Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» (далі ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко») та просила постановити рішення, на підставі якого стягнути з відповідача грошові кошти, які не були йому виплачені при звільнені з роботи , а саме компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в сумі 93397,44 грн., які неодноразово уточнювала, та остаточно вточнила 07.07.2014 року та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в сумі 66535,92 коп. Свої вимог позивач обґрунтовує тим, що з 15.03.1989 року вона працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко». За час роботи на підприємстві позивачу не своєчасно виплачувалася заробітна плата, у зв'язку з чим вона вимушена була звільнитися з роботи. Наказом підприємства №258к від 16.06.2010 року вона була звільнена з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України. При звільнені позивача з роботи їй не було виплачено прикінцевий розрахунок та заборгованість по заробітній платі у розмірі 13229,25 грн., частину з яких вона отримала по наказу КТС а заборгованість у сумі 6585,25 грн. була стягнута рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.05.2012 року. Але, вказана сума до цього часу їй так і не виплачена. Тому, у зв'язку з тим, що відповідач до цього часу так не виплатив позивачу прикінцевий розрахунок, остання вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник, який діє на підставі довіреності, уточнений позов від 07.07.2014 року підтримали та просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 66535,92 грн. Представник відповідача ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» - Приходько З.Г., яка діє на підставі довіреності від 04.06.2014 року, в судовому засіданні позов [PERSON] визнала частково, не заперечувала проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 23329,85 грн. з урахуванням утримань та графіку роботи підприємства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку , що заявлений [PERSON] позов є обґрунтованим та такий, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, як встановлено судом, що з 15.03.1989 року [PERSON] працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко». За час роботи на підприємстві позивачу не своєчасно виплачувалася заробітна плата, у зв'язку з чим вона вимушена була звільнитися з роботи. Наказом підприємства №258к від 16.06.2010 року вона була звільнена з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України ( а.с.7-8). При звільнені позивача з роботи їй не було виплачено прикінцевий розрахунок та заборгованість по заробітній платі у розмірі 13229,25 грн., частину з яких вона отримала по наказу КТС а заборгованість у сумі 6585,25 грн. була стягнута рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.05.2012 року ( а.с.9-11,41). Але, вказана сума до цього часу позивачу так і не виплачена, що не оспорювала в судовому засіданні представник відповідача. Тому, у зв'язку з тим, що відповідач до цього часу так не виплатив позивачу прикінцевий розрахунок, остання вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Як вбачається з довідки, виданою відповідачем від 26.02.2014 року, перед [PERSON] мається заборгованість по заробітній платі за період з березня 2010 року по червень 2010 року в сумі 6585,25 грн.( а.с.11). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, і проти цього не заперечував представник відповідача, при звільнені [PERSON] з роботи та по теперішній час їй вказана сума заборгованості по заробітній платі не виплачена. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки про середньоденний розмір заробітної плати [PERSON], виданої відповідачем 26.02.2014 №014-301 року, середньоденна заробітна плата за два місяці перед звільненням становить 65,04 грн. ( а. с. 12) Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. На день винесення судом рішення, середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді буде становити 1023 дні, у тому числі : у 2010 року - 1410 день, у 2011 році - 250 днів, у 2012 році - 251 день, у 2013 році - 251 день, у 2014 році - 130 днів з 01.01 2014 по ё4.07.2014 року. Сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені станом на 14.07.2014 року складає 66 535,92 грн. ( 65,04 грн. х 1023 робочих дні). Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку по день остаточного розрахунку відповідають вимогам Закону, а тому підлягають задоволенню. Задовольняючи вимоги позивача , суд при розрахунку середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку виходив з середньоденного розміру заробітної плати позивача та числа робочих днів за час затримки розрахунку, як то передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, та так як вказано у розрахунку позивача, тому суд погоджується зі вказаним розрахунком ( а.с.62-63). При цьому, суд не погоджується в доводами представника відповідача в той частині, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги скорочений графік роботи підприємства, оскільки даний графік був установлений на підприємстві після звільнення позивача з роботи, а дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється. На підставі викладеного та

Outcome: approved