Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У квітні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 06-01-05-59 від 14.06.2010 р. укладений між ПАТ «Регіон-Банк» та ТОВ «ТБ «Аквілон» та договори забезпечення укладені на його підставі. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що між ТОВ «ТБ «Аквілон» та ПАТ «Регіон-Банк» 14.06.2010 р. укладено кредитний договір № 06-01-05-59. Згідно з його умовами, кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом кредитування 1000000,00 грн., а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 1000000,00 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 26 % річних, комісію за надання кредиту в сумі 2000 грн., інші комісії та платежі. Термін користування кредитом з 14.06.2010 р. по 08.06.2011 р. включно. Кредитні кошти надані на позичковий рахунок. Позичальник зобовязався щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця, здійснювати погашення кредиту, сплачувати відсотки та комісії. В забезпечення виконання зобовязань боржника між банком та позивачем укладено договір іпотеки. Вважає, що кредитний договір суперечить законодавству України. Відповідач перед укладанням спірного договору та протягом його дії не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Зазначає, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Відповідачем не зазначена в договорі чиста сума кредиту,усі платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб, а саме: страхування майна, послуги нотаріуса, сплата комісії за надання кредиту сплачені ТОВ «ТБ «Аквілон» за власний рахунок перед підписанням кредитного договору. Відповідач при укладенні спірного договору навмисно, користуючись своїм положенням, вів в оману стосовно розміру суми процентів за використання кредиту. Вказує, що враховуючи, що він поручився за виконання зобовязань по кредитному договору позичальником, то відповідно Банком та ТОВ «ТБ «Аквілон» введено в оману і його, оскільки в договорі іпотеки зазначені суми зобовязань позичальника, які не відповідають тим, що мали б бути у разі їх обчислення в порядку визначеному чинним законодавством. Договір містить невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів позичальника. Оскільки позичальник не вживає заходи щодо захисту своїх прав,оскільки кредитний договір встановлює зобовязання позичальника, за виконання яких ним позивач поручився, а відповідно це може спричинити значної шкоди його правам та законним інтересам, він вважає за можливе безпосередньо порушити перед судом питання про визнання кредитного договору недійсним, що в кінцевому результаті спрямоване на захист його прав та законних інтересів. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні вищевикладеним. Представник відповідача ПАТ «Регіон-Банк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що 14.06.2010р. між АТ «Регіон Банк» та ТОВ «ТБ «Аквілон»укладено договір кредиту № 06-1-05-59. В забезпечення виконання зобовязань а даним договором, позивачем передана в іпотеку квартира № 4, яка розташована за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, с. Циркуни, МЖК «Інтернаціоналіст», буд. 4. Правила, на які посилається позивач, регулюють правовідносини при укладанні споживчих кредитів з фізичними особами, а оскільки оскаржуваний договір кредиту укладений банком з юридичною особою та кредит надано з метою поповнення обігових коштів позичальника, положення вказаних правил не підлягають застосуванню у даному випадку. Твердження позивача про відсутність в договорі кредиту такої істотної умови, як надання грошових коштів, як предмета договору, спростовуються положеннями розділу 1 оскаржуваного договору. Наведені обвинувачення позивача на адресу банку про введення в оману стосовно розміру зобовязання є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Зазначивши таке, позивач вводить в оману суд, оскільки на договорі кредиту міститься його особистий підпис про його ознайомлення з усіма умовами договору кредиту та погодження з ними. Окрім того, на момент укладання договору кредиту і договору іпотеки, укладеного на його забезпечення, [PERSON] був керівником позичальника за договором кредиту, тобто сам себе в оману він ввести жодним чином не міг. До того ж у 2014 році зазначені кредитний та договір поруки були припинені. На теперішній час жодних боргових зобов,язань перед банком позивач не має. Представник відповідача ТОВ «ТБ «Аквілон» у судове засідання жодного разу не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, заяв про перенесення справи розглядом або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 14.06.2010р. між АТ «Регіон Банк» та ТОВ «ТБ «Аквілон» у особі директора [PERSON], укладено договір кредиту № 06-1-05-59, за умовами якого позичальнику надані грошові кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом кредитування 1000000,00 грн., і він брав на себе зобовязання прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 26 % річних, комісію за надання кредиту в сумі 2000 грн., та інші комісії та платежі. Термін користування кредитом з 14.06.2010 р. по 08.06.2011 р. На забезпечення виконання зобовязань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків по ньому та всіх інших плат по договору банком прийнято квартиру за адресою: Харківська область Харківський район МЖК «Інтернаціоналіст» [ADDRESS], згідно договору іпотеки № 06-1-05-59/з-1 від 14.06.2010 року та поруку фізичної особи [PERSON] згідно договору поруки № 06-1-05-59/п-1 від 14.06.2010 р. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд виходить із того, що згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами вказаної коментованої норми цивільного права у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоди вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п.п. 1, 7, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, що позивачем доведено не було. Як встановлено судом позивач [PERSON] як фізична особа не був стороною оспорюваного кредитного договору, ЗУ «Про захист прав споживачів» на правовідносини які виникли між сторонами кредитного договору, а саме ТОВ «ТБ «Аквілон» та ПАТ «Регіон-Банк» не розповсюджується, оскільки укладався не договір споживчого кредиту. Оскільки у суда відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, тому відсутні і підстави для визнання недійсними і договорів забезпечення укладених на його підставі. Питання про судові витрати вирішено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed