Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів за виконавчим листом №2-689 від 26.06.2011 року, виданим Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів після досягнення дитиною повноліття на період навчання. Позов обґрунтовувала тим, що заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача, який знав про свій обов'язок сплачувати аліменти, проте не сплачував їх. Згідно розрахунку позивачки розмір пені становить 85347,10 грн. На підставі ст.196 СК України просила стягнути з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за вказаним виконавчим листом у розмірі 15000 грн. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 434,76 грн. пені за прострочення сплати аліментів; в задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] 15000,00 грн. неустойки (пені) по заборгованості по сплаті аліментів, посилаючись на невідповідність рішення суду чинному законодавству України, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заборгованість за прострочення сплати аліментів виникла з вини відповідача, про існування якої йому було достеменно відомо з 2011 року, та, на думку апелянта, навіть якщо вважати, що відповідач [PERSON] дізнався про наявність у нього заборгованості за виконавчим листом №2-689 від 26.06.2011 року з моменту затримання його на кордоні України з 06 січня 2014 року, то розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.02.2014 року по 01.06.2014 року складає 21645,11 грн. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки [PERSON], яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину (№2-689/11), обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідач достеменно знав про обов'язок сплачувати аліменти на повнолітню дитину на період її навчання з 26.02.2014 року, тобто з моменту ухвалення рішення апеляційним судом Чернігівської області про стягнення аліментів на утримання дитини в зв'язку з її навчанням, але свої зобов'язання він повністю виконав тільки 05.06.2014 року, і розмір пені за прострочення сплати аліментів з 26.02.2014 року по 05.06.2014 року складає 434,76 грн. Однак повністю погодитися з таким висновком районного суду не може апеляційний суд, виходячи з наступного. Судом по справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1999 року, який розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 04 жовтня 2005 року, від шлюбу мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01 червня 2011 року стягнуто з [PERSON] аліменти на навчання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на час навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, починаючи з 06 травня 2011 року по 30 червня 2014 року (а.с. 254). 21.01.2014 року відповідач звернувся до районного суду із заявою про перегляд заочного рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01 червня 2011 року, зазначаючи, що копію вказаного рішення він отримав 20.01.2014 року після того, як його було знято з потягу, на якому він їхав до С.Петербург, і тоді його повідомили про заборгованість по сплаті аліментів на навчання доньки та встановлення щодо нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (а.с.35-38, цивільна справа №2-689/2011). Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2014 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 червня 2011 року (а.с. 60 №2-689/2011). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 26 лютого 2014 року змінено заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 червня 2011 року, зменшено суму стягнутих аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] з 1/4 частини до 1/8 частин всіх видів заробітку щомісяця; в іншій частині заочне рішення залишено без змін (а.с.95-96, цивільна справа №2-689/2011). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз'яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Твердження апелянта про те, що відповідач знав про наявність обов'язку зі сплати аліментів на навчання доньки з 2011 року апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке. З оглянутої та дослідженої цивільної справи №2-689/11 вбачається, що заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01 червня 2011 року було проголошено без участі [PERSON], від якого на адресу районного суду повернулося рекомендоване повідомлення разом з повним текстом заочного рішення із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19, цивільна справа №2-689/2011). Згідно довідки Прилуцького МВ УДМС України в Чернігівській області від 03.09.2014 року № 2606 [PERSON] вибув до міста С.Петербург Росія 06.03.2010 року (а.с.8, т.2). З ксерокопії паспорту (а.с. 39-40 цивільна справа №2-689/2011) вбачається, що з 06.05.2010 року [PERSON] узятий на облік в генеральному консульстві України в Санкт-Петербурзі, до 20 липня 2013 року зареєстрований у Санкт-Петербурзі та в подальшому йому видано посвідку на проживання до 10.04.2018 року. Зважаючи на викладене, районний суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідачу було достеменно відомо про обов'язок сплачувати аліменти на навчання доньки з моменту ухвалення апеляційним судом Чернігівської області рішення від 26.02.2014 року, оскільки належними та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи, встановлено, що саме з 20.01.2014 року відповідач, про що вказує і він сам, дізнався про наявність у нього такого обов'язку, в результаті чого звернувся до районного суду із заявою про перегляд заочного рішення від 01 червня 2011 року. Згідно розрахунку заборгованості за виконавчим листом №2-689 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на навчання доньки за період з 06.05.2011 року по 01.06.2014 року складала 15305,56 грн. (а.с.17, т.2), яку він в повному обсязі сплатив 05.06.2014 року, на підставі чого 06.06.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-689 (а.с.212, т.1). Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач з січня по червень 2014 року зобов'язаний був сплачувати аліменти за виконавчим листом №2-689 в розмірі 4443,63 грн. щомісячно. Враховуючи, що період прострочення встановлений апеляційним судом з 20.01.2014 року, то сума пені за прострочення сплати аліментів відповідно до положень ст.196 СК України складає 1457,47 грн., а саме: За січень 2014 року - 443,63 грн. * 1% * 125 днів за період з 01.02.2014 року по 05.06.2014 року = 553,75 грн.; За лютий 2014 року - 443,63 грн. * 1% * 97 днів за період з 01.03.2014 року по 05.06.2014 року = 429,71 грн.; За березень 2014 року - 443,63 грн. * 1% * 66 днів за період з 01.04.2014 року по 05.06.2014 року = 292,38 грн.; За квітень 2014 року - 443,63 грн. * 1% * 36 днів за період з 01.05.2014 року по 05.06.2014 року = 159,48 грн.; За травень 2014 року - 443,63 грн. * 1% * 5 днів за період з 01.06.2014 року по 05.06.2014 року = 22,15 грн. Є хибним твердження апелянта про те, що з січня 2014 року розмір пені за прострочення сплати аліментів складає 21645,11 грн., оскільки апелянт нараховує пеню на 12643,78 грн., тобто на заборгованість, яка виникла за період з січня 2011 року по січень 2014 року, про наявність якої відповідач не знав. Таким чином, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції шляхом збільшення суми пені за прострочення сплати аліментів, стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] з 434,76 грн. до 1457,47 грн. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Outcome: partial