Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачка - [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача - [PERSON] в обґрунтування якого вказала, що 16.03.1991 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е., яким заповіла належну їй частину домоволодіння [ADDRESS], своїй дочці - позивачці по даній справі. Вказане домоволодіння в цілому складалося із двох житлових будинків літ. «А» та літ. «Б». [INFO] [PERSON] померла. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 р. вищевказаний заповіт був визнаний недійсним через те, що розпорядження спадкодавця, висловлене ним у заповіті, є неясним та незрозумілим. В подальшому, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.12.2014 р. за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок літ. «Б» по [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 р. є необґрунтованим, оскільки зі змісту заповіту цілком можливо встановити волю спадкодавця щодо розпорядження спадковим майном. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд: -визнати дійсним заповіт [PERSON] від 16.03.1991 р., який був посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е. за реєстр. № 1-1099. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився та подав свій відзив, у якому заперечував проти позову у повному обсязі мотивуючи це безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог. Крім цього, відповідач просив застосувати позовну давність, оскільки даний заповіт був визнаний недійсним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 р., справа розглядалася за участю [PERSON], і з того часу судом періодично розглядалися різні справи між позивачкою та відповідачем. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, та дослідивши здобуті судом письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із наявного у матеріалах справи свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 13.04.1991 року, виданого Виконавчим комітетом Корабельної ради народних депутатів, вбачається, що [PERSON] належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Вказане домоволодіння складалося із двох житлових будинків за літ. «А» та літ. «Б». Із копії наявного у справі рішення Виконкому Корабельної районної ради народних депутатів №20 від 15.02.1991 року, на підставі якого було видане вищевказане свідоцтво, вбачається, що [PERSON] було вирішено оформити житловий будинок «Б» розміром 7,02м. х 5,61м., переобладнаний із літньої кухні, сіни «б» розміром 2,28м. х 5,58м., тамбур «а1» розміром 1,4м. х 1.49м., сарай «Ф» розміром 2,65м. х 6 м. та «МІ» розміром 3,2м. х 5,2м., душ «Т» розміром 1,1м. х 1,1м., навіси «Р» розміром 3,72м. х 0,95м., «С» розміром 1,38м. х 2,27м., та «П» розміром 2,65м. х 4м., та збільшену на 5.3 м? житлову площу будинку «А», площа збільшилась за рахунок переобладнання кухні І-5 в житлову кімнату і складає 43,7 м?, із подальшим відчуженням житлового будинку «А» сину - [PERSON] 16.03.1991 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е. за реєстр. № 1-1099, згідно якого вона заповідала належну їй частину належного їй домоволодіння своїй дочці, позивачці по даній справі - [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 року був визнаний недійсним заповіт від 16.03.1991 р., складений [PERSON], а також була визнана недійсною відмова [PERSON] від спадщини після смерті [PERSON] Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що розпорядження спадкодавця щодо розпорядження спадковим майном було викладено у заповіті незрозуміло, через що його виконання є неможливим. Ухвалою колегії суддів з цивільних справ Миколаївського обласного суду від 30.06.1993 року була залишена без задоволення касаційна скарга [PERSON], а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 року було залишено без змін. Таким чином, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.1993 року набрало законної сили. Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Обов'язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов'язковість судових рішень забезпечується державою. Суть принципу обов'язковості судових рішень полягає в такому: а) судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб'єктами, прав яких воно стосується; б) судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України; в) у випадку відмови від добровільного невиконання судового рішення воно може бути виконано компетентними органами в примусовому порядку. За загальним правилом, судове рішення є обов'язковим з моменту набрання ним законної сили. Відповідно до ст. 14 ЦПК УРСР 1963 р., який був чинним на час розгляду судом відповідної цивільної справи, рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб і громадян і підлягають виконання на всій території України. Обов'язковість рішення, ухвали і постанови не позбавляє заінтересованих осіб можливості звернутися до суду за захистом прав і охоронюваних законом інтересів, спір про які судом не був розглянутий і вирішений. Аналогічні положення щодо обов'язковості судових рішень містить стаття 18 ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що зміст заявлених позивачкою позовних вимог суперечить діючому законодавству, а такі вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачці понесені нею судові витрати через те, що їй відселено у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed