Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

У квітні 2015 року до суду звернулася [PERSON] в інтересах [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу в якій просила суд стягнути солідарно із відповідачів грошові кошти: суму боргу у розмірі 258000 грн. та суму процентів у розмірі 220083,03 грн. Посилалася на те, що 15 вересня 2004 року [PERSON] надав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 євро для проведення євроремонту у квартирі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та дала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надавши через свого представника письмові заперечення. Посилалася на те, що восени 2004 року [PERSON] надав їй лист, де було зазначено, що вона не заперечує проти його проживання у своїй квартирі. Зазначила, що ремонт в її квартирі робив [PERSON] для своєї сім'ї, але таких коштів для ремонту вона не потребувала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, а також невідповідності договору вимогам чинного законодавства, оскільки договір містить виправлення та дописки зроблені від руки на печатному тексті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини по справі та вимоги на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 вересня 2004 р. [PERSON] надав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 євро для проведення євроремонту у квартирі, що належить [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [INFO], а також зареєстрованій по вищезазначеній адресі [PERSON], [INFO] На підтвердження факту надання позики між позивачем та відповідачами було укладено договір від 15 вересня 2004 р. Умовами договору передбачено, що відповідачі зобовязалися виплатити позивачу повну суму у розмірі 10000 євро по його першій вимозі протягом 90 календарних днів. Згідно свідоцтва про шлюб від 28.06.2006р. прізвище відповідачки було змінено з [PERSON] на [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. При розірванні шлюбу прізвище відповідачки [PERSON] залишено без змін [PERSON]. Позивач неодноразово звертався до відповідачів із проханням повернути йому кошти, але гроші й досі не повернуті. 11 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідачів із листом, в якому прохав негайно повернути йому грошові кошти, вказавши номер свого банківського рахунку. Але протягом передбачених договором 90 днів з моменту предявлення письмової вимоги грошові кошти відповідачами повернуті не були. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є донькою відповідача [PERSON] та матірю відповідача [PERSON] З 2004 року донька проживала цивільним шлюбом із позивачем. За ініціативою позивача у квартирі матері за адресою: [ADDRESS] було проведено ремонт. Також зазначила, що у вересні 2004 року донька показувала їй договір, в якому було зазначено, що позивач дає кошти на ремонт, але суми зазначено у договорі не було. Підтвердила, що договір був складений на одному аркуші паперу та на ньому малися підписи доньки та матері. Ознайомившись в судовому засіданні із оригіналом договору, свідок підтвердила, що даний договір схожий на той, що показувала їй донька та підписи матері і доньки схожі на їх дійсні підписи. Згідно висновку № 6554 судової технічної експертизи документів від 01.09.2015 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON] встановлено, що способи виконання реквізитів на наданому договорі відповідають способам виконання на оригіналах документів; рукописний цифровий і буквенний запис «10000 євро» в тексті договору виконаний штучним вузлом капілярної ручки водорозчинним чорнилом чорного кольору; підписи від імені «[PERSON]А.», «[PERSON]М.», «[PERSON]А.» виконані пишучим вузлом ( вузлами) кулькової ручки пастою чорного кольору. При виконанні підписів від імені «[PERSON]А.», «[PERSON]М.», «[PERSON]А.» попередня технічна підготовка ( способами копіювання підписів, наведеними у дослідницькій частині висновку) не застосовувалася. Встановити проміжок часу між виготовленням друкованого тексту договору і виконанням рукописного запису «10000 євро» не представилося можливим з причин відсутності науково-обґрунтованих методик. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно Правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З матеріалів справи вбачається, що договір, яким засвідчується факт передачі відповідачам грошових коштів, перебував у позивача та був оглянутий судом. Відповідачами факт укладення та підписання договору не оспорювався. ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договором встановлений строк повернення позики у 90 днів з дня предявлення вимоги. Виправлення з 30 днів на 90 днів у договорі зроблено на користь відповідачів, оскільки строк збільшено, а не зменшено. Тому посилання на це представника як на підставу невідповідності вимогам законодавства є недоцільним та ним не зазначено, яким вимогам законодавства такі дії не відповідають. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Договором визначений строк повернення позики 90 днів з дня предявлення вимоги. Вимога позивачем була предявлена 11.11.2014р. Після спливу 90 днів з дня предявлення вимоги, тобто з моменту, коли позивач довідався, що відповідачі не мають наміру повертати кошти й починається трирічний строк позовної давності щодо стягнення боргу та річний строк позовної давності щодо стягнення неустойки, на які посилається представник відповідача. Крім того, представником відповідача невірно тлумачаться поняття неустойки як виду забезпечення виконання зобовязання і поняття відсотків, які сплачуються позичальником за користування грошовими котами (позикою). Тому в даному випадку заява про застосування строків позовної даності є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Єдиним доказом на підтвердження своїх заперечень представник відповідача вважає покази свідка, інших доказів надано не було. А виходячи з вимог ч.1 ст.218, ч.1 ст.1051 ЦК України, свідчення свідків не є належними та допустимими засобами доказування стосовно заперечення відповідачем факту вчинення договору позики. Крім того, суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] в частині суми коштів, яка вказана в договорі, оскільки остання є близькою родичкою відповідачів, а також безпосередньо даний договір позики не підписувала та кошти не отримувала. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що незважаючи на назву договору, по своїй правовій природі між сторонами був укладений договір позики, оскільки відповідачі взяли на себе зобовязання повернути позивачу встановлену договором суму позики, а позивач відповідно набув право на її отримання. Факт передачі коштів підтверджується самим договором та підписами сторін. Наявність у позивача оригіналу зазначеного договору є підтвердженням того, що позичальники не виконали своїх зобовязань та борг не повернули. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України . У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не повязаний з здійснення підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Статтею 540 цього Кодексу передбачено, що якщо у зобовязанні беруть участь кілька божників, кожен з них повинен виконати обовязок в рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Таким чином, позов підлягає до задоволення і з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути суму боргу, яка складає 18530, 35 євро ( вісімнадцять тисяч пятсот тридцять євро, 35 центів), з яких :10000 євро ( десять тисяч євро) основного боргу та 8530, 35 євро ( вісім тисяч пятсот тридцять євро, 35 центів) нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України процентів за користування коштами позивача за весь період з моменту отримання позики по день подачі позовної заяви. Офіційний курс гривні до євро станом на 30 березня 2015 року встановлений Національним банком України на рівні 2580,08 грн. за 100 євро. Еквівалент 18530, 35 євро станом на 30 березня 2015 року становить 478083,03 грн. (чотириста сімдесят вісім тисяч вісімдесят три гривні 03 коп.), з яких 258000 грн. сума боргу та 220083,03 грн. сума нарахованих процентів. На підставі викладеного,

Outcome: approved