Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування шкоди, спричиненої порушенням прав споживача. В обґрунтування позову зазначала, що у грудні 2018 року вона звернулася до відповідача, який здійснює діяльність у сфері роздрібної торгівлі комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням, з метою ремонту ноутбука Samsung R Series R538. Вартість ремонту була оцінена у сумі 1800,00 гривень та сплачена нею у повному обсязі. Проте, станом на березень 2019 року ремонт відповідачем проведено не було, неодноразові звернення до відповідача щодо повернення ноутбука та сплачених коштів до позитивних результатів не призвели. У липні 2019 року відповідач повернув сплачені за ремонт кошти у сумі 1800,00 гривень і належний їй ноутбук без ремонту, та, як виявилося, з зламаною матрицею і відсутністю жорсткого диска. Зі слів відповідача, під час транспортування ноутбук випадково впав та отримав пошкодження. У лютому 2019 року відповідач запропонував придбати у нього бувший у використанні ноутбук Acer EI-5716 вартістю 4000,00 гривень. Вона сплатила кошти у розмірі 3300,00 гривень в рахунок вартості ноутбука, що підтверджується товарним чеком № 86 від 15.02.2019. Станом на сьогоднішній день відповідач свої зобов`язання не виконав, частково грошові кошти у розмірі 1000,00 гривень їй було повернуто братом позивача. Таким чином залишок коштів за непоставлений товар складає 2300,00 гривень. Крім того, вартість комплектуючих для ноутбука Samsung R Series R538 у вигляді матриці та жорсткого диска складає 1140,00 гривень та 697,00 гривень відповідно. Просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, спричинену пошкодженням майна та невиконанням поставки, у загальній сумі 4137,00 гривень. Крім того, зазначила, що діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у позбавленні її можливості користуватися ноутбуком, працювати на ньому, використовувати безпосередньо для роботи, а також втратою важливої інформації, що зберігалася на ноутбуці. Просила стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 1000,00 гривень. Відповідно до ухвали суду від 24.10.2019 цивільна справа за вказаним позовом розглядається в порядку спрощеного позовного провадження за участю сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, до суду повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на пред`явлений позов, а також будь-яких інших заяв чи клопотань, що стосуються суті справи, не надав. З урахуванням наведених обставин, зважаючи на наявність письмової згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних доказів в порядку заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими письмовими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, кожен з яких відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ж із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності. Як вбачається з п. 7 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Пункт 17 ч. 1 вказаного Закону визначає послугу як діяльність виконавця з надання (передачі) споживачі певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/) наявний запис за № 2 274 000 0000 041769 від 07.05.2018 на фізичну особу-підприємця [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , за видами зареєстрованої діяльності: Код КВЕД 47.41 Роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах (основний); Код КВЕД 47.43 Роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах електронною апаратурою побутового призначення для приймання, запису, відтворення звуку й зображення. За змістом пред`явленого позову позивач [PERSON] посилається на укладення нею із ФОП [PERSON] у грудні 2018 року усного договору про ремонт належного їй ноутбука Samsung R Series R538, вартістю ремонту 1800,00 гривень, який в подальшому діями відповідача було пошкоджено, внаслідок чого їй було спричинено матеріальну шкоду на суму 1837,00 гривень. Проте, позивачем [PERSON] не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначених обставин, зокрема, квитанції, товарного чи касового чеку, квитка чи талона тощо, і посилань на наявність таких доказів не наведена взагалі. Також позивачем [PERSON] не надано жодних доказів, які б підтверджували факт володіння нею таким майном, як ноутбук Samsung R Series R538, пошкодженням комплектуючих якого, як зазначає, їй було спричинено матеріальну шкоду. Не надано і доказів, що вказували б на наявність причинного зв`язку між діями саме відповідача - ФОП [PERSON] та негативними для позивача наслідками. При цьому суд не може залишити поза увагою той факт, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань такий вид діяльності, як ремонт комп`ютерів чи периферійного устаткування, серед дозволених видів діяльності ФОП [PERSON] взагалі відсутній. Крім того, позивач [PERSON] зазначає про невиконання ФОП [PERSON] умов-договору купівлі-продажу ноутбука Acer EI-5716, укладеного нею від 15.02.2019, яке полягає у відмові передати куплений товар покупцеві. Згідно із ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно із ч. 1 ст. 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. На підтвердження позову у цій частині позивачем надано копію товарного чеку за № 86 від 15.02.2019 про продаж ФОП [PERSON] товару - «Ноутбуку Acer Aspire EI-5716 б/у», вартістю 4000,00 гривень. Аналізуючи зазначений доказ на предмет його належності та допустимості, суд враховує положення ст. 95 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Згідно із ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Проте, вказана копія письмового доказу - товарного чеку № 86 від 15.02.2019 подана позивачем [PERSON] із порушенням вимог наведеної норми, оскільки не містить підпису позивача та дати його засвідчення, а тому такий доказ не може бути прийнятий судом до уваги в межах судового розгляду справи. Будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення на певних умовах договору купівлі-продажу товару, позивачем не надано і посилань на їх наявність не наведено. Відтак, судовим розглядом справи не встановлено фактів порушення прав споживача [PERSON] з боку ФОП [PERSON] , що має наслідком відмову у задоволенні пред`явленого позову, в тому числі і в частині відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed