Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування якого вказала, що 02.08.2016 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу [INFO] у них народилась донька - [PERSON]. Вказала, що після народження дитини їх шлюбні відносини з відповідачем погіршились, , що в лютому 2017 року призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач більше ніж пів року проживає окремо від неї та дитини, вони не спілкуються, та на даний час у кожного з них своє особисте життя. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, а тому вона просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] Крім того, вказала, що спору щодо поділу майна між ними немає, їх дитина буде проживати разом з нею, суперечок щодо визначення місця проживання дитини між ними також немає. Разом із тим, що подальше їх спільне проживання буде проходити окремо, має підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від матеріального утримання дитини у добровільному порядку, оскільки на момент подачі позову до суду, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання їх дитини. Вказала, що відповідач офіційно працевлаштований, а тому вона просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн., щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 2500 грн., щомісяця, до досягнення дитиною трьохрічного віку, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, проти постановлення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом оголошення про його виклик на сайті суду, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, а тому суд, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. 27 лютого 2018 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів та доказів. Перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами дійсно 02.08.2016 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Київській області, актовий запис № 185. Від вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження дитини, сторони записані батьками. Під час розгляду справи з'ясувалося, що сторони однією родиною не проживають, миритися наміру не мають. Спільне господарство не ведуть. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Крім того, ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача підлягає на підставі ст. 184 СК України, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. також підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 2 500 грн. Також з відповідача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 704, 80 гривень та 640 гривень на користь позивача. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. За таких обставин, суд, враховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] в цій частині позовних вимог також підлягає задоволенню.

Outcome: approved