Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно позовної заяви, 25.03.2003 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою у Нетішинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №60. Від шлюбу в них є син [PERSON], [INFO]. Вказує, що подружні стосунки з відповідачкою не склались через відсутність взаєморозуміння між ними, розбіжності в поглядах на сімейні відносини та обов'язки, ведення спільного господарства. Фактично шлюбні стосунки припинились вже понад 6 місяців, сторони зареєстровані та фактично проживають окремо, спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують. Позивач вважає, що подальше спільне сімейне життя, збереження шлюбу між ними неможливе, тому просить шлюб розірвати та строк на примирення не надавати, оскільки це суперечитиме його інтересам та інтересам їх спільного з відповідачкою сина. Сторони надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач в поданій заяві свої позовні вимоги підтримав, а відповідач такі вимоги визнала та згідна на розірвання шлюбу. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін за наявними в матеріалах справи доказами. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду від 17.10.2018 року прийнято заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою [PERSON] позовних вимог не встановлено. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого повторно 13.06.2018 року, сторони по справі зареєстрували шлюб 25.03.2003 року у Нетішинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №60. Від шлюбу останні мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] Спору про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю сторін, а також щодо визначення місця проживання дитини, відповідно до позовної заяви у сторін не має, що не оспорювалось відповідачкою. В силу вимог ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, оскільки встановлено факт припинення між ними сімейних стосунків, відсутність взаємоповаги та взаєморозуміння, тому їхній шлюб є формальністю, яку зберігати не доцільно. Таким чином, суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно, відновити її вже неможливо і тому шлюб необхідно розірвати. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв'язку з наведеним, та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 352,40 гривень (704,80/100*50=352,40). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 352,40 грн. сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved