Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно та на своє утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі 500 грн. щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що дівчинка повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість і може утримувати як свою доньку, так і неї. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх повністю задовольнити, проти чого відповідач, у свою чергу, заперечив та погодився сплачувати аліменти лише на доньку в мінімальному розмірі, передбаченому чинним законодавством, в сумі 368 грн. Заперечення обґрунтував тим, що не являється біологічним батьком дівчинки і в майбутньому хоче оспорити своє батьківство. Окрім того, ніде не працює і сам перебуває на утриманні своєї матері, яка є інвалідом. Щодо сплати аліментів на утримання самої позивачки, то цю її позовну вимогу вважає безпідставною, оскільки вони не перебували в офіційному шлюбі і не проживали разом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, вони зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Домовленості про утримання спільної дитини сторони не досягли, вона проживає з позивачем, окремо від відповідача, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 31.03.2016 року. Позивачка не працює, знаходиться на обліку в районному управлінні праці та соціального захисту населення та до того ж навчається у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Житомирське вище професійне училище сервісу і дизайну». У відповідності до ст. 84 СК України позивач має право на утримання від відповідача, батька [PERSON], до досягнення нею віку трьох років незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, оскільки вона виховує спільну з відповідачем дитину, а тому, незважаючи на її дохід, чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 СК України. Відтак посилання відповідача на ту обставину, що з позивачкою вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому він не зобов'язаний сплачувати аліменти на її утримання, є безпідставними. Окрім того, суд не бере до уваги пояснення відповідача в частині перебування його на утриманні своєї матері, яка є інвалідом, оскільки він є здоровою молодою особою 19 років, однак не працює. Інших дітей чи непрацездатних батьків на своєму утриманні відповідач не має; не приймає участі в вихованні неповнолітньої доньки та не створює всі необхідні умови для її розвитку і життя; позовні вимоги визнав частково, відтак суд приходить до переконання, що він спроможний сплачувати аліменти. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїй дитині та дружині, на момент розгляду справи не існує. Обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір. Однак, на думку суду, позовні вимоги дещо завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну особу та для дітей відповідного віку (1 228 грн. - для дітей віком до 6 років, 1 399 грн. - на одну особу), позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наявність певних обмежень позивачки для самореалізації в період виховання малолітньої дитини та її потребу у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобов'язаний брати участь у забезпеченні благополуччя дружини протягом перших років після народження дитини; розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за липень 2016 року вона становила 4 265 грн.), - суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів щомісячнона утримання дитини в розмірі 650 грн. та на утримання дружини в розмірі 300 грн. Це відповідатиме як інтересам дівчинки та її матері, так і засадам розумності, виваженості і справедливості. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень ч.2 ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак вказана норма права не зобов'язує суд встановлювати саме такий розмір аліментів, який не залежить ні від розміру прожиткового мінімуму, ні від відсотків від нього. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість забезпечити малолітній дівчинці належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 368,40 грн. (що становить 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) з урахуванням зростання споживчих товарів і послуг, інфляції тощо. А позивачкою, в свою чергу, не доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial