Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

У жовтні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 09.01.2002 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири №23 будинку № 23 к.1 по вул. Михайлівська (колишня Радянської міліції) у м. Ізмаїл, який був зареєстрований на Одеській товарній біржі відповідно до Закону України «Про товарну біржу». Проте згідно норм цивільного законодавства, які діяли на момент укладення договору, такий договір повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно укладеному між ними договорі вони домовились щодо усіх істотних умов і, оскільки, умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивач просив визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлен належним чином у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України, про причину неприбуття не повідомив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України за відсутності заперечень до того представника позивача.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 09.01.2002 року р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири №23 будинку № 23 кюрп.1 по вул. Михайлівська (колишня Радянської міліції) у м. Ізмаїл. Договір купівлі продажу нерухомого майна було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі 09.01.2002 року за № 6856. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2016 р. договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved