Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У квітні 2015 року позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи тим, що 1 квітня 2012 року між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до котрого орендодавець [PERSON] передає, а орендар ПАТ «Універсал Банк» приймає в оренду нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] загальною площею 335 кв.м. 31 березня 2015 року договір оренди припинив свою дію відповідно до додаткової угоди від 27 лютого 2015 року. Відповідно до п. 3.5 договору оренди позивачем було оплачено відповідачу 766 287 грн. гарантійного платежу, який зараховується як сплата орендарем орендної плати за користування приміщеннями за три останніх календарні місяці. Оскільки орендна плата становила 120 000 грн. на місяць, що за три останні місяці складає 360 000 грн., то залишки сплачених коштів в рахунок гарантійного платежу підлягають поверненню на суму 406 287 грн. У свою чергу відповідач, звернулась до суду із зустрічним позовом, відповідно до котрого просила стягнути 133 802 грн. збільшеної орендної плати відповідно до положень п. 3.2. договору оренди як коригування орендної плати один раз на рік згідно з індексом інфляції за підсумками кожного попереднього календарного року у розмірі, що не перевищує 7 відсотків від попереднього розміру орендної плати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, зустрічний позов не визнав, зазначив, що коригування орендної плати повинно було здійснюватись шляхом укладення додаткових договорів, оскільки змінюються істотні умови договору, що сторонами не було зроблено. Представники відповідача у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, первісні позовні вимоги не визнали, мотивуючи неналежним обґрунтуванням позовних вимог, зокрема тим, що положення ст. 1212 ЦК України до вказаних правовідносин не застосовуються. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 1 квітня 2012 року між сторонами ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до котрого орендодавець [PERSON] передає, а орендар ПАТ «Універсал Банк» приймає в оренду нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] загальною площею 335 кв.м. (а.с. 6-13). 31 березня 2015 року договір оренди припинив свою дію відповідно до додаткової угоди від 27 лютого 2015 року (а.с. 14-15). Відповідно до п. 3.5 договору оренди сторони домовились, що сума забезпечувального платежу, здійсненого орендарем згідно з попереднім договором від 24 квітня 2007 року у розмірі 766 287 грн., та не використана орендарем вважається гарантійним платежем і зараховується у якості сплати орендарем орендної плати за користування приміщеннями за три останніх календарні місяці. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, сума, внесена ПАТ «Універсал Банк» на ім'я [PERSON] у розмірі 766 287 грн. за своєю правовою природою є завдатком. Оскільки сторони за взаємною згодою дійшли висновку про припинення договору оренди, змінивши при цьому, строк дії договору, сума орендної плати за один місяць відповідно до п. 3.2 договору складає 120 000 грн., то суд дійшов висновку про задоволення первісного позову - стягненню з відповідача на користь позивача 406 287 грн. як різниці між сумою завдатку у розмірі 766 287 грн. та орендної плати за три місяці згідно з положеннями п. 3.5 договору. При цьому, суд погоджується з доводами представників відповідача про помилкове обґрунтування позовних вимог положеннями ст. 1212 ЦК України, оскільки положення вказаної норми до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовуються, так як вони виникли із договору оренди, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 від 24 вересня 2014 року, відповідно до котрого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, враховуючи таке. Відповідно до положень п. 3.2. договору оренди розмір орендної плати складає 120 000 грн. за місяць. Цей розмір є фіксованим та змінюється протягом року строку оренди. Починаючи з 1 квітня 2013 року підлягає коригуванню один раз на рік згідно з індексом інфляції (індекс споживчих цін), що визначається Державним комітетом статистки України та друкується в газеті «Урядовий кур'єр» або оприлюднюється іншим загальнодоступним способом за підсумками кожного попереднього календарного року, у розмірі, що не перевищує 7 відсотків від попереднього розміру орендної плати. Згідно з ч. 3 ст. 762 ЦК України договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Тому, доводи представника позивача про необхідність укладення додаткових договорів, котрими змінюється розмір орендної плати чи договорів про зміну умов договору оренди є необґрунтованими, оскільки у п. 3.2 договору оренди зазначено безумовну умову договору щодо зміни розміру орендної плати у зв'язку із зміною індексу інфляції, що відповідає положенням ч. 3 ст. 762 ЦК України. Відповідно до даних Міністерства фінансів України (Державного комітету статистки України) за 2012 рік індекс інфляції становив 99,8%. Отже, розмір орендної плати за 2013 рік корегуванню не підлягає, у зв'язку з відсутністю інфляції за 2012 рік. У 2013 році індекс інфляції склав 100,5%, у зв'язку з чим орендна плата за 2014 рік підлягає коригуванню та становить: 120 000 грн. х 100,5% = 120 600 грн. Тобто, орендна плата за один місяць збільшилась на 600 грн., що не перевищує 7% від попереднього розміру орендної плати, та за 12 місяців 2014 року становить 7 200 грн., котрі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. У 2014 році індекс інфляції склав 124,9%, у зв'язку з чим орендна плата за 2015 рік підлягає коригуванню та становить: 120 600 грн. (розмір орендної плати за попередній рік) х 124,9% = 150 629 грн. 40 коп. Тобто, орендна плата за один місяць збільшилась на 30 629 грн., що перевищує 7% від попереднього розміру орендної плати. Тому, відповідно до положень п. 3.2 договору слід брати суму у розмірі 7% від попереднього розміру орендної плати, тобто 7% від 120 600 грн., що становить 8 442 грн. У зв'язку з цим, за 3 місяці 2015 року орендна плата становить 25 326 грн. (8 442 грн. х 3) , котрі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. Всього підлягає стягненню з позивача на користь відповідача відповідно до положень п. 3.2 договору 32 526 грн. (7 200 грн. + 25 326 грн.) Оскільки суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 654 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову на суму 32 526 грн., то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 325 грн. 26 коп. відповідно до положень ст. 86 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial