Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, про позбавлення батьківських прав, якому присвоєно № 757/49193/16-ц. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року, занесеною до журналу судового засідання, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, про позбавлення батьківських прав прийнято до розгляду. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заявив клопотання про об'єднання даної справи №757/49193/16-ц зі справою №757/22890/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року вказані цивільні справи об'єднанні в одне провадження, справі присвоєно № 757/22890/16-ц. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву про відкладення розгляду справи. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, у зв'язку із визнанням неявки неповажною, оскільки будь-яких причин її поважності не вказується. [PERSON] в судове засідання також не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, через свого представника подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 04 листопада 2005 року, який рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-2460/12 від 09 листопада 2012 року був розірваний. Від шлюбу [INFO] року народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві 28 листопада 2014 року, відповідач за первісним позовом є батьком, а позивачка за первісним позовом є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO]. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року по справі № 22-ц/2690/15931/2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5 тисяч гривень щомісячно починаючи з 17.08.2012 та до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом в повному обсязі сплачуються аліменти на утримання дитини. Крім того, відповідач за первісним позовом несе додаткові витрати на забезпечення відпочинку дитини, іграшки, одяг. Відповідно до листа служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.09.2016 року № 01-16-641, з'ясовано, що дитина фактично проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Зазначене не заперечується і сторонами по справі. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що відповідач за первісним позовом, що проживає окремо від дитини, систематично цікавиться життям, здоров'ям та успіхами дитини, про що свідчать багаточисельні листи та телеграми. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом неодноразово звертався до позивача за первісним позовом з приводу перешкоджання йому у вихованні та зустрічі з донькою та з проханням встановити графік спілкування та відвідування дитини. Однак, добровільно в позасудовому порядку зазначене питання так і не було вирішено між сторонами, про що також свідчить звернення [PERSON] в травні 2016 року до Печерського районного суду м. Києва з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері, що розглядається в межах даної справи. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розглядаючи справу суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом піклується про здоров'я дитини, про що зокрема свідчить укладений ним договір про надання платних медичних послуг з ТОВ «Дитина» від 22 вересня 2012 року та багаторазові телеграми та листи до позивача за первісним позовом з проханням повідомити про стан здоров'я дитини. До позову про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною додано докази організації батьком дитини спільного відпочинку з нею, що також підтверджує участь батька в оздоровленні та розвитку дитини. Батько дитини так само проявляв зацікавленість в здобутті дитиною повної загальної середньої освіти, що підтверджується наявним в матеріалах справи контрактом про навчання дитини в Київській загальноосвітній школі 1-3 ступені «Британська міжнародна школа «Київ». Відповідно по положень частини першої статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позивачем за первісним позовом не доведено факту здійснення батьком дитини негативного впливу на розвиток дитини. Навпаки, матеріалами справи підтверджено, що протягом всього часу з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] батько дитини намагався підтримувати зв'язок з дитиною, приймати участь в її житті, вихованні та розвитку, не проявляв байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім'ї та людей, з якими він перебуває у родинному зв'язку, що зокрема підтверджується його намаганням більше бачити дитину та проводити з нею час, приймати участь в її вихованні та становленні шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною. В зв'язку з тим, що матеріалами справи спростовуються доводи позивача за первісним позовом про ухилення відповідача за первісним позовом від виконання своїх батьківських обов'язків, інші доводи, викладені в первісному позові також не знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку про відмову позивачу за первісним позовом в задоволенні первісного позову. Суд вважає, що з аналогічних підстав не підлягає задоволенню й зустрічний позов. Матеріалами справи не підтверджується здійснення матір'ю дитини негативного впливу на розвиток дитини, так само спростовуються доводи позивача за зустрічним позовом про ухилення відповідача за зустрічним позовом від виконання своїх батьківських обов'язків. Суд приходить до висновку, що саме невирішення сторонами протягом тривалого часу спору щодо участі кожного із них у вихованні дитини стали підставою для звернення обох сторін до суду з позовами про позбавлення батьківських прав. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Матеріалами справи підтверджується, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] Батько дитини проживає окремо від дитини, однак відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У статті 142 зазначено, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до положень статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Розглянувши справу, суд приходить до висновку, що матір'ю дитини чиняться перешкоди в спілкуванні батька з дитиною, зокрема це підтверджується ігноруванням нею листів та телеграм колишнього чоловіка. Відповідно до пункту 2 статті 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суд, приймаючи до уваги те, що батько дитини [PERSON] не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, завжди підтримував з дитиною теплі відносини, зважаючи на вік дитини та її інтереси, приходить до висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні шляхом встановлення відповідного графіку спілкування дитини з батьком. Щодо позовних вимог про надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері та про надання дозволу на тимчасові поїздки дитини за кордон разом з батьком без згоди та супроводу матері суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, дитина після розлучення батьків залишилася проживати з матір'ю і на даний час знаходиться на її вихованні. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про надання дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері та про надання дозволу на тимчасові поїздки дитини за кордон разом з батьком без згоди та супроводу матері, [PERSON] зазначав, що має можливість виїжджати з донькою за кордон з метою екскурсії, відпочинку та оздоровлення дитини, розвитку здібностей дитини, однак матір дитини при неодноразових його зверненнях до неї створює максимальні незручності для організації виїзду. Посилаючись на вищевикладені обставини, а також на обставини і підстави викладені в позовній заяві [PERSON] просив суд надати йому дозвіл оформлювати/замовляти виготовлення проїзних документів для виїзду дитини до досягнення нею повноліття до Туреччини, Іспанії, Австрії, Сполучених штатів Америки, Об'єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії. А також просив надати йому дозвіл на тимчасові поїздки за кордон з дитиною до досягнення нею повноліття до Туреччини, Іспанії, Австрії, Сполучених штатів Америки, Об'єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії в періоди перебування дитини з батьком згідно установленого судом графіку з обов'язковим поверненням дитини на територію України. Судом береться до уваги кількість та зміст поданих сторонами позовів про позбавлення батьківських прав один одного, про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, докази, що містяться в матеріалах справи, в зв'язку з чим суд приходить до висновку що між батьками дитини склалася конфліктна ситуація, що унеможливлює вирішення ситуації про виїзд дитини закордон за взаємною згодою батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому, Верховний суд України в своїй ухвалі від 02 червня 2015 року по справі № 6-469ц15 наголошує, що суди при постановлені рішення про надання згоди на тимчасові поїздки дитини при відсутності згоди одного з батьків мають виходити з того, що це здійснюється в інтересах малолітньої дитини, наявні підстави та умови для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу відповідача, котрий чинить перешкоди у такому виїзді та з обов'язком повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном. Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Позивач (за позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною) ставить питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини на певний термін та визначає перелік країн, враховуючи, при цьому вік дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальні можливості батька дитини та вподобання малолітньої дитини. При цьому, позивач, визначаючи терміни виїзду за кордон, пов'язує їх з періодами, протягом яких дитина буде перебувати на вихованні та утриманні позивача згідно установленого судом графіку. Відмова матері в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, незважаючи на те, що раніше дитина виїжджала за кордон, перш за все обмежує право малолітньої доньки на оздоровлення. Так, судом визначено перелік країн, термін надання дозволу, при цьому, відповідачкою (за позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною) не надано доказів порушення батьком дитини безпосередньо прав та інтересів дитини у разі їх виїзду за кордон разом без супроводу матері. Заперечення відповідачки, на думку суду, обумовлені триваючими судовими справами, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав та визначення способу участі батька у вихованні дитини. Позивач, звертаючись до суду, діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON]. І навіть незважаючи на те, що батьком визначено термін - до досягнення дитиною повноліття, виїзди дитини носять тимчасовий характер, адже визначені в періоди перебування дитини з батьком згідно установленого судом графіку, з обов'язковим поверненням на територію України, не пов'язані з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті виключно оздоровлення дитини та розширення її кругозору. Суд, визнає вказані обставини доведеними, оскільки іншого судом не встановлено. Відповідно до статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви з вимогою немайнового характеру.

Outcome: approved