відсутні. У звязку з наведеним підстав для стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 680,00 грн. у цій частині суд не вбачає. Таким чином загальна сума витрат на правничу допомогу становить: 5\~120,00 грн. + 32,00 грн. + 22,67 грн. + 2 720,00 грн. = 7\~894,67 грн. Згідно вимог ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача клопотань про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу під час розгляду судом даної справи не надходило. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем надані належні та допустимі докази понесення ним витрат на правничу допомогу, у звязку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, та стягненню з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 7\~894,67 грн. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1\~280,00 грн., з яких: 640,00 грн. за позовні вимоги майнового характеру та 640,00 грн. за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи ухвалення судом рішення про часткове задоволення позовних вимог на користь позивача та той факт, що позивачем під час звернення до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1\~280,00 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1\~280, 00 грн. На підставі ст.ст. 22, 23, 1167, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 1, 9 Закону України «Про страхування», ст.ст. 29, 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та

Outcome: partial