Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 12 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Малолітній син проживає разом з позивачкою та основний тягар на його утримання лежить на позивачці. Син навчається в школі, відвідує спортивні секції, додаткові заняття, за які необхідно здійснювати оплату, проте прибутку, який отримує позивач не вистачає для достатнього забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Під час шлюбу, 10.06.2011 року за спільні кошти подружжя була придбана квартира [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що позивачем проживає малолітній син, просила суд збільшити частку майна дружини в спільному майні подружжя та провести поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 квітня 2019 року, головуючим у справі визначено суддю Зосименко С.Г. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 23.10.2018 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що зазначена спірна квартира є його особистою власністю. Так, ним особисто 07.07.2010 року була приватизована двокімнатна квартира [ADDRESS] , яка знаходилася в престижному районі. 01.04.2011 року він продав свою приватизовану двокімнатну квартиру та за виручені кошти 10.06.2011 року купив трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Ніяких сумісно накопичених коштів сім`єю не було, коштів від продажу двокімнатної квартири було достатньо для її придбання. [PERSON] має на праві особистої власності житло по [ADDRESS] та частину житла - спадщину після померлої бабусі за адресою: [ADDRESS] . Просив суд: визнати право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , яка складається з: коридору -5,8 кв.м., санвузлу -2,9 кв.м., шафи - 0,4 кв.м., кухні -7,5 кв.м., кладової 0,4 кв.м., житлової кімнати 11,6 кв.м., житлової кімнати -16,7 кв.м., житлової кімнати 13,6 кв.м., шафи -0,4 кв.м., лоджії -1,9 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Справа перебувала в провадженні судді Зосименко С.Г. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою від 13 грудня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року закрито підготовче судове засідання. В судовому засіданні позивач за основним позовом позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Вказала, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так твердження [PERSON] стосовно того, що в момент придбання спірної квартири, яка була придбана виключно ним - придбана за особисті його кошти є безпідставним. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення основного позову, в задоволенні якого просили відмовити, та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Вказали, що кошти на придбання спірної квартири були отримані від продажу приватизованої квартири, та саме за ці кошти була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з цим, право спільної сумісної власності на таке майно в [PERSON] , не виникло і ця квартира є приватною власністю виключно [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, доходить висновку, що позовна заява за основним позовом задоволенню не підлягає, а зустрічна підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за № 621. Після одруження [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився спільний син - [PERSON] , про що 29 березня 2011 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за №206. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з Договором купівлі-продажу від 01 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М., за реєстровим номером 970, [PERSON] «продавець» продав, а «покупець» [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належала « продавцю» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07.07.2010 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та зареєстрована комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером майна 31318922. Згідно з п.4 Договору продаж цієї квартири за домовленістю сторін вчиняється 72733 грн. Відповідно до п.6 Договору продаж вказаного нерухомого майна здійснюється за згодою дружини «продавця» - [PERSON] . Заява про згоду посвідчена 31.03.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. за реєстровим №952. Згідно з заявою про згоду на продаж квартири від 31.03.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. за реєстровим номером 952, [PERSON] дала згоду на укладання договору про продаж її чоловіком двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира була набута чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі з нею, але внаслідок реалізації ним права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду з доплатою за перевищенням норми безоплатної приватизації. Будь-яких претензій на згадану вище квартиру вона не має і мати не буде. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., - [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] житловому будинку літ. А-9 на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку трикімнатна квартира [ADDRESS] , яка складається з: 1- коридор; 2- санвузол; 3- шафа;4-кухня; 5- кладова; 6,7,8 - житлові кімнати; 9- шафі; І-лоджія; погріб площею 2,1 кв.м. під лоджією. Житлова площа: 41,9 кв.м.; загальна площа: 61,2. Згідно з п.15 Договору продаж квартири за домовленістю сторін здійснюється за 64000 грн. За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю ( ст.63 СК України). Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Однак сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги за зустрічним позовом позивач та його представник вказували на той факт, що необхідна сума грошей для придбання спірної квартири була отримана [PERSON] від продажу приватизованої квартири, що підтвердили в судовому засіданні, допитані як свідки: батько [PERSON] ; друг [PERSON] , сусідка [PERSON] та підтверджено письмовими доказами, що дає підстави зробити висновок, що гроші, які були отримані [PERSON] від продажу приватизованої квартири, були витрачені на придбання спірної квартири. Тобто відповідачем спростовано презумпцію спільного майна подружжя. Згідно з відомостями Трудової книжки, [PERSON] в період шлюбу з серпня 2010 року не працювала, незначний час отримувала допомогу по безробіттю. Суд критично відноситься до твердження позивача за основним позовом про те, що спірна квартира була придбана сім`єю [PERSON] за кошти подружжя, оскільки жодних належних та допустимих доказів суду надано не було. Отже, спірна квартира хоча й була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти [PERSON] і це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні і підлягають задоволенню та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача за основним позовом в частині визнання права власності на 2/3 частину спірної квартири. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 704 грн.80 коп. та на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 3796,10 грн. ( 1% від вартості спірної квартири 450090 =4500,90 грн.-704,80 грн ).

Outcome: approved