Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в якій просить: встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини [PERSON] посилається на наступне. [INFO] помер її батько [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно. Маючи намір прийняти спадщину, [PERSON] звернулась до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від померлого батька [PERSON] . За результатами розгляду звернення, державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2188/02-31 від 05 вересня 2020 року, якою заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] , у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про прийняття спадщини. Заявник зазначає, що на час смерті батька вона постійно проживала з ним в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , хоча і була зареєстрована за іншою адресою. Ухвалою суду від 09.10.2020 р., відкрито провадження в цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної контори Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Міністерства Юстиції України, Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та призначено справу до судового розгляду. Представник заявника звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності.. Представники заінтересованих осіб, через канцелярію суду подали клопотання про розгляд заяви за їхньої відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, представників, врахувавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 09.10.2009 р. виданого виконкомом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 09.10.2009 року, актовий запис № 79. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . На випадок смерті [PERSON] заповіту не залишив. З матеріалів справи судом встановлено, що 05.09.2020р. від дочки спадкодавця, [PERSON] , надійшла заява про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . 05.09.2020 р. за вх. № 891/02-14 від дружини спадкодавця, [PERSON] , надійшла заява про те, що спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , в установлений законом строк вона не прийняла, оскільки постійно не проживала та не була зареєстрована разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, на спадщину не претендує, до суду за продовженням строку для прийняття спадщини не зверталася та звертатися наміру не має, а також не заперечує проти оформлення спадщини дочкою спадкодавця, [PERSON] , [INFO] . 05.09.2020 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Плющ Н.В. - [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки вона постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подала заяву про прийняття спадщини. Заявник при зверненні до суду посилалась на те, що [PERSON] до дня своєї смерті, [INFO] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що надано довідку Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району за номером 300 від 20 липня 2020 року. На час смерті її батька вона постійно проживала з ним в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , хоча і була зареєстрована за іншою адресою. Так в 2005 році [PERSON] влаштувалась працювати на посаду фельдшера училища до Київського училища професійної підготовки працівників міліції ГУ МВС України в місті Києві, у зв`язку з чим їй та колишньому чоловіку, також працівнику міліції, в 2007 році було надано місце в гуртожитку за адресою: м. Київ, пр-т Червонозоряний, 152-а та було змінено місце реєстрації з с. Білогородка на місце реєстрації в місті Києві. Проте у зв`язку з сімейними обставинами, а саме з огляду на погіршення стану здоров`я, а саме в кінці 2007 року заявниця вимушена була проходити стаціонарне лікування внаслідок переривання вагітності та подальше відновнувальне лікування, а також у зв`язку з ущільненням кількості проживаючих в гуртожитку осіб, [PERSON] фактично в гуртожитку не проживала і в 2008 році остаточно повернулась проживати в [ADDRESS] . Факт проживання заявниці [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час смерті її батька підтверджується зокрема довідкою за №685 від 10 жовтня 2016 року, виданою Білогородським сільським головою, з якої вбачається, що « [PERSON] проживає в [ADDRESS] , із 1987 року по теперішній час без реєстрації». Згідно довідки №408 від 16.09.2020 року вбачається, що дана довідка видана виконкомом Білогородської сільської ради [PERSON] про те, що вона дійсно проживає в [ADDRESS] із 1984 року. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеним депутатом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району вбачається, що [PERSON] з 1984 року по 2007 рік проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 2007 року по даний час [PERSON] проживає за вказаною адресою без реєстрації. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання заявника і навпаки не може бути доказом того, що заявник не проживав зі спадкодавцем, оскільки, сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником, та оцінені судом. Аналогічні позиції сформульовані у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17 та постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved