Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКСУ, казначейська служба) та Департаменту патрульної поліції національної поліції України (далі Департамент поліції) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що патрульні поліцейські Управління патрульної поліції в м. Кременчуці [PERSON] та [PERSON] 23.06.2016 року протиправно затримали його та застосували кайданки. Абсолютно безпідставне затримання відбувалося у людному місці, тривало більше години і стало причиною його бурхливих і вкрай неприємних душевних переживань. В результаті неправомірних дій поліцейських у нього стався напад артеріальної гіпертензії, через що випадковий свідок викликав швидку допомогу. Позивач стверджував, що боляче переживав зазначені події тривалий час, тому оцінив завдану моральну шкоду у 20\~000,00 грн., які, на його думку, мають бути стягнуті з Державного бюджету шляхом списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку на його користь. Відповідачі позов не визнали. Департамент патрульної поліції свої заперечення обґрунтував наступним: поліцейські діяли в межах наданих їм повноважень і відповідно до ситуації. Позивач порушив вимогу пункту 9.5 Правил дорожнього руху України та не відреагував на неодноразові законні вимоги зупинити автомобіль. Транспортний засіб позивача було зупинено шляхом блокування, після чого поліцейські затримали [PERSON] та застосували до нього кайданки. Протиправність дій поліцейських не встановлена ні службовим розслідуванням, ні досудовим слідством у кримінальному провадженні, ні рішенням суду в адміністративній справі. Факт завдання позивачу моральної шкоди та її розмір Департамент поліції вважав недоведеними (письмові заперечення, а.с. 97). Представник Департаменту поліції в судовому засіданні зазначену позицію підтримав, у позові просив відмовити повністю. Державна казначейська служба письмового відзиву на позов не подала. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала з тих самих підстав, що і Департамент поліції. Прокурор Лісовий В.В., якій вступив у справу в інтересах держави, вважав позов безпідставним, поділяв позицію, висловлену представником Департаменту поліції. Треті особи інспектори поліції [PERSON] та [PERSON] вважали, що діяли в межах своїх повноважень та на підставі закону статті 261 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статей 23, 45 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач порушив правила дорожнього руху, не підкорився законній вимозі зупинити транспортний засіб, поводився зухвало ( письмові заперечення, а.с. 125-132). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 27 квітня 2017 року. В судовому засіданні 06 липня 2017 року судом було задоволено клопотання прокурора про вступ у справу задля захисту інтересів держави. Суд задовольнив клопотання Департаменту поліції про залучення до участі у справі як третіх осіб на його боці інспекторів поліції [PERSON] та [PERSON] (а.с. 46), а також клопотання про допит в судовому засіданні свідків та про витребування від прокуратури матеріалів кримінального провадження і службової перевірки. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: 23 червня 2016 року о 15 год.20 хв. інспектор 2-ої роти батальйону УПП в м. Кременчуці рядовий [PERSON] у звязку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, із застосуванням спеціальних засобів кайданок - затримав [PERSON]. Метою адміністративного затримання (а.с.12) було складення протоколу про адміністративне правопорушення. Такий протокол серії АП2 №410686 інспектором Деревянком О.М. було складено. У протоколі зазначено, що 23.06.2016 року о 15 год.15 хв. водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], «на вимогу працівника поліції, подану за допомогою гучномовця, звукових та світлових сигналів, не зупинився та був затриманий під час переслідування на вул. Л. Толстого, 34 (шляхом утворення штучного затору)». Своїми діями водій порушив вимоги п.2.4 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-2 КУпАП (а.с.14). Також відносно [PERSON] інший інспектор 2-ої роти батальйону УПП [PERSON] склав протокол серії КИ № 023379 про те, що 23.06.2016 року о 15 год.15 хв. позивач на вул. [PERSON], б. 34 у м. Кременчуці «злісно не виконував законну вимогу поліцейських, а саме на неодноразову вимогу законну вийти з авто не реагував, після того, як був зупинений шляхом штучного затору», чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП (а.с. 96). Окрім того, під час адміністративного затримання [PERSON] інспектор Бивзюк Б.П. виніс щодо нього постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС № 665877 (а.