Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

у жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Вимоги останнього мотивував тим, що 23.11.2015 року о 08 год. 45 хв. на вул. Сумській, 3 у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля &#171;Hyundai Getz&#187; державний номерний знак [NUMBER], що належить йому на праві власності. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.01.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні даної ДТП. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.09.2016 року, за наслідками розгляду його позову до [PERSON] та ПрАТ «Київський страховий дім», його позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто на його користь з [PERSON] - 1 000,00 грн. матеріальної шкоди, 1 500,00 грн. моральної шкоди та судові витрати в розмірі 163,17 грн., з ПрАТ «Київський страховий дім» - страхове відшкодування в розмірі 10 157,75 грн. та судові витрати в розмірі 1 875,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Разом з тим, постановою Верховного суду України від 21.02.2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 08.09.2016 року в частині задоволення його позовних вимог до ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди скасовані і ухвалено в цій частині нове рішення, котрим у задоволенні його позовних вимог до ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди відмовлено, стягнуто з нього на користь ПрАТ «Київський страховий дім» судовий збір у розмірі 1 267,77 грн. Постанова Верховного суду мотивована тим, що страхова компанія повністю виконала свої договірні зобовязання, шкода з останньої стягненню не підлягає. Тому, посилаючись на норми ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України просив стягнути з [PERSON] як з особи, винної у завданні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки, у відшкодування останньої 12 033,35 грн., а також судові витрати у справі. Ухвалою від 29.01.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 35-36). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в котрому заперечив проти предявлених до нього вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Вказав на те, що його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами була застрахована в установленому законом порядку ПрАТ «Київський страховий дім», розмір завданої позивачу шкоди не перевищує ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, а покладення обовязку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, зауважив, що розмір шкоди, на стягненні якої наполягає позивач, є недоведеним з точки зору положень ЦПК України. Тому, просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 43-48). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23.11.2015 року о 08 год. 45 хв. на вул. Сумській, 3 у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля &#171;Hyundai Getz&#187; державний номерний знак [NUMBER], що належить йому на праві власності. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.01.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні даної ДТП. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.09.2016 року, за наслідками розгляду позову [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, котрим позовні вимоги було задоволено частково: стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] - 1 000,00 грн. матеріальної шкоди, 1 500,00 грн. моральної шкоди та судові витрати в розмірі 163,17 грн., з ПрАТ «Київський страховий дім» - страхове відшкодування в розмірі 10 157,75 грн. та судові витрати в розмірі 1 875,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 5-18). Постановою Верховного суду України від 21.02.2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 08.09.2016 року в частині задоволення його позовних вимог до ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди скасовані і ухвалено в цій частині нове рішення, котрим у задоволенні його позовних вимог до ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди відмовлено, стягнуто з нього на користь ПрАТ «Київський страховий дім» судовий збір у розмірі 1 267,77 грн. Постанова суду мотивована тим, що ПрАТ «Київський страховий дім» та потерпілий у ДТП [PERSON] дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджується заявою позивача про страхове відшкодування та відповідає вимогам п. 34.4 ст. 34 та п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV. Після отримання страхового відшкодування на замовлення [PERSON] був складений звіт з оцінки транспортного засобу від 12.03.2016 року № 4750, виконаний ФОП [PERSON], за яким вартість відновлювального ремонту автомобіля &#171;Hyundai Getz&#187; державний номерний знак [NUMBER] складає 46 356,46 грн., вартість матеріального збитку, завданого власнику цього автомобіля, становить 28 819,23 грн. На момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій пошкоджений автомобіль не відновлено, ремонтні роботи не проведено. Ураховуючи наведене, правильно встановивши фактичні обставини справи, суди не звернули уваги на те, що страхова компанія під час вирішення питання про виплату страхового відшкодування у першу чергу керується Законом № 1961-IV. Звертаючись із заявою до страховика про виплату страхового відшкодування, позивач визначив розмір такого відшкодування, вказавши його у заяві, тобто погодився на відшкодування страховою компанією збитків саме у заявленому розмірі, а звіт про оцінку транспортного засобу було складено через місяць після проведення виплати страхового відшкодування. Таким чином, суди, неправильно застосувавши норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, дійшли помилкового висновку про задоволення позову, пред'явленого до страхової компанії (а.с. 19-29). Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини звернення [PERSON] до суду встановлені та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року. Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону). Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону). Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (ст. 12 Закону). За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Отже, володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності. Суд вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону). Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц. З матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50 000,00 грн., франшиза 0,00 грн. Страховою компанією було сплачено позивачу 19 031,48 грн. За таких обставин, на думку суду, вимога позивача про стягнення з [PERSON] як з особи, винної у завданні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки, у відшкодування останньої 12 033,35 грн. є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позов в частині розміру шкоди в сумі 12 033,35 грн. також є недоведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягнення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed