Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання (помилково зазначено про трудове каліцтво). На обгрунтування позову послався на те, що він упродовж 1979-1994 років працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. 05.07.1994 року було складено акт розслідування професійного захворювання, причини виникнення якого пов'язані з роботами в умовах контакту з вугільно-породнім шахтним пилом в концентраціях вище ГДК. Актом міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 13.07.1994 року йому було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності, які підтверджені в результаті чергових оглядів, а 02.09.2004 року зазначений відсоток втрати професійної працездатності йому встановлено безтерміново. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, достроковій втраті працездатності, що призвело до погіршення матеріального становища, втрати соціальних зв'язків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обов'язків. Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав необґрунтованості та зазначив, що моральна шкода повинна розраховуватися виходячи із мінімальних заробітних плат, які діяли на час виникнення спірних відносин. Просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи у судовому засіданні вимоги позивача заперечила та звернула увагу на те, що 01.01.2015 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким не передбачено виплати моральної шкоди Фондом. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом установлено, що протягом 1979 р. - 1994 р. позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємствах ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією його трудової книжки. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач звертався за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Зокрема, як видно з копії витягу профпатологічного відділення ЛОКЛ № 10636 від 28.06.1994 року, позивачеві встановлено діагноз антракосилікоз І ст., інтерстиціальна форма ДН ІІ ст. - захворювання професійне. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 05.07.1994 року професійне захворювання позивача виникло внаслідок довготривалої багаторазової дії на організм шахтного пилу, контакту з промисловою вібрацією при недостатньому виконанні заходів, направлених на запобігання профзахворювань. 13.07.1994 року висновком МСЕК позивачеві вперше встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку із професійним захворюванням та 60% втрати професійної працездатності. Внаслідок чергових переоглядів Сокальською районною МСЕК позивачу підтверджено вказаний відсоток втрати професійної працездатності та вказану групу інвалідності, про що складено відповідні акти № 1566 від 24.08.1995 року, № 1926 від 18.09.1997 року, № 1716 від 13.08.1999 року, № 1424 від 27.08.2001 року. Актом цієї ж МСЕК № 643 від 02.09.2004 року позивачу безтерміново встановлено 60% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. Вказане підтверджується відповіддю міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 11.04.2013 року. Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач внаслідок погіршення свого стану здоров'я неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці», який введений в дію з 24.11.1992 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 11 Правил передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (яка була чинною на час виникнення спірних відносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція висловлена й Верховним Судом України, зокрема, у постанові № 6-188цс14 від 24.12.2014 року, яка, згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійне захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних і фізичних страждань, неодноразове встановлення втрати ним професійної працездатності та інвалідності протягом більше десяти років та безтермінове встановлення втрати професійної працездатності в обсязі 60%, виникнення труднощів у веденні ним домашнього господарства, тяжкість професійних захворювань, появі у нього кашлю, болі у грудній клітці, необхідність лікування, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4). Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 12000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних відносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав (п. 16 постанови ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4).

Outcome: partial