Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про визнання права власності на майно. Так, за собою [PERSON], просить визнати право власності на нежилу будівлю, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлову будівлю, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що він з Відповідачем уклав договір про спільну діяльність і є одноособович власником нежилої будівлі, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлової будівлі, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі положень ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 328, ч. 1, а також Договору про спільну діяльність від 08 квітня 2013 року, а також акту виконаних робіт від 30 червня 2013 року. Позивач - стверджує, що Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з ремонту, будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме нежилої будівлі, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлової будівлі, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не з*явився, повідомлявся належним чином, надіслав до суду лист, в якому просив слухати справу у його відсутність та постановити законне та обґрунтоване рішення. У судовому засіданні Позивач підтримав свої позовні вимоги і просив задовольнити їх з підстав визначених у позові. Вислухавши думку представника позивача, оцінивши та дослідивши письмові докази в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за договором про спільну діяльність, - необхідно задовольнити частково, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 1 ст. 64 ЦПК України встановлює, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Між Позивачем та Відповідачем 08 квітня 2013 року було укладено Договір про спільну діяльність без номеру. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з ремонту, будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме нежилої будівлі, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлової будівлі, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно Додатку № 1 до Договору про спільну діяльність №б/н від 08 квітня 2013 року, вартість ремонтно-будівельних робіт становить 117 000,00 грн. (сто сімнадцять тисяч гривень 00 коп.), які позивач зобов'язався сплатити Відповідачу в строк до 31 грудня 2014 року. Відповідно до п. 4.1.6. Договору про спільну діяльність №б/н від 08 квітня 2013 року, строком завершення ремонтно-будівельних робіт є 01 вересня 2013 року. Згідно із п. 4.1.7 Договору про спільну діяльність №б/н від 08 квітня 2013 року, кінцевим строком оплати виконаних робіт є 31 грудня 2014 року. 17 жовтня 2013 року позивачем було одержано від Відповідача Лист від 17 жовтня 2013 року, в якому він вказує, що у разі неоплати роботи Відповідача у встановлений Договором строк, власність на Об'єкти переходить до Відповідача і стверджує про перехід до нього з 30 червня 2013 року права власності на нежилу будівлю, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлову будівлю, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 11.2. Договору про спільну діяльність №б/н від 08 квітня 2013 року, [PERSON] погоджується із тим, що власником після проведення будівельних робіт щодо будівництва нежилої будівлі, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») та нежитлової будівлі, загальною площею 108,5 (сто вісім цілих п'ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] буде позивач. Як вбачається із акту виконаних робіт від 30 червня 2013 року, позивач прийняв, а відповідач виконав належним чином ремонтно-будівельні роботи нежитлової будівлі загальною площею 36,0 м2 розташованої за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б»). Оскільки здача об'єкта будівництва відбулась 30 червня 2013 року, разом із підписанням Сторонами Акту виконаних робіт до договору про спільну діяльність, то саме позивач є власником вказаного вище спірного нерухомого майна саме з - 30 червня 2013 року. Крім того, Відповідач в листі від 17 жовтня 2013 року вказує на те, що розрахунок з ним повинен бути проведений на дату складання даного листа, що суперечить договірним зобов'язанням, оскільки згідно з 4.1.7. Договору про спільну діяльність оплата робіт, які є предметом даного договору здійснюється не пізніше 31 грудня 2014 року. Таким чином, Суд приходить до висновку, що згідно положень ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 328 ЦК України позивач є власником нежилої будівлі, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б»). Частина 1 ст. 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частина 2 ст. 386 ЦК України встановлює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При розгляді справи, Суд дійшов висновку, що право власності [PERSON] на нежилу будівлю, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б») - не визнається та оспорюється [PERSON], що заважає позивачу повною мірою реалізовувати свої права, як власника, передбачені ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 320 ЦК України щодо цього майна. Разом з тим, позивачем не надано доказів передачі йому нежитлової будівлі загальною площею 108,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. За таких обставин Суд вважає можливим та необхідним визнати у судовому порядку право власності за [PERSON] на нежилу будівлю, загальною площею 36,0 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (Літ. «Б»). На підставі викладеного,

Outcome: partial