Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності разом з [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі крім неї також зареєстрований відповідач, який за зазначеною адресою не проживає, оскільки тривалий час знаходиться за кордоном, є громадянином [PERSON] Федерації та не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку, про що надав відповідну заяву, посвідчену органами нотаріату [PERSON] Федерації. Вказувала на те, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі чинить перешкоди в користуванні власністю та створює ряд незручностей і додаткових витрат, оскільки [PERSON] не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, розмір яких залежить від кількості зареєстрованих осіб в житловому приміщенні. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування квартирою №75 в будинку №103 по вул. Залозецького в м.Чернівці. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, не зважаючи на те, що відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання, останній в судове засідання не зявився та не направив до суду відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності. Оскільки позивачка не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 26.11.1997 року позивачем разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а/с 3). 12.02.2012 року помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку у зазначеній квартирі, яка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом перейшла у власність його дружини [PERSON] (а/с 6). Таким чином, позивач є співвласником квартири [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до довідки КЖРЕП №11 від 28.03.2016 року у належній позивачу на праві спільної часткової власності квартирі зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою ніколи не проживав, що підтверджується копією акту № 79 від 28.03.2016 року, складеного комісією КЖРЕП №11 (а/с 4,8). Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належній позивачу квартирі, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю. Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою №75 в будинку №103 по вул. Залозецького в м. Чернівці. Крім того, вирішуючи даний спір по суті, судом враховується той факт, що [PERSON] постійно проживає за кордоном, є громадянином [PERSON] Федерації та надав нотаріально засвідчену згоду на зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а/с 9-16). Разом з тим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено порядок зняття з реєстрації місця проживання, проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання відповідачем умов визначених ст. 7 вказаного Закону, а тому суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно існує спір, збереження права користування належним позивачу житловим приміщенням за відповідачем чинить [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності, відповідач понад один рік без поважних причин не проживає за місцем реєстрації, а тому позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved