Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

У квітні 2015 року прокурор Шевченківського району міста Києва в інтересах Київської міської ради звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3, позивач за зустрічним позовом, [PERSON].), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач-3, Реєстраційна служба) та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариси Віталіївни (далі по тексту - відповідач-4, нотаріус) про визнання права власності, витребування майна, скасування рішення про проведення державної реєстрації права власності та скасування рішення про проведення державної реєстрації права власності. В процесі розгляду справи було залучено Київську універсальну біржу та Шевченківську районну у місті Києві державну адміністрацію в якості третіх собі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Позовні вимоги мотивовані тим, що прокуратурою Шевченківського району міста Києва в ході розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 03.11.2014 року було встановлено, що квартира [ADDRESS] незаконно вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки на виконання розпоряджень КМДА № 422 від 26.02.1998 року та № 1352 від 07.08.2000 року було розпочато реконструкцію будинку за вказаною адресою, а мешканців квартири - відселено в квартиру [ADDRESS]. Разом з тим, вказана квартира на підставі рішення реєстраційної служби ГУ юстиції у місті Києві від 13.01.2014 року зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі біржового контракту Т-429/07 від 22.11.2007 року, який не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію, а тому є неукладеним. Також вказаний контракт на вказаній біржі не укладався та не реєструвався. В подальшому, 17.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, який було посвідчено нотаріально та право власності зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на викладене та враховуючи те, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади міста Києва поза її волею, з урахуванням приписів ст.ст. 317, 319, 338 ЦК України, прокурор просив суд визнати право власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на квартиру [ADDRESS] та витребувати її від [PERSON] А також скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві про проведення державної реєстрації про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариси Віталіївни про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] Не погоджуючись із позовом прокурора, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності за ним на квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що [PERSON] є добросовісним набувачем вказаної квартири, а тому вона є його приватною власністю на законних підставах. Окрім того, сам лише факт переселення власників квартир у зв'язку із реконструкцією будинку не свідчить про припинення права власності. Разом з тим, враховуючи відсутність будь-якої законної підстави для зміни правового статусу даної квартири з приватної на комунальну власність, вважав, що спірна квартира починаючи з моменту первісної реєстрації перебуває у приватній власності. Посилаючись на викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності за ним на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні прокурор первісний позов підтримав та просив суд про його задоволення. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити у зв'язку із його необґрунтованістю. В судове засідання представник позивача Київської міської ради не з'явився, надав суду письмові пояснення по справі, в яких позов підтримав та просив суд про його задоволення, а справу розглядати за його відсутності. В судове засідання відповідач-1 за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. В судовому засіданні представники відповідача-2 за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, первісний позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Окрім того, зробили заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог за первісним позовом та вважали, що оскільки право власності на спірну квартиру у [PERSON] виникло 22.112007 року на підставі біржового контракту, а тому саме з даної дати необхідно обраховувати строк позовної давності. В судове засідання представник відповідача-3 за первісним позовом Реєстраційної служби в судове засідання не з'явився, в поданих 18.05.2015 року запереченнях просив суд в задоволенні вимог до Реєстраційної служби відмовити. В судове засідання відповідач-4 за первісним позовом приватний нотаріус не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Представники третіх осіб за первісним позовом в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від Шевченківської РДА надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення прокурора та представників [PERSON], оцінивши в сукупності надані докази, приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. Щодо вимог за первісним позовом слід зазначити наступне. Так, судом встановлено, що 22.11.2007 року між членом біржі ТОВ «А.Н.ШАП» в інтересах продавця - Держави в особі Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва та членом біржі ТОВ «А.Н. Компас» в інтересах покупця - [PERSON] було укладено біржовий контракт № Т-425/07, відповідно до умов якого якого продавець продав, а покупець купив двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 48-49). Згідно наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 13.01.2014 року на підставі заяви від 09.01.2014 року про державну реєстрацію права власності [NUMBER], що також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.01.2014 року № 9851145 (а.с. 56, 61). 17 січня 2014 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] (а.с. 37). Із матеріалів справи вбачається, що будинок [ADDRESS], у якому знаходиться спірна квартира, був переданий територіальною громадою м. Києва на підставі рішення Київської міської ради № 208/1642 від 27 грудня 2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» територіальній громаді Шевченківського району м. Києва та вказаний будинок був включений до додатку № 11 «Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва» за порядковим номером 1010 (а.