Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення навчання сином у вищому навчальному закладі, а саме 30.06.2018 року. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільний син [PERSON] продовжує навчання у Київському національному університеті біоресурсів і природокористування України Навчально-науковому інституті енергетики, автоматики і енергозбереження (далі Університет), на денній формі навчання, повністю знаходяться на її утриманні і для продовження та здобуття освіти потребує значних матеріальних витрат та допомоги. Відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги своєму сину, хоча має таку можливість. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила, що син навчається безкоштовно, отримує стипендію в розмірі біля 800 грн., однак витрачає кошти на проживання, харчування та проїзд. Після оголошення судом перерви, надала заяву про продовження слухання справи без її участі. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], який навчається у вищому навчальному закладі в м. Київ. Строк навчання з 01.09.2016 року по 30.06.2018 року. Відповідно до виконавчого листа № 285/4496/15-ц від 24.02.2016 року, виданого Новоград-Волинським міськрайонним судом, відповідач вже сплачував на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку до закінчення навчання сина по 30.06.2016 року. Домовленості про утримання дорослого сина, який продовжує навчання, сторони не досягли. Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання, і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу і право на звернення до суду з таким позовом має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Вказана стаття покладає обовязок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на обох батьків. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Потреба в матеріальній допомозі означає, що сукупний дохід особи не забезпечує їй підтримання нормальної життєдіяльності, яка є критерієм визначення прожиткового мінімуму. Як встановлено в судовому засіданні і слідує з матеріалів справи, спільний син сторін, безкоштовно навчається в Університеті, який розташований в м. Київ; йому не виповнилось 23 років та він додатково потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків, оскільки обовязок по утриманню дорослого сина не може бути покладений виключно на одного з них. Будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів саме у частці від заробітку, суду надано не було. Також відповідачем не було надано доказів про його незадовільний стан здоровя чи матеріальне становище, наявність інших утриманців тощо. Оскільки відповідач є особою працездатного віку 43 років, має постійне місце роботи та сталий заробіток: працює на посаді слюсаря-ремонтника на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Церсаніт Інвест» в м. Новоград-Волинський Житомирської області (довідка Товариства від 18.01.2016 року), не надає добровільно позивачу матеріальну допомогу на утримання їх спільного повнолітнього сина; будучи повідомленим про дату слухання справи в судове засідання не прибув та не надав жодних заперечень проти позову, суд вважає, що він може сплачувати аліменти на утримання синана період його навчання в Університеті. Враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму на одну особу (з 01.05.2016 року 1 399 грн.); відсутність у [PERSON] інших джерел фінансування, окрім матеріальної допомоги з боку батьків, суд приходить до висновку, що відповідач в змозі сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме як інтересам сина, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання повнолітнього сина, який навчається, на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то в її задоволенні слід відмовити, оскільки мінімальний розмір аліментів, установлений ч.2 ст.182 СК України, застосовується тільки при визначенні розміру аліментів на неповнолітніх дітей. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial