Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства праці та соціальної політики України, Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення невиплачених грошових коштів (відпускних) та компенсацію моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.05.1993 був переведений в цех №60 на посаду інженера 2-ої категорії в Український державний інститут скла м. Костянтинівки згідно Наказу №241 від 31.05.1993 з посадовим окладом в три рази меншим від мінімальної заробітної плати. 28.09.2000 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що за час його роботи керівництво Українського державного інституту скла м. Костянтинівки неодноразово порушувало його трудові права в частині неправильного проведення розрахунку тарифної ставки (окладу) інженера 2-ої категорії при оплаті праці в кратному розмірі. Також, позивач зазначає, що неодноразово звертався до Міністерства праці та соціальної політки України із заявами про порушення законодавства про працю в Українському державному інституті скла м. Костянтинівка, однак, відповіді на свої звернення так і не отримав. Зазначене призвело до того, що Міністерство праці та соціальної політки України встановило позивачу пенсію в мінімальному розмірі з 06.08.2014 на підставі довідки про заробітну плату, яка не відповідає нормам чинного законодавства. З урахуванням викладеного, просить стягнути на його користь суму недоплаченої заробітної плати у розмірі 10 009 грн. 00 коп. та 75 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2015 відкрито провадження у праві. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2015 задоволено заяву про забезпечення доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2016 провадження у справі закрито. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2016, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2017 заяву про відвід судді Писанця В.А. задоволено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2017, занесеною до журналу судового засідання, Державну службу України з питань праці залучено до участі у справі в якості третьої особи. У судовому засіданні 11.04.2018 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. У судовому засіданні 11.04.2018 представники Міністерства праці та соціальної політики України заперечили щодо задоволення позовних вимог, просили відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні 11.04.2018 представник Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні 11.04.2018 представник Державної служби України з питань праці заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представників Міністерства праці та соціальної політики України, представника Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва та представника Державної служби України з питань праці, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.06.2009 Державним підприємством Український науково-дослідний інститут скла м. Костянтинівки позивачу було видано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за №60/а-234-09, згідно якої його заробітна плата за період з червня 1995 року по червень включно 2000 року склала 2557,04360 грн. При цьому, у довідці вказана заробітна плата за кожний із місяців за вказаний період, у довідку включена заробітна плата за основним місцем роботи, не включена заробітна плата за зовнішнім сумісництвом, у довідку не включені виплати одноразового характеру, не обумовлені діючою системою оплати праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не включена компенсація за невикористану відпустку та заробітна плата, нарахована згідно цивільно-правових договорів. Заробітна плата переведена в гривні відповідно 1:100000 згідно Указу Президента від 25.08.1996, №762/96. Довідка видана на підставі ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» на підставі особових рахунків за 1995-2000 роки. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15.03.2013 у справі №0527/5800/2012, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16.05.2013, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення не донарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення не нарахованої і невиплаченої пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 та компенсацію моральної шкоди відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що позивачем не подані до Управління пенсійного фонду в м. Костянтинівці та Костянтинівському районі документи, на підставі яких управління могло б зробити перерахунок пенсії на пільгових умовах за Списком №2. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України. Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема частиною першою вказаної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В той же час, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З аналізу наведеної норми слідує, що положення статті 1173 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Як передбачено статтею 1173 ЦК України, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов'язковою. Однак, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто, повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Також, позивачем не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що оскільки вказана вимога є похідною від вимог щодо порушених прав, а в задоволенні таких відмовлено, в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити. В той же час, варто зазначити, що згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення. Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльність, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, а також факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак, всупереч вказаним вимогам, позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed