Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Дерев`янко Лідії Миколаївни, третя особа: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень. У своїй позовній заяві просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41569246 від 12.06.2018 15:57:04 винесене приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Дерев`янко Лідією Миколаївною та скасувати реєстраційний запис про право власності №26585205 від 12.06.2018 15:44:37. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що [PERSON] та КФ ВАТ «Кредобанк» 08.05.2008 року уклали Кредитний договір, за умовами якого Банк надав у позику [PERSON] 900 000 грн. на строк до 01.05.2028 року для купівлі квартири на вторинному ринку за адресою: [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо погашення цього кредиту, 08.05.2008 року між цими ж сторонами було також укладено Договір іпотеки. Згідно розділу 1 цього Договору іпотеки було передано КФ ВАТ «Кредобанк» в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище Кредитним договором нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.3.1.4. Договору іпотеки - у випадку невиконання Позивачем зобов`язань за Договором іпотеки або за Кредитним договором, Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до положень розділу 5 Договору іпотеки. Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» здійснив відчуження належної [PERSON] на праві власності квартири [PERSON] [PERSON] вважає, що відчуження належної їй на праві власності квартири відбулось із порушенням ЗУ «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки у зв`язку із чим державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії по реєстрації права власності на вказану вище квартиру за [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2018 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Піхур О.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 21 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від приватного нотаріуса Дерев`янко Л.М., відповідно до змісту якого відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог. 22 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ «Факторингова компанія «Омега», відповідно до змісту якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. 02 травня 2019 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» про виселення та вселення. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд: - виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . - вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 768,40 грн. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що [PERSON] та КФ ВАТ «Кредобанк» 08.05.2008 року уклали Кредитний договір, за умовами якого Банк надав у позику [PERSON] 900 000 грн. на строк до 01.05.2028 року для купівлі квартири на вторинному ринку за адресою: [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо погашення цього кредиту, 08.05.2008 року між цими ж сторонами було також укладено Договір іпотеки. На підставі Договору факторингу від 29.11.2011р. та Договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011р. право вимоги за Кредитним договором та усіма забезпечувальними договорами перейшло від ПАТ «Кредобанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». На підставі Договору факторингу №72/0 від 03.06.2014р. та Договору про відступлення прав за договорам іпотеки, право вимоги за Кредитним договором та всіма забезпечувальними договорами перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ТОВ «Факторингова компанія «Омега». В подальшому, а саме 12.06.2018 року між ТОВ «ФК «Омега» та [PERSON] укладено договір купівлі продажу предмета іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідією Миколаївною за реєстровим №498, відповідно до якого [PERSON] стала власником Квартири. Однак, станом на день подання позовної заяви, [PERSON] , як власник нерухомого майна не має доступу до Квартири у зв`язку з недопуском [PERSON] її до Квартири та відмовою останньої у добровільному порядку звільняти приміщення згаданого нерухомого майна. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» про виселення та вселення було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Дерев`янко Лідії Миколаївни, третя особа: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Згідно розпорядження заступника керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Моргун О.В. щодо повторного автоматичного розподілу справи №01-08-446 від 16.01.2020 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.01.2020 року в провадження судді Кондратенко О.О. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Дерев`янко Лідії Миколаївни, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» про виселення та вселення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року справу було прийнято у провадження судді Кондратенко О.О. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-885 від 01 жовтня 2020 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку із наданням судді Кондратенко О.О. відпустки по вагітності та пологам. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року первісний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Дерев`янко Лідії Миколаївни, третя особа: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень було залишено без розгляду. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. У своїй позовній заяві просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» - адвокат Миська Т.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] 08 травня 2008р. було укладено кредитний договір №017/18, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит в сумі 900 000 гривень. Кредит надавався для купівлі квартири [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором [PERSON] передала в іпотеку вищезазначену нерухомість - квартиру [ADDRESS] , згідно Договору іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Крушельницьким П.М. Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1905 від 08 травня 2008 року. У зв`язку з невиконанням Позивачем своїх зобов`язань за Кредитним договором, ВАТ «Кредобанк» звернувся до Чортківського районного суду Тернопільської обл. з позовною заявою про стягнення суми наданого кредиту та заборгованості по відсотках, комісіях та пені. На підставі Договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, від 29.11.2011 року та Договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011 року, укладених між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором та всіма забезпечувальними договорами перейшло від ПАТ «Кредобанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», у зв`язку з чим замінено сторону - позивача за вище вказаним позовом. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2013 року, що набрало законної сили 10.01.2014 року, позовні вимоги ТОВ ФК «Приватні інвестиції» задоволено та вирішено стягнути з Позивача на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором №017/ 18 від 08.05.2008 року. 03 червня 2014 року між ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ОМЕГА» укладено договір факторингу № 72/0 та Договір відступлення прав за договором іпотеки, на підставі яких право вимоги до ТОВ «ФК ОМЕГА» за невиконаними зобов`язаннями, що виникли на підставі Кредитного договору, та права вимоги, які виникнуть у майбутньому відповідно до умов Кредитного договору, а також усі права вимоги за усіма зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання Відповідачем умов Кредитного договору, зокрема, за Договором іпотеки, перейшли від ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» до ТОВ «Факторингова компанія «Омега». 22 липня 2014 року з метою погашення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна Відповідачу було надіслано іпотечне повідомлення/вимогу, яким надано 30-денний термін з дня отримання такого повідомлення сплатити на користь ТОВ «Факторингова компанія «Омега» заборгованість за кредитним договором. Однак, після спливу встановленого 30-денного терміну [PERSON] не погасила свою заборгованість та ухилялася від виконання свого зобов`язання за Кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/32719/14-ц залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2017 року в задоволені позовів відмовлено та вказано, що ТОВ «ФК Омега» може звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку передбаченому договором іпотеки та ст.ст. 37, 38 ЗУ «Про іпотеку». Враховуючи, що боржник [PERSON] не виконувала рішення суду про повернення боргу ні добровільно, ні через виконавчу службу, ТОВ «ФК Омега» для повернення боргу змушене була продати предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Між ТОВ «ФК «Омега» та [PERSON] 12 червня 2018 року укладено договір купівлі продажу предмета іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідією Миколаївною за реєстровим №498, відповідно до якого [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] . 03 вересня 2018 року [PERSON] на адресу [PERSON] надіслано вимогу звільнити приміщення квартири у місячний строк з моменту отримання такої вимоги (надалі за текстом - Вимога). Вимогу Відповідач отримав 7 вересня 2018 року, однак протягом одного місяця, остання не звільнила приміщення. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно із положеннями статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно із положеннями частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із положеннями частини 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає втому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391. 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. 1 Іри цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , а також вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Такий спосіб захисту відповідає положенням ЦК України та належним чином захищає права Позивача, як власниці квартири [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивачки, як власниці квартири, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 768,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, а також Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved