Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі ПАТ «Дніпрогаз»), в якому із урахуванням уточнення позовних вимог у листопаді 2016 року просив визнати, що витоку газу в його будинку 18 січня 2016 року не було, а також безпідставним та незаконним його відключення відповідачем у той день, відєднання частини труби у його підїзді та тривале, майже 9 місяців, не відновлення його подачі до кв. 22; визнати безпідставними та незаконними зміни відповідача 11 жовтня 2016 року у газовій системі будинку, обрізання труб у квартирах та прокладку нової по стіні будинку зі сторони вулиці; зобовязати відповідача провести труби у будинку, які підводять газ у їх первинній стан; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 300 грн. за кожен день починаючи з 18 січня 2016 року та до ухвалення рішення у справі. Ці вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 січня 2016 року відповідач безпідставно відімкнув подачу газу до його квартири та ряду інших у їхньому будинку, що призвело до порушення усталеного порядку їх життя та неможливості нормального приготування їжі, прання одягу та задоволення інших побутових потреб. Відповідач відновив постачання газу лише 11 жовтня 2016 року. Жодних робіт за цей час не проводилось, що спричинило позивачу незручності та завдало морального збитку. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача [PERSON] надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. При цьому представник позивача разом із клопотанням про проведення судового засідання за його відсутності подав клопотання про витребування у відповідача доказів технічних умов та проекту про зміни газифікації будинку № 39/41 по вул. Жуковського у м. Дніпрі, виконаних працівниками відповідача 11 жовтня 2016 року, а також усі інші матеріали, що відносяться до цього питання, а також оголосити перерву у судовому засіданні. Указані клопотання задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Тобто зазначеною правовою нормою передбачено витребування судом у випадках визначених Кодексом саме конкретно визначених доказів. Проте представником позивача не конкретизовано які документи, чітко визначені відомості необхідно витребувати, а тому таке неконкретизоване і необґрунтоване клопотання задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно із частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що представник позивача належним чином повідомлявся про призначене у справі судове засідання, указані ним причини для оголошення перерви у судовому засіданні визнано судом неповажними, а він надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи і прав усіх учасників судового процесу підстав для оголошення перерви у судовому засіданні судом не встановлено. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати при вирішенні спору надані відповідачем письмові заперечення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 18 січня 2016 року об 11 годині 12 хвилин на телефонну лінію «104» аварійно-диспетчерської служби надійшов виклик-заявка № 873 про запах газу біля другого під'їзду по вулиці Жуковського, 39/41, у місті Дніпропетровську. Прибувши на аварійний виклик об 11 годині 30 хвилин бригада аварійно-диспетчерської служби виявила місце витоку газу на зірваній контргайці труби діаметром 40 мм на вводі труби до під'їзду та для тимчасової ліквідації витоку газу було накладено гумовий бандаж на газопровід. Заявка була виконана та для уникнення аварійної ситуації та ліквідації наслідків аварії визначено необхідність заміни контргайки, для чого заявку передано до виробничої експлуатаційної служби №1. Роботи з ліквідації наслідків аварій повинні виконуватись експлуатаційними підрозділами газорозподільних підприємств після локалізації аварійної ситуації. Після усунення загрози роботи з приведення газопроводів і газового обладнання в технічносправний стан повинні проводитися за нарядом-допуском. Відповідно до ч. 1 п. 5.7 розділу V Правил безпеки систем газопостачання однією з умов відключення від системи газопостачання обладнання житлових і громадських будинків із встановленням заглушки є витік газу. На виконання вимог п. 7.5 Розділу VII ПБСГ ПАТ «Дніпрогаз» було видано наряд-допуск № 11 від 18 січня 2016 року року на виконання газонебезпечних робіт, в якому зазначено строк його дії, час початку і закінчення робіт, технологічна послідовність основних операцій при виконанні робіт. Відповідно до наряду-допуску № 11 на проведення газонебезпечних робіт допущено та отримано наряд для виконання обстеження, перевірку на щільність (контрольне опресовування). За результатами обстеження було виявлено негерметичність внутрішньобудинкової системи газопостачання. 18 січня 2016 року згідно із актом № 6 було зафіксовано контрольне опресовування внутрішньобудинкового обладнання з вищевказаних у наряді-допуску № 11 причин. Пунктом 8 ч. 1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем передбачено, що оператор газорозподільних систем у встановленому законом порядку має право припинити/обмежити газопостачання на об'єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, зокрема, у випадку визнання у встановленому порядку аварійним станом газорозподільної системи та/або ліквідації наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновлювальних робіт. Припинення газопостачання до будинку № 39/41 по вулиці Жуковського було зафіксовано актом № 78 на припинення газопостачання з причини ліквідації наслідків аварії та проведення ремонтно-відновлювальних робіт шляхом зняття крану та встановлення заглушки на вводі на стояк. Відповідно до вимог п. 7.17 Розділу VII ПБСГ всі об'єкти систем газопостачання і газове обладнання перед їх підключенням до діючих газопроводів, а також після ремонту підлягають зовнішньому огляду і опресуванню повітрям. Пуск газу в газопровід, якщо не перевірені оглядом його цілісність, справність газового обладнання і не проведене контрольне опресовування, забороняється. Оскільки на виконання вимог вищевказаного пункту ПБСГ працівникам ПАТ «Дніпрогаз» першочергово не надано доступу до квартир № 22, 23, 26,30,34,35 для здійснення зовнішнього огляду газопроводу на цілісність та справність, а в квартирі № 39 виявлено несправність автоматики безпеки (ПБСГ п. 5.7), тому газопостачання не відновлено. У подальшому після надання доступу до окремих квартир та усунення несправності в квартирі № 39, не надався та не надається доступ мешканцями квартир № 22 та 26. У зв'язку із недопуском до житлових приміщень працівники ПАТ «Дніпрогаз» не мали можливості перевірити роботу газових приладів кожного абонента та провести повторний інструктаж з техніки безпеки використання газу. Для цього із зазначенням викладених обставин були направлені листи від 21 січня 2016 року за вихідним № 44/1, 01 лютого 2016 року за вихідним № 62/1 та 31 березня 2016 року за вихідним № 180/1 до Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради та виконавчому директору КП ЖРЕП Жовтневого району. ПБСГ передбачено, що ЖРЕП, як балансоутримувач та/або орендар (наймач) повинен забезпечувати доступ до приміщень будинків для проведення технічного обслуговування газового обладнання, зокрема п. 5.10 глави 5 розділу V ПБСГ встановлено,- власники (балансоутримувачі та /або орендарі (наймачі) житлових і громадських будинків, підприємств комунального та побутового обслуговування населення повинні забезпечити безперешкодний доступ до всіх приміщень будинків представниками газорозподільного підприємства для проведення технічного обслуговування газового обладнання і перевірки приміщень на загазованість та за необхідності відключення газового обладнання. Отже, забезпечувати доступ до житлових та підсобних приміщень де розташовані газові прилади та пристрої зобов'язаний як споживач, так забезпечувати такий доступ зобов'язаний балансоутримувач, відповідні листи якому були направлені. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В даному випадку під порушенням цивільного права розуміється такий стан суб'єктивного права, при якому особа зазнала протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого її суб'єктивне право зазнало зменшення або ліквідації як такого. Про невизнання цивільного права свідчать дії учасника цивільного правовідношення, який несе юридичний обов'язок перед особою, що спрямовані на заперечення у цілому або у певній частині суб'єктивного права іншого учасника цивільного правовідношення, внаслідок якого особа позбавлена можливості реалізувати своє2 право. Оспорювання цивільного права - це такий стан цивільного правовідношення, при якому між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб'єктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України в постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. З цього приводу слід зазначити, що позивачем не надано доказів, що він зареєстрований у квартирі, яка указана у позові, і є споживачем послуг ПАТ «Дніпрогаз», особовий рахунок відкрито на [PERSON] При цьому особа, якій на праві приватної власності належить дана квартира, а також особа, з якою оформлено правовідносини із газопостачання до вказаної квартири, не зверталася до ПАТ «Дніпрогаз» з будь-яких питань, що стосуються послуг, які надає підприємство. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та ін. осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав позивача за заявленою адресою та воно підлягає захисту, а тому суд вважає за можливе в задоволені цих вимог відмовити. До того ж, суд звертає увагу на те, що при розгляді справи не надано жодних доказів незаконності змін до газової системи будинку та необхідності внесення змін до системи газопроводу, клопотання про призначення та проведення судової експертизи з указаних питань у справі не заявлялося, а тому зважаючи на те, що усі доводи сторони позивача ґрунтуються на припущеннях підстав для задоволення позову судом при вирішенні цього спору не встановлено. Слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями установлення факту відсутності витоку газу у будинку, оскільки така обставина може бути встановлена виключно за наслідками проведеного відповідними спеціалістами дослідження. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що судом не виявлено будь-яких порушень з боку позивача та вимог законодавства, то підстав для відшкодування моральної шкоди також немає. З огляду на наведені обставини та відповідні їм приписи законодавства підстав для задоволення позову судом не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні позову. \~ Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підстав для стягнення судових витрат із сторін немає. \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed