Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

У квітні 2016р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 01 вересня 2008р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 9500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. За рішенням загальних зборів від 30.04.2009р. було змінено найменування ЗАТ КБ «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі-ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010р. та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобовязань, встановлених кредитним договором, позивач просив стягнути з останнього суму заборгованості за кредитним договором б/н від 01 вересня 2008р. в розмірі 31503,62грн., а також заборгованість по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 07.04.2013 року по 07.04.2016року у розмірі 12230,20 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00грн. Представник ПАТ КБ «Приват Банк», діючий за довіреністю від 04 вересня 2015р., в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути поданий позов за його відсутності (а.с.2,15). Представник відповідача, діючий на підставі довіреності від 05 травня 2016р. в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, якою позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Крім того, надав до суду заперечення на позов та заяву про застосування строку позовної давності (а.с.38-40,42,51-52, 105). В обґрунтування заперечень, відповідач посилався на те, що кредитна заборгованість за кредитним договором б/н від 01 вересня 2008р. виникла ще 01.11.2008року, проте позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 12 квітня 2016року, що є самостійною підставою для відмови у позові. Стверджував, що 03.09.2015року у звязку із втратою картки він не перераховував суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 295,73грн., у звязку з чим строк позовної давності сплинув ще 01.08.2014року (а.с.38-40, 51-52). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом ІІ главою 71 книги пятої ЦК України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що ПАТ КБ «Приват Банк» є юридичною особою, керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (а.с.19,21,22). Судом встановлено, що 01 вересня 2008р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 9500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-14). За рішенням загальних зборів від 30.04.2009р. було змінено найменування ЗАТ КБ «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі-ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.18). Відповідно до умов кредитного договору, договір складається з заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою» та «Тарифів Банку». Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Крім того, відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг уразі незгоди зі змінами правил чи тарифів обовязок клієнта предявити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010р. та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7). Однак за думкою суду такі умови не містять підпису позичальника (відповідача у справі), а в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви. Судом встановлено, що банк свої зобовязання за кредитним договором б/н від 01 вересня 2008р. виконав в повному обсязі, однак відповідач від виконання своїх зобовязань ухилявся з 01.11.2008р. Через невиконання зобовязань за кредитним договором б/н від 01 вересня 2008р. у [PERSON] станом на 29 лютого 2016р. склалася заборгованість перед ПАТ КБ «Приват Банк» в розмірі 31503,62грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 5727,06грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 23800,20грн., штрафу (фіксована частина) 500,00грн., штрафу (процентна ставка) 1476,36грн. Вказаний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов Кредитного договору б/н від 14 грудня 2006р. (а.с.5-6). Також за розрахунком позивача, у відповідача наявна заборгованість по відсоткам за зазначеним договором за період з 07.04.2013 року по 07.04.2016 року у розмірі 12230,00грн. (а.с.60). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При розгляді справи, представником відповідача була надана заява про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України (а.с.42). При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, то суд виходить з розяснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009р. №14 Про судове рішення у цивільній справі, відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Судом встановлено, що останній платіж здійснено відповідачем 30 вересня 2009 року, а дія картки, яка була видана 01 вересня 2008 року закінчилась 01 вересня 2009 року (а.с.5). Твердження позивача про те, що кредитний договір від 01 вересня 2008 року щорічно автоматично пролонгувався на 12 місяців та на даний час діє до 01 вересня 2016 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не було надано доказів того, що після спливу дії платіжної картки, відповідачу видавалися нові платіжні картки за період 2009 - 2016р., з новим терміном дії. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого субєктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Посилання позивача на той факт, що позовна давність не сплинула, оскільки перебіг позовної давності був перерваний, внесенням 03 вересня 2015 року відповідачем коштів за даним кредитним договором у сумі 295,73 грн., не знайшли свого підтвердження, оскільки із розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що права позивача були порушені відповідачем ще у жовтні 2009року. З цього часу ніяких виплат відповідач не здійснював. Суд вважає, що позивач не довів факт того, що саме відповідач здійснив оплату у сумі 295,73 грн. за даним кредитним договором, а тому критично оцінює надані представником позивача виписки про рух коштів по рахункам відповідача у ПАТ КБ «ПриватБанк», а також виписки по заборгованостям за його рахунками, оскільки зазначені документи не містять відомості, що саме відповідач здійснив внесення зазначених коштів (а.с.77-81,85,87-91). Всупереч таким твердженням позивача, у виписці з основної картки [PERSON] №4149****3201 за період з 01.01.1999р. по 10.09.2016р., а також виписці з основної картки [PERSON] №4149****3201 за період з 01.01.1999р. по 03.10.2016р. міститься інформація, що станом на 03.09.2015року було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки 26**64(а.с.68,81,91). Окрім зазначеного, суд не приймає надані позивачем довідки про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної карти від 10.10.2016р., оскільки останні не стосуються відповідача та складені на імя сторонніх осіб, які не є сторонами зазначеної цивільної справи (а.с.83,84). Також суд не приймає твердження представника позивача щодо того, що укладений між сторонами кредитний договір є чинним на 01.09.2016року, оскільки не є розірваним, у звязку з чим останній звернувся до суду не порушивши при цьому строк позовної давності. Проте, як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача утворилась ще 01.10.2009року, тобто останнім днем звернення до суду позивача за захистом свого порушеного права була дата 01.10.2012року. З змісту правової позиції Верховного Суду України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14) вбачається, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено і в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовій збір в розмірі 1378,00грн. (а.с.19).

Outcome: dismissed