с.13). З постанови вбачається, що [PERSON] 23.06.2916 року о 15 год.15 хв. «на вул. Московській в м. Кременчуці подав звуковий сигнал без необхідності в населеному пункті, чим порушив п.9.5 ПДР України». За це правопорушення, передбачене статтею 125 КУпАП, інспектор застосував до [PERSON] стягнення у вигляді попередження. Затримання позивача із застосуванням кайданок відбувалося у людному місці, привернуло увагу водіїв та пішоходів. [PERSON] висловлював незгоду з діями поліцейських; на його прохання на місце події приїхав адвокат. До затриманого викликали «швидку допомогу», яка зафіксувала у нього артеріальну гіпертензію (підвищений артеріальний тиск) як ситуативно-обумовлену невротичну реакцію (карта виїзду швидкої допомоги №29846 від 23.06.2016 року, а.с. 18). Звільнення [PERSON] відбулося після складення постанови та протоколів 23.06.2016 року о 16 год.35 хв. (протокол затримання, а.с. 12 на звороті). Зазначені фактичні обставини підтверджені письмовими доказами, на які послався суд, та не заперечуються учасниками справи. Постановою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2016 року провадження щодо [PERSON]О у справі № 524/4899/16-п закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-2, 185 КУпАП. У постанові, зокрема, зазначено, що подання водієм звукового сигналу в населеному пункті за відсутності інших порушень не створює нагальної необхідності для переслідування…, а доказів, які б спростовували пояснення [PERSON] та показання свідка [PERSON] про те, що позивач не вчиняв злісної непокори поліцейським, надані не були. Також до справи «не були долучені докази, які б спростували показання [PERSON] про те, що він не чув звукового сигналу і вимог про зупинку» ( постанова, а.с. 8-9). Постанова судді набрала законної сили 26.09.2016 року. Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.02.2017 року, яка набрала законної сили 01.03.2017 року (а.с. 105), було задоволено адміністративний позов [PERSON] до інспектора Бивзюка Б.П. та скасовано постанову серії ПС2 № 665877 про притягнення позивача за ст. 125 КУпАП до адміністративної відповідальності у виді попередження. З постанови вбачається, що відповідач не спростував доводи [PERSON] про правомірність подання ним звукового сигналу, а наданий департаментом поліції відеозапис з нагрудної камери поліцейського говорить про те, що переслідування автомобіля позивача почалося до того часу, як він подав звуковий сигнал. Зазначені обставини суд оцінює у відповідності до положень статті 82 ЦПК України. Так, згідно частини 2 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обовязковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вирішуючи спір, суд виходить із встановлених фактів про те, що [PERSON] 23.06.2016 року у проміжок часу з 15 год.15 хв. до 16 год.35 хв. не вчиняв протиправних дій, які б давали законні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та за злісну непокору законним вимогам поліцейських. На думку позивача та його представника [PERSON] зазначених обставин достатньо як для висновку про абсолютну неправомірність адміністративного затримання позивача і застосування до нього спеціального засобу обмеження руху, так і для покладення на відповідача відповідальності за ці дії поліцейських у вигляді відшкодування моральної шкоди на підставі положень частини 6 статті 1176 ЦК України. Основний аргумент заперечень відповідачів полягає у тому, що попри негативні для поліцейських результати названих судових проваджень, рішення суду, яке б прямо вирішувало питання про законність дій інспекторів поліції, наразі немає. На підтримку своєї позиції відповідачі посилаються на результати службового розслідування та кримінального провадження. Так, постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу прокуратури Полтавської області [PERSON] від 16.12.2016 року кримінальне провадження №42016171090000142 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України, закрито у звязку з відсутністю в діях інспекторів Бивзюка Б.П. та Деревянка О.М. складу кримінального правопорушення ( пункт 2 частини 1 статті 284 КПК України, а.с. 73-75). Зі змісту постанови стає зрозумілим, що висновки досудового слідства про зухвалу поведінку [PERSON], його погрози у бік поліцейських грунтуються виключно на показаннях [PERSON] і [PERSON] Ці висновки прямо протирічать обставинам, встановленим суддею у справі № 524/4899/16-ц. Відповідно до статті 82 ЦПК України постанова про закриття кримінального провадження, хоча й не оскаржена [PERSON], преюдиційного значення для розгляду цієї справи не має. 19 грудня 2016 року службове розслідування за даними фактами припинено задля очікування результатів слідства та судового розгляду у кримінальному провадженні №42016171090000142 (а.с. 70-72). Спірні правовідносини врегульовані загальними положеннями Цивільного кодексу України про захист цивільних прав та інтересів (глава 3) та загальними положеннями про відшкодування шкоди (параграф 1, глави 82 підрозділу «Недоговірні зобовязання». Застосуванню підлягають також норми спеціального Закону України «Про національну поліцію» та норми Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 6 статті 1176 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі\~статті 1174 ЦК України. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями\~1167,\~1174 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до\~частини 1\~статті 260\~КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обовязковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається адміністративне затримання особи… Згідно статті\~267\~КУпАП адміністративне\~затримання як\~один із\~заходів забезпечення\~провадження у\~справах про\~адміністративні правопорушення може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду. Відповідно до своїх основних повноважень (пункт 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію» \~поліція… доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення. Застосування поліцейськими спеціальних засобів має відбуватися у відповідності до загальних правил, встановлених у статті 45 ЗУ «Про національну полцію». Так, кайданки та\~інші засоби\~обмеження рухомості\~застосовуються …під час затримання особи (пункт 1 частини 3 статті 45 Закону). Отже, адміністративне затримання особи, яка підозрюється у вчиненні адміністративного правопорушення з метою складення протоколу може мати місце, але тільки у разі неможливості\~складення його\~на місці\~вчинення правопорушення,\~якщо складення\~протоколу є\~обовязковим. Встановлено, що всі протоколи та постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності були складені у місці зупинки його транспортного засобу, із чого слідує висновок про неправомірність адміністративного затримання [PERSON] і, відповідно, незаконне застосування до нього спеціального засобу кайданок. Постановою судді у справі про адміністративне правопорушення та постановою суду в адміністративній справі встановлена відсутність в діях позивача складу адміністративних правопорушень, які слугували підставою для зупинки його транспортного засобу, адміністративного затримання та для застосування кайданок. Це означає, що всі зазначені дії працівників поліції були неправомірними. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністью органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (частина 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію»). Непропорційне і\~невиправдане втручання в охоронювані законом права позивача на свободу та особисту недоторканість завдали йому моральних страждань. Несподівано «активні» дії поліцейських силоміць поклали на капот автомобіля, надягли кайданки, змусили сісти на заднє сидіння автомобіля - викликали інтенсивні негативні емоції у позивача. Вкрай неприємні, психотравмуючі переживання позивача посилювало розуміння того, що свідками події були перехожі, у яких могло скластися неправильне враження про його поведінку. Рівень стресу був таким, що [PERSON] знадобилася медична допомога. Наявність моральної шкоди не визнається відповідачем, проте факт її завдання належно та достатньо підтверджується наданими суду доказами показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], карткою виїзду бригади екстреної медичної допомоги (а.с.17-18). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із положень частини 3 статті 23 ЦК України про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд визначає, що поміркованою та достатньою компенсацією моральної шкоди буде грошова сума у 2\~000,00 грн., які підлягають стягненню на користь позивача з Державного бюджету України. Позивачем заявлені судові витрати у сумі 4\~350,00 грн., сплачені ним адвокату за правничу допомогу. Розмір витрат підтверджений договором (а.с. 19), розрахунком суми гонорару (а.с. 20), та актом виконаних робіт (а.с. 21). Судовий збір позивач не сплачував у відповідності до пункту 13 частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір». У разі часткового задоволення позову відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, за рахунок Державного бюджету України мають бути компенсовані позивачу судові витрати в сумі 435,00 грн. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України,

Outcome: partial