Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У жотвні 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що на виконанні у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебували: виконавче провадження №46145894 з виконання виконавчого листа №201/10949/14-ц, виданого 23 грудня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та виконавче проводження №46143355 з виконання виконавчого листа №201/384/15-ц, виданого 23 грудня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором. У рамках виконавчого провадження №46143355 21 січня 2015 року державник виконавцем Жовтневого ВДВС було винесено постанову про арешт майна [PERSON] . Крім того, 12 квітня 2016 року, в рамках виконавчого провадження №50544419 державним виконавцем Жовтневого ВДВС також було винесено постанову про арешт майна боржника. 07 вересня 2017 року всі зазначені виконавчі провадження було завершеною. Позивач звертався до державного виконавця із усною заявою про скасування арешту майна, однак йому було роз`яснено, що скасування арешту є виконавчою дією, яка може бути виконана лише в межах виконавчого провадження. Оскільки виконавче провадження закрито, то державний виконавець не може вчинити жодної виконавчої дії. У зв`язку з викладеним позивач був вимушений звернутись до суду із вищевказаним позовом. Позивач та його представник надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що постановами Жовтневого ВДВС Дніпропетровського від 21 січня 2015 року ВП№46143355 та від 12 квітня 2016 року ВП№50544419 було накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Відповідно до постанови від 07 вересня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 46145894, виконавчий лист №201/10949/14-ц, виданий 23 грудня 2014 року повернуто стягувачу. Постановою від 07 вересня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 46143355, виконавчий лист №201/10949/14-ц, виданий 23 грудня 2014 року повернуто стягувачу. Відповідно до постанови від 07 вересня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 50544419, виконавчий лист №201/384/15-ц, виданий 03 березня 2016 року повернуто стягувачу. Таким чином, на даний час наявний арешт на майно [PERSON] , що є порушенням прав позивача як власника майна. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту майна позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved