Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 27 грудня 2018 року між ним та відповідачем виникли правовідносини зобов`язального характеру, відповідно до яких відповідач отримав у позивача у борг грошові кошти у розмірі 160000 гривень, та зобов`язався повернути дані кошти за першою вимогою, що підтверджується відповідною розпискою від 27.12.2018 року. 14 вересня 2020 року позивач надіслав відповідачу вимогу щодо повернення боргу за розпискою, однак до дня звернення з даним позовом до суду, грошові кошти не повернуто. Враховуючи наведене позивач просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в розмірі 168459,20 гривень, з яких: 160000 гривень - сума основного боргу; 8459,20 гривень - 3% річних від простроченої суми, а також судові витрати покласти на відповідача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М .. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 12 листопада 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, натомість представник позивача - адвокат Сіванський А.М. через канцелярію суду подав клопотання в якому просив розглянути справу без участі сторони позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що 27 грудня 2018 року [PERSON] була написана розписка про те, що останній діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 160000 гривень, які зобов`язується повернути за першою вимогою. Факт написання даної розписки відповідачем не оспорювався. Надаючи оцінку вказаній розписці, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання. Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору. З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. З дослідженого змісту розписки, виданої та підписаної [PERSON] вбачається, що в момент її видачі він взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 160 000 гривень, які він зобов`язується повернути за першою вимогою. Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її написання відповідачем були отримані грошові кошти, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 160 000 гривень, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року. З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 160000 гривень, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки у розписці не зазначено строк повернення коштів, борг має бути повернутий у порядку, встановленому частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 14 вересня 2020 року позивачем [PERSON] на ім`я відповідача [PERSON] було направлено вимогу про повернення основної суми боргу за позикою у розмірі 160000 гривень. Відповідно до поштового повідомлення, дану вимогу отримано відповідачем 21.09.2020 року. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. За таких обставин, суд вважає встановленим, що [PERSON] взяв у борг зазначену в розписці суму у [PERSON] , а не повернувши її, порушив свої зобов`язання. Ооскільки відповідач не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку,про обґрунтованість пред`явленого позову в частині стягнення основного боргу за позикою. Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 27 грудня 2018 року до 30 вересня 2020 року, суд зазначає наступне. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики. Право позикодавця нараховувати передбачені законом проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором позики строку займу. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, судом встановлено, що договором позики (розписка від 27.12.2018 року) не визначено конкретної дати повернення коштів, а лише передбачено обов`язок позичальника на повернення позики за першою вимогою. Отже, борг має бути повернутий у порядку, встановленому частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Однак з даним позовом до суду позикодавець звернувся 07 жовтня 2020 року, тобто з моменту отримання вимоги про повернення боргу (21 вересня 2020 року) не сплив тридцятиденний строк для повернення боргу. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми, в порядку ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, суд звертає увагу, що вимог про стягнення розміру нарахованих процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, в порядку ст. 1048 ЦК України, позивачем заявлено не було. Вказана позиція, узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Судом також враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Разом з тим, у даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки відсутні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми, в порядку ст. 625 ЦК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, аналізуючи надані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача піддягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 27 грудня 2018 року в розмірі 160000 гривень. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1684 гривень 59 копійок.

Outcome: partial