Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист гідності та честі, мотивуючи його тим, що відповідач [PERSON], негативно ставиться до особистості позивача, створює конфліктні ситуації, провокуючи суперечки. Безпідставно, в кінці 2014 року, відключив постачання електричного струму, у належному позивачу гаражі. Крім того, відповідач поширює проти позивача різні плітки, які ганьблять честь і гідність останнього, як серед загалу товариства, так і в судових органах, а саме, при розгляді цивільної справи №127/21747/14-ц, що підтверджується відповідним запереченням відповідача. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даним позовом. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02 липня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано поширені [PERSON] в запереченні від 20 березня 2015 року у справі №127/21747/14-ц, відомості про [PERSON], такими, що порушують право на таємницю приватного життя [PERSON], а саме: «На мою думку, [PERSON] являється хворою людиною і йому необхідно пройти курс лікування». Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1\~000, 00 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд його задовільнити. Відповідач [PERSON] вимоги позову не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити. [PERSON] додатково суду пояснив, що ним було висловлено субєктивну думку, його особисте припущення щодо того, що позивач є хворою людиною, та надано критичну оцінку діям позивача як людини. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/21747/14-ц за заявою [PERSON], предметом розгляду якої було встановлення юридичного факту про те, що на даний час єдиним статутним документом ТВГ №2 являється статут, затверджений зборами уповноважених від 14 січня 2004 року з наступними змінами, зареєстрований державним реєстратором, зокрема з 23 травня 2011 року. Згідно з частини 1 статті 270 ЦК України, право на повагу до честі та гідності особи відноситься до особистих немайнових прав людини, гарантованих Конституцією України. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам розяснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК і статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також у п. 19 зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не місять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що в ході розгляду цивільної справи №127/21747/14-ц, 25 березня 2015 року судом було прийнято до матеріалів цивільної справи заперечення [PERSON] від 20 березня 2015 року, в яких останнім було висловлено особисту думку, припущення щодо того, що позивач є хворою людиною, та надано критичну оцінку перш за все діям позивача як людини, що виразилось у наступному реченні: «На мою думку, [PERSON] являється хворою людиною і йому необхідно пройти курс лікування» (а.с. 2). Частиною 1 статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття оціночного судження визначено частино 2 зазначеної норми, у відповідності до якої оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. На підставі вищевикладеного, можна зробити висновок, що відповідачем [PERSON] висловлювання щодо [PERSON]М, було застосовано саме як, оціночне судження, оскільки воно не містило фактичних даних, а було висловлено з використанням такого мовного засобу, як «сатири». З огляду на вище викладене позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позовної заяви про визнання безпідставним виключення [PERSON] з членів ТВГ-2, внаслідок зведення особистих рахунків [PERSON] та вимоги позовної заяви щодо визнання незаконним ухилення ТВГ-2 від виконання рішення Вінницького міського суду від 21 лютого 2013 року у справі № 212/13513/12 є безпідставними та такими, що не порушують жодних особистих немайнових прав [PERSON], а тому в задоволенні даної частини позову слід також відмовити. Відповідно до частини 4 статті 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави, оскільки [PERSON] при зверненні до суду із даним позовом на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від його сплати, у звязку із тим, що він є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалід війни, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с. 11 зворотній бік). Виниклі правовідносини регулюються ст.ст. 23, 270, 386 ЦК України, ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed