Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: Департамент праці та соціальної політики управління служби у справах дітей Дзержинського району м. Харкова про визнання дійсним договору найму (оренди) квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.02.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно довідки Житлового кооперативу «Хризантема» від 07.10.2015 року №135 на момент укладання цього договору в квартирі були зареєстровані та проживали позивач [PERSON] (з 12.11.1991 року), її чоловік [PERSON] (з 31.05.1996 року), їхня старша дочка [PERSON] (з 28.10.2006 року), їхня онука [PERSON] (з 10.09.2003 року) та батько дитини [PERSON] (з 15.04.2006 року). [PERSON] була зареєстрована за іншою адресою, проте фактично проживала та проживає на теперішній час в даній квартирі. Згідно абзацу 1 пункту 10 договору, продавець ([PERSON] С.) зобовязувався знятися з реєстраційного обліку з усіма зареєстрованими особами до 21.02.2008 року, звільнити квартиру від речей домашнього вжитку, виселитися з усіма проживаючими особами, передати ключі від квартири і квартиру до 29.02.2008 року, на що покупець ([PERSON] С.) дає свою згоду. В подальшому позивач та відповідач домовилися подовжити строк тимчасового проживання родини позивача у квартирі на строк до 01.01.2023 року на умовах сплати комунальних платежів, тобто між позивачем та відповідачем був фактично укладений усний договір найму квартири. Просить суду позов задовольнити, визнати дійсним договір найму (оренди) квартири [ADDRESS], укладений усно 29.02.2008 року між позивачами-наймачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та відповідачем-наймодавцем [PERSON] з іншої сторони. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що просить справу розглянути без її участі, та, користуючись своїми процесуальними правами, позов [PERSON] про визнання дійсним договору найму (оренди) квартири визнає у повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківського району Департаменту праці та соціальної політики управління служб у справах дітей - в судове засідання не зявився, надав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутністю, при винесенні рішення просить врахувати інтереси дитини. Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, 07.02.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] (а. с. 4). Згідно довідки Житлового кооперативу «Хризантема» від 07.10.2015 року №135 на момент укладання цього договору в квартирі були зареєстровані та проживали позивач [PERSON] (з 12.11.1991 року), її чоловік [PERSON] (з 31.05.1996 року), їхня дочка [PERSON] (з 28.10.2006 року), їхня онука [PERSON] (з 10.09.2003 року) та батько дитини [PERSON] (з 15.04.2006 року). Власником квартири вказано [PERSON], на ім'я якої відкрито особовий рахунок, проте вона не зареєстрована у даній квартирі (а. с. 5). Згідно абзацу 1 пункту 10 договору, продавець ([PERSON] С.) зобовязувався знятися з реєстраційного обліку з усіма зареєстрованими особами у відчужуваній квартирі до 21.02.2008 року, звільнити квартиру від речей домашнього вжитку, виселитися з усіма проживаючими особами, передати ключі від квартири і квартиру до 29.02.2008 року, на що покупець ([PERSON] С.) дає свою згоду. В подальшому позивач та відповідач домовилися подовжити строк тимчасового проживання родини позивача у квартирі на строк до 01.01.2023 року на умовах сплати комунальних платежів. У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Щодо форми правочину, то як визначено у статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 Цивільного кодексу України тощо. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 статті 811 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. При цьому, стаття 811 Цивільного кодексу України, не містить наслідку недійсності цього договору у разі його укладення сторонами без додержання вимоги щодо письмової форми правочину. Згідно зі статтею 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений\~статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як визначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Як стверджує позивач [PERSON] та не заперечує відповідач [PERSON], між ними дійсно 29 лютого 2008 року був укладений договір найму (оренди) квартири [ADDRESS], який відповідав волі осіб, що його уклали, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору. Відповідно до статті 158 Житлового кодексу України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Статтею 160 Житлового кодексу України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до статті 161 Житлового кодексу України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини 1 статті 170 Житлового кодексу України, при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. У відповідності до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини 2 статті 65 Житлового кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Отже, малолітня дитина, яка заселилася в якості члена родини наймачів, набуває рівне з іншими членами родини право користуватися жилим приміщенням, оскільки її право проживати виникло за фактом поселення її разом з батьками. Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 1 та 2 статті 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до пунктів 26, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59 ЦПК України, в порядку, передбаченому статтями\~185,\~187,\~189 ЦПК України.\~\~ Відповідно до\~статті 213 ЦПК України,\~\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на\~ користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені\~ судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також те, що відповідач, користуючись свої правом, передбаченим частиною 2 статті 31 ЦПК України, визнала позовні вимоги у повному обсязі, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Департамент праці та соціальної політики управління служби у справах дітей Дзержинського району м. Харкова про визнання дійсним договору найму (оренди) квартири підлягає задоволенню у повному обсязі.\~

Outcome: approved