Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У квітні 2017 р. Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - Управління освіти, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 25 332,12 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. На території спеціальної школи І-ІІ ступенів № 10 Дарницького району м. Києва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований житловий будинок, що був побудований у 1960 р. для працівників цієї школи. Будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та перебуває на балансі Управління освіти. [PERSON] проживає у квартирі [NUMBER] вищевказаного будинку з 06.06.1992 р. Позивач як балансоутримувач будинку щомісяця нараховує мешканцям квартирну плату та плату за користування комунальними послугами. Теплопостачання та водопостачання будинку здійснюється на підставі договорів, укладених з ПАТ «Київенерго» та ПАТ АК «Київводоканал». ПАТ «Київенерго» проводить нарахування за спожиту теплову енергію на підставі фактичних показників лічильників, встановлених на території спеціальної школи № 10, та по закінченню розрахункового періоду направляє Управлінню освіти платіжні документи з поділом нарахувань за спожите тепло. Відповідно до розрахунків енергопостачальної організації позивач здійснює нарахування мешканцям будинку шляхом розподілу кількості теплової енергії пропорційно площі кожної квартири. Оскільки житловий будинок пов'язаний зі школою інженерними мережами і відокремлення їх неможливе, позивач здійснює обслуговування зовнішніх інженерних мереж усіх будівель школи. Також позивачем укладаються договори про вивезення побутових відходів. У мешканців будинку, які користуються комунальними послугами, відсутні договори з організаціями, що їх надають, а тому позивач змушений сплачувати по рахунках за усі спожиті послуги для уникнення відключення школи від теплопостачання, водопостачання тощо. Позивач є бюджетною установою і видатки на утримання вищевказаного будинку його кошторисом не передбачені. У період з 01.01.2009 по 01.09.2016 відповідач не здійснювала в повному обсязі оплату спожитих житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворився борг в розмірі 25 332,12 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнала пославшись на необґрунтованість і недоведеність позовних вимог. Вказала, що положення про Управління освіти не містить норм, які б дозволяли позивачу надавати житлово-комунальні послуги, договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався і належних доказів понесення затрат на житловий будинок позивач не надав, а отже не має права вимоги. За міркуванням відповідача позивач також не надав належних доказів розміру позовних вимог, а розрахунок заборгованості ґрунтується на невірних даних. Так, відповідно до наданої позивачем мешканцям будинку довідки опалювальна площа будинку становить 366,5 кв.м., а у договорах на постачання теплової енергії та гарячої води вказана площа 740 кв.м., і саме на цю площу нараховується плата за опалення, що призвело до значних переплат мешканцями будинку, в тому числі відповідачем. Окрім того позивач безпідставно нарахував заборгованість по послугам з постачання гарячої води, яка фактично відповідачем не споживається, застосував тарифи на опалення, холодну воду та електроенергію, які не були затверджені в установленому порядку і не відповідають соціальним нормам, а розмір плати за електроенергію розрахований без урахування даних встановленого у квартирі позивача електролічильника. До того ж судові спори між сторонами ідуть уже тривалий час, але позивач кожного разу заявляє різні суми боргу і не усуває недоліки, які були зазначені у попередніх судових рішеннях. Також окрім відповідача у квартирі зареєстровано ще 3 особи, але позивач цю інформацію не надає, щоб приховати дійсний розмір нарахувань за завищеними тарифами. В судовому засіданні представник відповідача додатково послався на сплив позовної давності за частиною вимог. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. Спеціальна школа І-ІІ ступенів № 10 Дарницького району м. Києва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та передана на баланс Управління освіти згідно з розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2011 № 373 «Про закріплення майна, переданого до сфери управління Дарницької Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації» (т. 1 а.с. 10-13). На території школи розташований житловий будинок, який був побудований у 1960 р. для її працівників. Житловий будинок входить до комплексу будівель спеціальної школи № 10 Дарницького району м. Києва, пов'язаний зі школою спільними інженерними мережами та обліковується на балансі позивача як основний необоротний актив під інвентарним номером 10321003 (т. 1 а.с. 15). Представником відповідача не оспорюється, що на даний час [PERSON] є одноособовим власником квартири під [NUMBER], розташованої у вищевказаному житловому будинку. Позивач як балансоутримувач забезпечує надання комплексу послуг по утриманню усього комплексу будівель школи, в тому числі і житлового будинку з прибудинковою територією та створення необхідних умов мешкання у ньому. Тепло-, електро- та водопостачання комплексу будівель школи здійснюється на підставі договорів, укладених з ПАТ «Київенерго» та ПАТ АК «Київводоканал» (т. 1 а.с. 16-27, 28-31, 32-36, 37-39, 40-43, т. 2 а.с. 30-32). Постачальник здійснює нарахування позивачу сум за спожиту теплову енергію у гарячій воді на підставі фактичних показників лічильників, встановлених на території школи. По закінченню розрахункового періоду постачальник направляє позивачу платіжні документи з поділом нарахувань за спожите тепло. Позивач нараховує мешканцям будинку плату за спожите тепло шляхом розподілу кількості теплової енергії пропорційно площі кожної квартири. Нарахування сум за електроенергію мешканцям будинку здійснюється на підставі отриманих від постачальника даних про фактичне її споживання усіма будівлями школи із застосуванням встановлених Кабінетом Міністрів України норм споживання. Нарахування сум за спожиту воду здійснюється шляхом ділення отриманих від постачальника даних про об'єм фактичного споживання води будинком на кількість його мешканців. При нарахуванні мешканцям будинку сум за теплову енергію, електроенергію та воду позивач застосовує тарифи, по яким здійснюється їх фактичне постачання. Також позивач на підставі низки господарських договорів забезпечує надання інших послуг, необхідних для функціонування усіх будівель школи, в тому числі і житлового будинку, зокрема, послуг з технічного обслуговування інженерних мереж та сантехнічного обладнання, підготовки до опалювального сезону, з вивезення твердих та побутових відходів тощо (т. 1 а.с. 44-48, 49-54, 55-61, 62-67, 68-74, 75-78, 79-85, 86-91). Суду не надано доказів, які б свідчили про наявність у відповідача прямих договорів з виробниками житлово-комунальних послуг, так само відповідачем не доведено, що житлово-комунальні послуги надаються не позивачем, а іншою особою. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначає чинний на даний час Закон «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). Вищевказаний Закон містить визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством, та покладає на балансоутримувача будинку обов'язок здійснювати розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечення управління майном (підпункти 1, 3, 10 пункту 1 частини 1 статті 1). Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах, а стаття 20 цього Закону зобов'язує споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно до загальної площі займаної квартири. За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов'язує, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Обов'язок споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає і з положень статті 162 Житлового кодексу України, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630. Відповідно до пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживач зобов'язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. За приписом статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на житлово-комунальні послуги формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядком формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядком формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядком розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію, Порядком встановлення роздрібних цін на природний газ для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Аналізуючи вищенаведені положення закону та підзаконних актів, суд дійшов висновку, що зобов'язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, а отже відсутність оформленого письмового договору на надання таких послуг в даному випадку на вирішення справи не впливає і не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати. Така правова позиція ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30.10.2013 по справі № 6-59цс13. Судом встановлено, що 13.05.2015 Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 271 про передачу житлового будинку, який входить до комплексу будівель спеціальної школи № 10, з балансу Управління освіти на баланс комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». З пояснень представників та змісту листування сторін з Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією вбачається, що вказане розпорядження так і не було реалізоване, оскільки комунальне підприємство ставить певні умови, а саме: надання будинку окремої поштової адреси; проведення значних ремонтних робіт; передачі комунікаційних мереж на баланс відповідним службам міста, проте їх виконання позивачем наразі неможливе через відсутність фінансування. З огляду на вказане не є підставою для звільнення відповідача від оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг і відсутність у позивача повноважень щодо надання їх населенню. Згідно з положеннями статей 526, 530, 611 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з січня 2009 р. не виконує належним чином покладений на неї законом обов'язок по оплаті спожитих житлово-комунальних послуг. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем були надані довідки про нарахування та сплату житлово-комунальних послуг, відповідно до яких загальний розмір заборгованості відповідача станом на 01.09.2016 становить 25 332,12 грн. (т. 1 а.с. 108-110, 111-113). Проте за результатами дослідження доказів суд дійшов до переконання, що надані позивачем розрахунки заборгованості частково базуються на невірних показниках. Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічного паспорту загальна площа належної відповідачу квартири становить 48,20 кв.м. (т. 2 а.с. 89, 139-140), проте позивач здійснив розрахунок заборгованості по квартплаті (з утримання будинку і прибудинкових територій) та за опалення виходячи з більшої площі квартири, а саме 49,40 кв.м. Окрім того поділ нарахувань за спожиту теплову енергію здійснювався позивачем виходячи з того, що опалювальна площа будівлі житлового будинку становить 749 кв.м., проте згідно з поповерховим планом будинку його опалювальна площа становить 367,80 кв.м. (т. 2 а.с. 20), а за даними Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації ця площа є ще меншою і становить 366,50 кв.м. (т. 1 а.с. 138). Водночас згідно з даними особових рахунків, розшифровок рахунків за водопостачання та облікових карток відповідачу в опалювальний період надаються послуги з постачання гарячої води і жодних доказів, які б спростовували вказану обставину, суду не надано, а відтак доводи відповідача про повну відсутність у квартирі гарячого водопостачання суд відхиляє. Всупереч доводам представника відповідача розрахунки плати за житлово-комунальні послуги здійснені з урахуванням даних про те, що до 01.08.2016 у квартирі проживало чотири особи, а з 01.08.2016 - три особи, а отже його ствердження про приховування позивачем вказаної інформації є безпідставними. Ствердження представника відповідача про неврахування позивачем показників встановленого у квартирі відповідача лічильника електроенергії не заслуговують на увагу, оскільки позивач не є енергопостачальною організацією і доказів, що лічильник відповідача, якщо навіть він і встановлений, приймався на баланс позивача та опломбовувався у встановленому порядку, суду не надано. На виконання вимог ухвали суду про поновлення судового розгляду (т. 2 а.с. 144) позивач надав виправлені довідки-розрахунки заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, відповідно до яких загальний розмір заборгованості відповідача станом на 01.09.2016 становить 21 597,42 грн. (т. 2 а.с. 151-153, 153-156). Зважаючи на те, що у вказаних розрахунках містяться відомості про види наданих послуг, складові нарахувань та сплачені відповідачем суми, вони здійснені з урахуванням уточнених показників щодо площі належної відповідачу квартири, опалювальної площі житлового будинку та наявної у відповідача пільги (учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 кат.), проведені на основі законодавчо встановлених тарифів та державних соціальних стандартів і норм споживання та узгоджуються з даними особових рахунків відповідача, розшифровок рахунків за холодне та гаряче водопостачання, облікових карток за опалення та гаряче водопостачання (т. 2 а.с. 158-250, т. 3 а.с. 1-36), суд їх приймає до уваги як достовірний доказ розміру наявної у відповідача заборгованості і покладає в обґрунтування свого рішення. Водночас представником відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Даючи оцінку доводам представника відповідача про сплив позовної давності, суд виходить з наступного. За приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заборгованість, яку просить стягнути позивач, виникла в період з 01.01.2009 по 01.09.2016, а позов поданий 03.04.2017, тобто більш ніж через 3 роки від моменту виникнення права на позов. Аргументи позивача щодо звернення до суду в межах строку позовної давності зводяться до того, що в даному випадку позовна давність перервалася внаслідок звернення до суду із заявою про видачу судового наказу у лютому 2013 р. Дійсно, за правилами частини 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох божників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина 3 статті 264 ЦК України). Проте суд не може погодитися з доводами позивача щодо переривання перебігу позовної давності за вимогами про стягнення боргу, який виник за період з 01.01.2009 по 31.01.2010, оскільки за цими вимогами заява про видачу наказу уже була подана поза межами строку позовної давності. Судом встановлено, що за вищевказаною заявою позивача 20.03.2013 суд видав судовий наказ, однак ухвалою від 30.04.2013 цей наказ було скасовано, а відтак з вказаної дати перебіг позовної давності почався заново. 31.03.2016 позивач пред'явив до відповідача позов, предметом якого було стягнення заборгованості, яка виникла станом на 01.03.2016, проте рішенням суду від 17.08.2016 вказаний позов було залишено без розгляду. Враховуючи, що позов, який суд залишив без розгляду, як даний позов, пред'явлені в межах трирічного строку позовної давності, суд вбачає підстави для застосування позовної давності лише до вимог, які заявлені за період з 01.01.2009 по 31.01.2010, розмір яких становить 3 156,88 грн. Отже на підставі викладених у заявах по суті справи аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог Управління освіти про стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.02.2010 по 01.09.2016 в сумі 18 440,54 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальний розмір заявлених позивачем вимог становив 25 332,12 грн. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 1 600 грн. Оскільки позов задоволений на 18 440,54 грн., тобто на 73%, на відповідача слід покласти 73% понесених позивачем судових витрат, що становить 1 168 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial