Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказував, що з 03.10.2013 року він працював на посаді інженера Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква. Наказом від 25.02.2015 року № 9-К його було звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за несвоєчасну доповідь щодо виконання поставленого завдання по відвантаженню дров залізничним транспортом. Посилаючись на протиправність його звільнення відповідачем через те, що не було проведено належного розслідування, не встановлена ступінь тяжкості вчиненого проступку та не запрошено його на засідання профспілкового комітету, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30.06.2015 року позивач просив поновити його на роботі на посаді інженера КЕВ м. Біла Церква, скасувати наказ про звільнення від 25.02.2015 року № 9-К, зобовязати відповідача виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 9 901,50 грн., стягнути судові та транспортні виплати в сумі 1 293,76 грн., а також моральну шкоду в розмірі 2 600 грн. В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідальною за відвантаження дров була призначена [PERSON], а він вчасно надавав відповіді на імя начальника щодо обставин вказаного завдання. Попереднє дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням надбавки за підтримання рівня бойової готовності з нього було знято наказом № 166 від 20.11.2014 року, а про скасування даного наказу його не повідомляли та продовжували з листопада 2014 року виплачувати вказані кошти. Заявлений ним позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити повністю при цьому пояснивши, що наказом від 09.09.2014 року № 166 начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква відносно [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани, тому в звязку з повторним невиконанням покладених на нього обовязків останнього було звільнено наказом від 25.02.2015 року № 9-к, тому наказ про звільнення було винесено з дотриманням норм та порядку, передбаченого п. 3 ст. 40 КЗпП України. Третя особа в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі в якій зазначив, що заперечує відносно позовних вимог по даній справі. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено. 03.10.2013 року наказом № 23-К квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква [PERSON] прийнято на роботу інженером основного фонду (а.с. 23). 25.02.2015 року наказом № 9-К квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква [PERSON] звільнено за згодою профспілкового комітету, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 46). Згідно частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). З матеріалів справи вбачається, що вперше із позовною заявою про поновлення на роботі позивач звернувся до суду 18.03.2015 року, однак, усуваючи недоліки ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.03.2015 року, його заяву було зареєстровано як окремий позов, тому пропущений ним строк звернення із даною позовною заявою слід вважати з поважних причин та якій підлягає поновленню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. В пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 09.09.2014 року наказом № 132 начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква [PERSON] оголошено догану з позбавленням надбавки за підтримання рівня бойової готовності в повному обсягу. Причиною дисциплінарного стягнення, як зазначено в наказі, стало невиконання завдання по організації робіт по прибиранню території біля гуртожитку в м. Черкаси, яке поставлено заступником начальника КЕВ м. Біла Церква [PERSON] 20.11.2014 року наказом № 166 квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква з [PERSON] вказане дисциплінарне стягнення у виді догани було знято. Втім, наказом від 21.11.2014 року № 167 скасовано наказ квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква від 20.09.2014 року № 166, як такий, що виданий з порушенням умов колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку. Разом з цим, у вказаному наказі від 21.11.2014 року № 167 зазначено про скасування наказу № 166 саме від 20.09.2014 року, хоча наказ № 166 про зняття раніше накладених дисциплінарних стягнень винесено 20 листопада 2014 року. Позивач в судовому засіданні пояснив, що догана йому була оголошена за невиконання усної вказівки начальника щодо прибирання території, яка була дана 05.09.2015 року ввечері, хоча на цей час в нього не було у підпорядкуванні людей та необхідної техніки, тим більше це не входило до його обовязків. Будь-яких письмових доручень за даним фактом не було та перевірок не проводилось. Крім того, позивач в судовому засіданні зазначив, що надбавка за підтримання рівня бойової готовності йому не виплачувалась 2 місяці з моменту накладення дисциплінарного стягнення та з листопада 2014 року знову почала виплачуватись. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо виплат позивачу вказаної надбавки з листопада 2014 року при цьому зазначив, що в наказі про оголошення догани мається на увазі про позбавлення цієї надбавки лише на певний час, будь-яких відомостей щодо обставин накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді догани в нього не має, а дані про порушення ним трудової дисципліни викладені в самому наказі. Таким чином, вказані вище обставини у своїй сукупності не дають суду підстав вважати, що на час винесення наказу про звільнення у позивача було не погашене дисциплінарне стягнення у виді догани. Положеннями ст. 43 КЗпП України закріплено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Рішенням профспілкового комітету КЕВ м. Біла Церква, викладеного в протоколі № 3 від 24.02.2015 року, надано згоду на звільнення [PERSON] з роботи з 25.02.2015 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 26). Як вбачається з копії вказаного протоколу позивач не був присутнім на засіданні профспілкового комітету. Будь-яких даних щодо відкладення засідання профспілкового комітету, а також повідомлення позивача про його проведення в матеріалах справи не міститься. В листі від 06.02.2015 року № 303/26/169 заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України висловлена вимога на імя начальника КЕВ м. Біла Церква про організацію та здійснення перевезення трьох вагонів дров паливних на адресу КЕВ м. Запоріжжя та вимога доповісти про виконання до 11.02.15 (а.с. 16). На вказаному листі міститься письмова резолюцію заступника начальника КЕВ м. Біла Церква [PERSON] про доручення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] організувати роботу щодо узгодження питань по ж/д станції м. Черкаси, а також резолюцію третьої особи від 06.02.2015 року, а саме: організувати роботу. Згідно акту результатів проведення службового розслідування від 25.02.2015 року, проведеного комісією по вирішенню трудових спорів КЕВ м. Біла Церква, зроблено висновок про необхідність притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника паливної групи [PERSON] та з урахуванням наявної у [PERSON] догани від 09.09.2014 року порушити клопотання про розірвання з ним трудового договору (а.с. 15). Вказаний вище акт мотивований посиланнями на ту обставину, що оскільки виконання даного розпорядження повинно було здійснюватись філією квартирно-експлуатаційного відділу, яке знаходиться в м. Черкаси, тому основним виконавцем рішення начальника було визначено саме інженера [PERSON], але у термін до 11.02.2015 дане розпорядження виконано не було, [PERSON] особливих зусиль та ініціативи до його своєчасного виконання не доклав, а займався веденням службового листування з доповідями про причини невиконання. В судовому засіданні позивач зазначив, що зрив відправки дров відбувся не з його вини, а про причини невиконання він вчасно доповів начальнику, що вбачається з самого акта перевірки та його службових записок від 09.02.2015, 10.02.2015 та від 12.02.2015 року, а відповідальною за виконання цього завдання призначено [PERSON] 09.02.2015 року наказом № 26 квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква призначено відповідальним за дотримання вимог ГСТ 22235-76 та п. 8 Глави 1 в частині схоронності рухомого складу при виконанні вантажних операцій при навантаженні та вивантаженні всіх вантажів з правом підпису залізничних перевізних документів начальника обєднаного паливного складу [PERSON] (а.с. 45). Дорученням начальника КЕВ м. Біла Церква [PERSON] уповноважено до 31.12.2015 року підписувати та отримувати певні документи, повязані з перевезення вантажів, а також здійснювати контроль за вивантаженням вагонів та засвідчувати правильність завантаження і кріплення вантажу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Таким чином, наказом про звільнення позивача, рішенням профспілкового комітету від 24.02.2015 року та актом службового розслідування від 25.02.2015 року не конкретизовано в чому саме полягало невиконання поставлених завдань та порушення вимог трудової дисципліни позивачем, не враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок. Посилання в наказі про звільнення на п. 3 ст. 40 КЗпП України не розкриває змісту дій, за які особа притягнута до відповідальності, а вказаний наказ є формальним. За таких обставин суд приходить до висновку про порушення трудових прав та порядку звільнення позивача, тому наказ про звільнення останнього підлягає скасуванню з поновленням [PERSON] на роботі і стягненням на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За змістом ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як вбачається з матеріалів справи, затримка розрахунку заробітної плати позивача за період часу з 25.02.2015 року по 30.06.2015 року складає 82 робочих дні. Позивачу нарахована заробітна плата за грудень 2014 року в розмірі 2 962,20 грн. та за січень 2015 року в розмірі 2 230,40 грн., що разом становить 5 192,60 грн. Число робочих днів за вказані 2 місяці становить 43. Виходячи з цих даних, середньоденна заробітна плата позивача за грудень 2014 січень 2015 року складає 120,75 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за 82 робочих дні становить 9 901,50 грн. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ст. 235 КЗпП України). Суд також приходить до висновку, що незаконним звільненням позивачу спричинена моральна шкода, оскільки в квартирно-експлуатаційному відділі він відпрацював більше 25 років, тому було принижене його імя як порядного працівника та він змушений був витрачати час та кошти на поновлення своїх прав у суді. Крім того, як зазначив позивач, в нього підвищився тиск, внаслідок чого він звертався до лікарні та витрачав кошти на ліки. Разом з тим, враховуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 2 000 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. З огляду на правила вищевказаної норми, а також наявність у позивача передбаченої даним Кодексом можливості звертатися до суду із позовом про поновлення на роботі за місцем свого зареєстрованого проживання (перебування), тому вимога позивача про стягнення судових та транспортних витрат не підлягає задоволенню.

Outcome: partial