Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати припиненими з 21 вересня 2018 року його трудові відносини із Товариством з обмеженою відповідальністю СТ\~Автосервіс (далі ТОВ\~СТ\~Автосервіс або Товариство) за власним бажанням на підставі ст. 38 [PERSON] України. В обґрунтування позову зазначав, що із січня 2018 року він перебуває на посаді директора ТОВ\~СТ\~Автосервіс, засновниками (учасниками) якого є треті особи у цій справі [PERSON] та [PERSON], які на даний час товариством не займаються та ним не опікуються, поставлені економічні завдання ними не виконуються. Він (позивач) втратив матеріальну та будь-яку іншу заінтересованість у його перебуванні на посаді директора ТОВ\~СТ\~Автосервіс, тому має бажання змінити сферу діяльності та місце роботи. Належного звязку із засновниками (учасниками) ТОВ\~СТ\~Автосервіс він не має, що перешкоджає його звільненню з посади директора даного товариства на підставі ст. 38 [PERSON] України за власним бажанням. 22 серпня 2018 року на адресу двох засновників Товариства поштою він направляв заяву про звільнення його з посади директора та повідомляв про скликання позачергових загальних зборів учасників Товариства, які призначалися на 11.00 год. 21 вересня 2018 року, із порядком денним, у якому одним із питань було припинення його повноважень як директора ТОВ\~СТ\~Автосервіс. Проте учасники товариства на вказану вище дату на загальні збори товариства не зявилися, тому ці збори не відбулися, питання звільнення його з посади директора товариства не розглянуто. Також зазначав, що ним повністю виконані вимоги законодавства щодо процедури звільнення його з посади директора даного Товариства, однак зі сторони засновників жодних дій щодо розгляду питання про його звільнення з цієї посади не вчинено, чим порушуються його трудові права. Вважає, що перебування на вказаній посаді та неможливість звільнення у позасудовому порядку порушують його права на вільний вибір праці та можливість заробляти собі на життя, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позов. У подальшому надав суду заяву, у якій просив суд провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ\~СТ\~Автосервіс, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилося, про причини неявки суд не повідомило, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надходили. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, пояснення на позов та заяви про розгляд справи за їхньої відсутності до суду теж не подавали. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив,\~що 02\~червня 2009\~року Товариство з обмеженою відповідальністю СТ\~Автосервіс було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ідентифікаційний код 36464212, юридична адреса: [ADDRESS]. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань видно, що станом на 25 вересня 2018 року керівником директором ТОВ\~СТ\~Автосервіс є [PERSON], позивач у справі. Засновниками (учасниками) ТОВ\~СТ\~Автосервіс на момент розгляду цивільної справи зареєстровані [PERSON] та [PERSON], розмір внеску кожного до статутного капіталу Товариства складає по 31250 грн., що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обовязки їх учасників визначаються Законом України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю від 06 лютого 2018 року №\~2275-VIII (далі Закон №\~2275-VIII). Відповідно до положень ст. 28 цього Закону органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Згідно із ч. 1 ст. 29 Закону №\~2275-VIII загальні збори учасників є вищим органом товариства. У ч. 2 ст. 29 зазначеного Закону встановлено, що кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників. За змістом ч. ч. 1, 3, 4 ст. 39 Закону №\~2275-VIII виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є директор, якщо статутом не передбачена інша назва. Відповідно до ч. 13 ст. 39 вказаного Закону повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обовязків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону №\~2275-VIII загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства (п. 7 ч. 2). У п. 1 ч. 1 ст. 31 зазначеного Закону визначено, що загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 32 Закону №\~2275-VIII виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобовязаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 32 Закону №\~2275-VIII повідомлення про скликання та дату проведення виконавчим органом загальних зборів надсилається учасникам товариства поштовим відправленням з описом вкладення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Судом встановлено, що 22 серпня 2018 року позивач [PERSON], бажаючи звільнитися із займаної посади директора ТОВ\~СТ\~Автосервіс на підставі ст. 38 [PERSON] України за власним бажанням, на юридичну адресу: [ADDRESS], учасників цього товариства [PERSON] та [PERSON] поштою надсилав їм повідомлення про скликання 21 вересня 2018 року позачергових загальних зборів учасників ТОВ\~СТ\~Автосервіс, одним із питань порядку денного яких було питання розгляду його заяви про припинення повноважень директора Товариства та звільнення його з цієї посади за власним бажанням. Дане повідомлення та заяву про звільнення позивача [PERSON] із посади директора засновниками ТОВ\~СТ Автосервіс не було отримано, направлені повідомлення повернулися на адресу відправника за закінченням встановленого терміну зберігання. У ч. 1 ст. 7 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 15 травня 2003 року №\~755-IV визначено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб підприємців з Єдиного державного реєстру. Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 9 цього ж Закону місцезнаходження юридичної особи фіксується насамперед в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців і громадських формувань та є обовязковими відомостями при реєстрації юридичної особи. Відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Враховуючи зазначені норми законодавства, суд вважає, що позивач [PERSON] належним чином, у визначеному законом порядку повідомляв учасників ТОВ\~СТ\~Автосервіс [PERSON] та [PERSON] за місцем знаходженням юридичної особи за вказаною вище адресою про дату і час скликання позачергових загальних зборів учасників Товариства. 21 вересня 2018 року у визначений директором Товариства [PERSON] день і час загальні збори учасників ТОВ\~СТ\~Автосервіс не відбулися, питання про звільнення позивача із займаної ним посади директора даного товариства не було вирішено. Уповноважений на звільнення директора орган ТОВ\~СТ\~Автосервіс (загальні збори) проігнорував повідомлення [PERSON] про його звільнення з посади директора, заяву позивача про звільнення з роботи протягом передбачених законом строків по суті не розглянув, покладених на нього законодавством обовязків щодо створенню нового виконавчого органу теж не виконав. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі [PERSON] України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 [PERSON] України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 [PERSON] України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 232 [PERSON] України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами керівника підприємства, установи, організації з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень. У ч. ч. 1, 3 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, повязані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №\~1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №\~1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №\~1-5/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови №\~13 від 24 жовтня 2008 року Про практику розгляду судами корпоративних спорів розяснив, що при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV [PERSON] України. Відповідно до ст. 3 [PERSON] України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом положень ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обовязкову працю. Однією із визначених ст. 36 [PERSON] України підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 [PERSON] України). Відповідно до ч. 1 ст. 38 [PERSON] України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. [PERSON] України встановлюють загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор товариства обєднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) та статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення статуту товариства не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор товариства завжди може скористатися положеннями ст. 38 [PERSON] України та ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] у визначений законом термін за два тижня повідомив відповідача ТОВ\~СТ\~Автосервіс про звільнення його з посади директора Товариства, однак останній, порушуючи право позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 [PERSON] України, жодних дій не вчинив, що є порушенням прав позивача щодо вільного вибору праці. Датою припинення позивачем [PERSON] трудових відносин із ТОВ\~СТ\~Автосервіс та звільнення його з посади директора цього товариства суд вважає 21 вересня 2018 року, оскільки у разі проведення у цей день загальних зборів ТОВ\~СТ\~Автосервіс та прийняття загальними зборами рішення про звільнення позивача з посади директора даного Товариства, [PERSON] вважався би звільненим із займаної ним посади директора товариства саме з цього дня 21 вересня 2018 року. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач ТОВ\~СТ\~Автосервіс будь-яких заперечень на позов [PERSON] та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не надавало. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач не бажає продовжувати працювати на посаді директора Товариства, про що належним чином попередив учасників (засновників) ТОВ\~СТ\~Автосервіс, розірвати у передбаченому законом порядку трудовий договір він не має можливості з незалежних від нього підстав, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] вимоги про визнання припиненими його трудових відносин із ТОВ\~СТ\~Автосервіс на підставі ч. 1 ст. 38 [PERSON] України з 21 вересня 2018 року ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Також згідно із положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved