Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

У квітні 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулося ПАТ « Приват Банк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з’явився, на адресу суду надіслав заяву про слухання справи за його відсутності. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 16975 грн. 15 коп. та судові витрати понесені банком. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з’явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його присутності або про причини неявки від відповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення (ст. 224 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: 25 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством « Приват Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 6.5.Умов та правил надання банківських послуг , - позичальник зобов’язався погашати заборгованість за Кредитом , відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умов, передбачених кредитним договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання. Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Уклавши з ПАТ КБ « Приват Банк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності [PERSON] систематично порушував свої договірні зобов’язання, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Розрахунками, наданими позивачем, підтверджується наявність заборгованості відповідача перед банком станом на 28.02.2014 року у розмірі 16975 грн. 15 коп., яка складаєтся з : - 4918,45 грн. – заборгованість за кредитом; - 8411, 53 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2360, 64 грн.- заборгованість по комісії за користування кредитом; - 500,00 грн. – штраф( фіксована частина); - 784,53 грн .- штраф ( процентна складова). Зміст кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі і підлягають задоволенню. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved