Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] , звернулася до суду з вимогою про визнання [PERSON] , такою що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову зазначено, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб відділу з питань реєстрації місця проживання Васильківської міської ради Київської області в будинку [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , 1976 р.н., [PERSON] , 2001 р.н., [PERSON] , 1996 р.н. та [PERSON] , 2015 р.н. [PERSON] донька позивача, забравши особисті речі переїхала проживати за місцем проживання свого чоловіка та не проживає в даному будинку близько двох років, особистих речей відповідача в будинку не має, відповідач будинком не цікавиться, залишила будинок добровільно та без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, а її реєстрація в будинку перешкоджає в оформленні субсидії в органах соціального захисту, чим об`єктивно порушуються права власника. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 22-23). [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 47). [PERSON] , у судове засідання не з`явиласяпро розгляд справи повідомлялась належним чином за останнім відомим місцем проживання, але від отримання повістки остання відмовилася (а.с. 41). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування житлового будинку від 28.01.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №222, та відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2005 року, [PERSON] на праві приватної власності належитьжитловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 15-17). Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб відділу з питань реєстрації місця проживання Васильківської міської ради Київської області № 3278 від 17.04.2019 року в будинку [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , 1976 р.н., [PERSON] , 2001 р.н., [PERSON] , 1996 р.н. та [PERSON] , 2015 р.н. (а.с.14). Згідно довідкидепутата Васильківської міської ради VII скликання Струк А.А. від 19.04.2019 року, в будинку [ADDRESS] , зареєстрована, але близько двох років не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.5). У відповідності до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 19 квітня 2019 року, посвідченого депутатом Васильківської міської ради VII скликання Струк А.А., особистих речей [PERSON] в будинку належному [PERSON] не виявлено (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 12 липня 2018 року [PERSON] , зареєструвала шлюб із [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справита правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Факт не проживання відповідачки у спірному будинку підтверджується довідками та актаом, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинить, відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачку такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved