Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою в якій просить проведення поділу домоволодіння [ADDRESS] визнавши за ним право власності на 1/2 частину цього будинку. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 18.04.2007 року по 15.10.2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, а саме в травні 2008 року вони придбали домоволодіння [ADDRESS]. За взаємною згодою в якості покупця вказано відповідача [PERSON] Право власності на домоволодіння в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.04.2010 року також зареєстровано за [PERSON] Оскільки на теперішній час між ним та відповідачем шлюб розірвано, його право власності на 1/2 частину домоволодіння відповідач не визнає, то просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву в якій підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, також просив провадити розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток, в результаті чого суд вважає її такою, що повідомлена про дату судового засідання належним чином. Враховуючи, що відповідачем не було надано заяви про розгляд справи за її відсутності, судом було прийнято рішення про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського міського управління юстиції(а.с.5). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівського району» [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 05.05.2008 року (витяг №25807601 від 08.04.2010 року)(а.с.12). Згідно положень статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визначальною підставою для набуття подружжям права спільної сумісної власності за нормами сімейного законодавства є одна обставина: набуття (придбання) майна на час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. У зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не повинні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Презумпція права спільної сумісної власності подружжя закріплена також приписами статті 60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, веденням домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено загальне правило про те, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Нормами статей 63 та 70 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішені спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. З рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч.1,2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки зазначена квартира придбана сторонами за договором купівлі-продажу під час шлюбу, договір про правовий режим нажитого в період спільного проживання майна між ними не укладався. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одно з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Суд вважає, що враховуючи інтереси сторін по справі, зазначене вище домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю сторін, треба залишити в спільній частковій власності з виділенням ідеальних часток, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину, оскільки сторони не ставлять питання про його розділ в натурі. Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: approved