с. 12-14). Рішенням Київської міської ради № 7/4819 від 9 вересня 2010 року «Про питання організації управління районами в м. Києві», з 31 жовтня 2010 року припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду, зобов'язано ВО Київської міської ради протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій та іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів (а.с. 6-7). Згідно рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», майно, яке перебувало у комунальній власності, у тому числі територіальної громади Шевченківського району м. Києва, передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Житловий будинок по [ADDRESS] включений до Додатку 10 вказаного рішення за порядковим номером 1088, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (а.с. 8-11). Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації. За ч. 2 ст. 210 ЦК України такі правочини є вчиненими з моменту їх державної реєстрації. Крім того, згідно з п. 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації. При цьому, обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних осіб (п. 1.5 Тимчасового положення). За інформацією Київської універсальної біржі від 06 квітня 2014 року № 8 зазначений біржовий контракт № Т-425/07 від 22.11.2007 року на біржі не укладався і не реєструвався (а.с. 63). Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що згідно зі ст.ст. 210, 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача (п. 5 зазначеної постанови). За таких обставин суд приходить до висновку про те, що біржовий контракт від 22.11.2007 року № Т-425/07 в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним. Матеріалами справи підтверджується, що житловий будинок [ADDRESS] до 2010 року згідно рішення Київської міської ради від 27.12.2001 року та рішення Шевченківської районної в м. Києві ради від 18 червня 2002 № 40 перебував у комунальній власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва. У подальшому на підставі рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 208/1642 він переданий до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Таким чином, як на час укладання біржового контракту № від 22.11.2007 року № Т-425/07, так і на час прийняття 13 січня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві рішення про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та видачі свідоцтва про право власності, спірна двокімнатна квартира була об'єктом комунальної власності. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктами права комунальної власності є, зокрема, майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства та інші. Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, відповідно до вимог статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна. Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Таким чином, вбачається, що укладання біржового контракту № Т-425/07, яким відчужено спірне нерухоме майно, відбувалось поза волею та без участі його власника, а саме Київської міської ради. Спірна квартира [ADDRESS] на момент укладання нікчемного біржового контракту від 22.11.2007 року перебувала у комунальній власності територіальної громади міста Києва, належала Київській міській раді, а тому її незаконне відчуження на даний час позбавляє останню здійснювати право власності. Зважаючи на те, що спірне майно, з наведених вище підстав, незаконно вибуло із власності територіальної громади м. Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством щодо відчуження об'єктів житлового фонду, квартира по [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна територіальної громади м. Києва. Крім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відновлення становища, яке існувало до незаконної державної реєстрації неіснуючого права за [PERSON], а в подальшому і за [PERSON] має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, в тому числі шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 26 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин та у зв'язку із захистом порушеного цивільного права підлягають задоволенню і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на спірне майно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та про його задоволення в повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача-2 про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, в своїй заяві від 28.10.2015 року про сплив позовної давності (а.с. 20), відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог за даним позовом у зв'язку із тим, що право власності на спірну квартиру у [PERSON] виникло 22.11.2007 року на підставі біржового контракту, а тому саме з даної дати необхідно обраховувати строк позовної давності. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, відповідач зазначав, що позивачем було подано позовну заяву із пропуском строку позовної давності у зв'язку із тим, що право власності на спірну квартиру у [PERSON] виникло 22.11.2007 року на підставі біржового контракту. В судовому засіданні прокурор зазначав, що йому стало відомо про порушення права позивача в 2014 році з інформаційних довідок про реєстрацію права власності на спірну квартиру, які стали приводом для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. А позивачу Київській міській раді - з моменту подання позову прокурором у 2015 році. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки судом було встановлено факт того, що біржовий контракт є нікчемним та таким, що був укладений без відома позивача та поза його волею, а тому суд приходить до висновку про те, що 22.11.2007 року позивач не знав та не міг знати про порушення свого права з боку відповідачів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що про порушення прав держави в особі Київської міської ради прокурор довідався у 2014 році, а позивач - Київська міська рада у 2015 році з моменту отримання позовної заяви, то строк для звернення до суду ними пропущено не було. Щодо вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне. Судом встановлено, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади міста Києва поза її волею. Згідно із правовою позицією, висловленою 22.11.2012 року Верховним Судом України при розгляді справи № 6-136цс12, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За таких обставин, вимоги позивача за зустрічним позовом не можуть бути задоволені та судом відхиляються. Враховуючи викладене, первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved