Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У жовтні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове знаття особи з реєстрації. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що їй на підставі договору дарування належить житловий будинок за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Шевченківське, вул. Миру, буд. 15. Зазначає, що 21.05.2016 р. її чоловік повідомив їй що покидає родину. У вересні вона подала на розлучення та 07.10.2016 р. їх шлюб було розірвано. Між ними була домовленість про те, що відповідач знайде собі інше місце реєстрації та самостійно зніметься з реєстраційного обліку. На початку 2017 р. їй стало відомо, що її колишній чоловік одружився вдруге та проживає у будинку своєї дружини. Оскільки, у звязку з реєстрацією відповідача вона позбавлена можливості оформити субсидію вона була вимушена звернутись до суду. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду позивач [PERSON] в судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, неодноразово про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі шляхом публікування оголошення на сайті «Судова влада». Згідно із ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, його представника та представника третьої особи суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, та це підтверджується документами, наданими стороною позивача, оригінали яких досліджені судом, а їх копії знаходяться в матеріалах справи, що відповідно до договору дарування від 17.12.2003 року посвідченому Запорізькою районною державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1961, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 15 по вул. Миру в с. Шевченківське Запорізького району Запорізької області. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖС № 118023 від 07.10.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 07.10.2016 р. складено актовий запис № 36. Відповідно довідки № 1192 від 01.10.2018 р. наданої Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, [PERSON], [INFO] зареєстрований в житловому будинку № 15 по вул. Миру в с. Шевченківське Запорізького району Запорізької області, але за вказаною адресою не проживає. Відповідно до акту від 14.10.2018 р. складеного комісійно [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації в житловому будинку № 15 по вул. Миру в с. Шевченківське Запорізького району Запорізької області з 21.05.2016 р. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок (ст.ст. 379,383 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Таким чином, право члена сімї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сім'ї власника. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] не є членом родини позивача [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Щодо вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд виходить з наступного. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.\~7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За даних обставин, суд приходить до висновку, що дані вимоги наразі є передчасними. Крім того, суд виходить з того, що зняття з реєстрації здійснює орган, уповноважений на здійснення даних функцій, а не суд. Отже, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття особи з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Outcome: partial