Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - [PERSON].) звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] (далі - [PERSON].) про усунення перешкод у користуванні майном, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2017 року було передано для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1). 09 серпня 2017 року суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (а.с. 18). До суду 23 серпня 2017 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 19). Ухвалою судді від 23 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального користування (а.с. 20). У поданому позові та уточненні до нього позивач просить зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні приміщеннями загального користування - сходовою клітиною «І», «ІІ» та горищем будинку за адресою: [ADDRESS] шляхом демонтажу замків до сходової клітини, надання постійного вільного доступу до приміщень та приведення [PERSON] приміщень (сходовою клітиною «І», «ІІ», горища) у початковий стан відповідно до технічної документації власними силами і за власний рахунок. Зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом встановлення вікон, усунення засмічення каналізації, усунення протікання водопровідної води та каналізаційних стоків власними силами і за власний рахунок в приміщеннях будинку за адресою: [ADDRESS] які належать на праві власності [PERSON] Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що він 03 листопада 1998 року придбав квартиру [ADDRESS] розташовану за адресою: [ADDRESS], за договором купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого йому на праві спільної часткової власності належить 16/100 частини житлового будинку з прилеглими до нього будовами та спорудами: в житловому будинку А-2 загальною площею 319,4 кв.м. Позивачем звертається увага на те, що у зазначеному будинку розташовані 5 квартир. Згідно із технічним паспортом у будинку є приміщення загального користування - сходова клітина з виходом на горище, обладнаним стаціонарними сходами. Як зазначає позивач, у 2016 році змінився власник однієї з квартир, ним стала [PERSON], яка заблокувала йому як співвласнику вільний доступ до сходової клітини шляхом встановлення замка на ролеті та вхідних дверях на вході до сходової клітини, а також вільний доступ до горища шляхом перекриття виходу, чим створила перешкоди у користуванні ним цими приміщеннями. Також він посилається на те, що не має можливості використовувати приміщення горища для зберігання своїх речей, домові вентиляційні канали опалювального приладу його квартири виходять на дах через горище і доступу до них він також не має. До того ж, на другому поверсі сходової клітини було здійснено ремонтно-будівельні роботи шляхом перепланування приміщення сходової клітини та горища, зокрема зменшено площу сходової клітини та обладнання туалетної кімнати шляхом встановлення внутрішніх перегородок, перекриття виходу зі сходової клітини до горища. Крім того позивач указує, що відповідачем [PERSON] 26 вересня 2017 року у приміщенні 1-а житлового будинку А-2 за адресою: м. [ADDRESS], яке розташоване під належною йому квартирою було демонтовано вікна і до цього часу не встановлено інших вікон, що призвело до можливості відкритого доступу до приміщення будь-яких осіб, температура у квартирі знизилася, підвищилася вологість повітря, що змушує обігрівати квартиру електричними обігрівачами. Також внаслідок засмічення каналізації в квартирі 1-а утворилися проблеми у системі каналізації будинку, у зв'язку із чим позивач змушений був звернутися до відповідної компанії з метою усунення засмічення, але працівників цієї компанії не було допущено до квартири 1-а, де також проходить каналізаційна труба, а тому засмічення наразі не усунуто, повноцінно користуватися водопровідною трубою та каналізацією він не має можливості. Позивач зазначає також про те, що в приміщенні санвузла квартири 1-а внаслідок протікання водопровідної води утворилося підтоплення санвузла. Ухвалою судді від 02 жовтня 2017 року у задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову в цій справі було відмовлено. Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в жодне судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності. При вирішенні цього питання суд також ураховує й те, що відповідачу достеменно відомо про наявність такого спору у провадженні суду, оскільки вона вживала заходів для оскарження ухвали про відкриття провадження у справі, ознайомлення із матеріалами справи, але подальшого інтересу до справи не проявила, особистої участі у розгляді або свого представника не забезпечила, будь-якого викладу та правового обґрунтування своєї позиції не надала, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за її відсутності та ухвалення рішення в загальному, а не заочному порядку. Указом Президента України № 449/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» ліквідовано Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська та утворено Третій окружний суд міста Дніпра - у Соборному районі міста Дніпра та Солонянському районі Дніпропетровської області із місцезнаходженням у місті Дніпрі та селищі міського типу Солоному Дніпропетровської області. Згідно із ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно із договором купівлі-продажу від 03 листопада 1998 року [PERSON] придбав 16/100 частин житлового будинку с прилеглими до нього будівлями та спорудами: в житловому будинку А-2 квартиру [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 469 кв.м. На указаній земельній ділянці розташовано: А-2 - житловий будинок житловою площею 171,3 кв.м, Б - сарай, В - вхід до погребу, 1-6, І-ІІІ - інші споруди (а.с. 10-11). Власником майна за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 163). Як убачається із матеріалів справи, 19 червня 2017 року [PERSON] від імені [PERSON] було укладено договір № 1 на виконання ремонтно-будівельних робіт із ТОВ «ОЛМО УКРАЇНА», за умовами якого замовник доручає, а підрядник в межах договірної ціни виконує власними та залученими силами та засобами всі передбачені договором роботи на об'єкті, забезпечує необхідну якість робіт у відповідності до БНіП та інших нормативних документів з урахуванням технічного висновку по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій житлового будинку літ. [ADDRESS] здає їх в обумовлені строку замовнику з передачею всієї виконавчої документації, усуває зауваження приймальних комісій та дефекти, допущені з його вини, протягом гарантійного строку експлуатації об'єкта, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити роботи (а.с. 174-177). Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога [PERSON] до [PERSON], тобто одного співвласника будинку до іншого щодо усунення йому перешкод у користуванні будинком шляхом надання доступу до місць загального користування та усунення порушень допущених при користуванні будинком. З цього приводу суд відзначає, що згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З роз'яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Статтями 5 та 6 Закону унормовано, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників та співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Тобто захисту підлягає саме порушене право. Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості користування відповідачем спірними приміщеннями всупереч волевиявленню позивача, останній повинен надати належні докази. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях. З матеріалів справи вбачається і доведено у ході розгляду справи, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у користуванні приміщеннями загального користування - сходовою клітиною «І», «ІІ» та горищем у будинку [ADDRESS], оскільки двері, які ведуть до сходової клітини та горища, було замінено і позивач доступу до цих приміщень не має (а.с. 115-116), що призводить до порушення його прав та можливості вільного користування цими приміщеннями як іншого співвласника будинку, у зв'язку із чим позивач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою (а.с.165). Що стосується інших позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушень указаних позивачем і що саме [PERSON] їх допустила. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, судом встановлено наявність підстав для розподілу судових витрат.

Outcome: partial