Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ»), обгрунтовуючи вимоги тим,що він займає посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання та спорту у вказаному навчальному закладі.13 вересня 2016 року першим проректором ДВНЗ «ПДТУ» було підписано повідомлення про зміну відносно нього з 14 листопада 2016 року істотних умов праці, шляхом переведення на менший обсяг роботи з 1,0 на 0,5 ставки. При цьому ні наказу ректора ДВНЗ «ПДТУ» про внесення змін у навантаження на 2016-2017 навчальний рік, ані протоколу засідання кафедри шляхом переведення на менший обсяг роботи працівників він не отримував. Вважає, що відповідачем не були дотримані вимоги ст.ст. 97, 247 КЗпП України щодо погодження зміни істотних умов праці з профспілкою, при цьому зміни істотних умов праці були застосовані не до всіх працівників навчального закладу, а вибірково, у тому числі до нього, хоча він є інвалідом ІІІ групи. При цьому, зміна його навантаження, у звязку з різким зменшенням контингенту студентів не є виправданим, оскільки він викладає не лише на І курсі, крім того, на кафедрі фізичного виховання та спорту працюють викладачі пенсійного віку та за строковим трудовим договором, тому перегляд навчального навантаження можна було провести за рахунок даних працівників. Таким чином, з вересня 2016 року заробітна плата нараховувалася йому з розрахунку 0,5 ставки, хоча він двічі звертався з заявою до ректора про надання йому навантаження на 1,0 ставку. Вважає такі дії відповідача неправомірними, та такими, що завдали йому моральну шкоду, тому він був змушений звернутися до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:визнати дії відповідача ДВНЗ «ПДТУ» щодо зміни його істотних умов праці, зокрема попередження про його переведення з 14 листопада 2016 року з 1,0 на 0,5 ставки неправомірними; встановити відсутність змін в організації виробництва і праці у ДВНЗ «ПДТУ»; стягнути з відповідача на його користь судові витрати в розмірі 1600грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 травня 2017 року вирішено питання щодо стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору у розмірі 1920 грн. В апеляційних скаргах [PERSON] та його представник [PERSON] просять скасувати рішення та додаткове рішення, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з*ясування обставин ,що мають значення для справи ,порушення норм матеріального та процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду представник ДВНЗ «ПДТУ»,що діє за довіреністю [PERSON] просила апеляційній скарги відхилити,рішення суду залишити без змін . У судове засідання апеляційного суду [PERSON] та його представник,що діє на підставі довіреності [PERSON] не з*явилися , належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 162,173-174.) [PERSON] надав клопотання про можливість розгляду справи за його відсутністю та відсутністю його представника (а.с. 180). Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представника відповідача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає,що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.3. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення. Згідно ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частин 3,4 статті 32 КЗпП України в звязку із змінами в організації виробництва допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів та найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Виходячи зі змісту цієї норми закону спочатку власником видається наказ про внесення змін в організацію виробництва та праці, в ньому розкривається зміст цих змін в організації виробництва та праці. Конкретні працівники, істотні умови праці яких у звязку із змінами в організації виробництва та праці підлягають зміні, персонально попереджаються про те, що з конкретного дня (але не раніше ніж через два місяці) змінюються істотні умови його праці. Закон не обмежує право працівника в будь-який час змінити своє рішення, скасувати раніше дану згоду на продовження роботи або дати згоду на продовження роботи, скасувавши раніше заявлену відмову від продовження роботи. Безпосередньо перед початком роботи, відповідно до змінених істотних умов праці власник видає наказ, яким нові істотні умови праці кожного працівника та ознайомлює з ним працівника. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 31 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Суд першої інстанції встановив , що [PERSON] прийнятий на посаду викладача кафедри фізичного виховання Приазовського державного технічного університету 01 вересня 1997 року. На підставі наказу від 05 вересня 1997 року № 114-07 з ним укладений терміновий договір (контракт) від 30 серпня 1997 року терміном з 01 вересня 1997 року по 31 серпня 1998 року. Наказом ректора від 01 вересня 1998 року № 103-07 на підставі особистої заяви [PERSON] було продовжено термін дії укладеного термінового трудового договору . З 01 вересня 2002 року позивач займає посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання та спорту ДВНЗ «ПДТУ». На підставі особистої заяви [PERSON] працює на 1,0 ставки старшим викладачем кафедри фізичного виховання та спорту з 01 вересня 2015 року , відповідно до наказу ректора від 01 вересня 2015 року № 177-07. Листом першого проректора ДВНЗ «ПДТУ» від 13 вересня 2016 року позивача було повідомлено, що, у звязку зі зменшенням контингенту студентів та приведенням навчального навантаження по університету у відповідність до п. 7 ст. 22 Закону України «Про вищу освіту» з 14 листопада 2016 року йому буде встановлена ставка в розмірі 0,5 ставки старшого викладача, запропоновано до вищевказаного строку подати заяву про його згоду працювати на 0,5 ставки, а також повідомлено про можливість звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у разі відмови працювати в умовах змінених умов праці . Підписатися в ознайомленні з вищевказаним повідомленням позивач відмовився. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю , суд першої інстанції виходив з того,що трудові права позивача [PERSON] не були порушені, його істотні умови праці не були змінені, оскільки протягом 2016-2017 навчального року він працював та продовжує працювати з навчальним навантаженням 1,0 ставка. Ректором ДВНЗ «ПДТУ» не виносилося жодного наказу та/або розпорядження про зміну відносно [PERSON] істотних умов праці, зокрема зменшення його навчального навантаження з 1,0 на 0,5 ставки. [PERSON] протягом 2016-2017 навчального року було встановлено навчальне навантаження в розмірі 1,0 ставки та заробітна плата останнього нараховувалася та виплачувалася відповідно до встановленого навчального навантаження, що підтверджується протоколом засідання викладачів кафедри фізичного виховання та спорту № від 14.09.2016 року, довідкою № 42 від 28.03.2017 року, виданою начальником ВК ДВНЗ «ПДТУ», табелями обліку робочого часу за вересень 2016 року січень 2017 року. Повідомлення про зміну навчального навантаження позивача від 13 вересня 2016 року не є адміністративно-розпорядчим документом та само по собі не створювало жодних правових наслідків стосовно позивача. Висновки суду ,з якими погоджується і апеляційний суд , узгоджуються з перевіреними матеріалами справи. Суд першої інстанції розглядаючи справу повно всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку, правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного правового висновку щодо їх необґрунтованості. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом першої інстанції не було встановлено порушень законних прав позивача, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки істотні умови праці позивача не змінювались ,протягом 2016-2017 навчального року позивач працював старшим викладачем на 1,0 ставки і йому нарахована і виплачена заробітна плата у повному обсязі . Доводи апеляційних скарг в частині запровадження змін в організації виробництва і праці не є слушними . Рішення про зміну істотних умов праці ,а саме наказу ,що є видом розпорядчого документа,роботодавцем не виносилося . Суд першої інстанції ретельно дослідив доводи позивача в цій частині його вимог,правильно оцінив докази по справі , дав їм належну оцінку ,та прийшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав у задоволенні позову . Суд знаходить неспроможними доводи апеляційної скарги в цій частині. Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи. Наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду не спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції . Апеляційним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду від 30 березня 2017 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення від 30 березня 2017 року відсутні. Разом з тим, апеляційний суд не погоджується в повній мірі з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору у розмірі 1920 грн., та вважає необхідним додаткове рішення суду від 05 травня 2017 року змінити виходячи з наступного. Як вбачається з оскаржуваного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2017 року, судом не вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами передбачений статтею 88 ЦПК України. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України в резолютивній частині рішення суду зазначається висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю або частково, висновок суду по суті позовних вимог, розподіл судових витрат, строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Пунктом 4 частини 1 статті 220 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не сплачував судовий збір при поданні позовної заяви, посилаючись на п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» № 3674 VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями № 484 - VIII від 22 травня 2015 року та № 629 VIII від 16 липня 2015 року (далі Закон). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону ( в редакції на час звернення позивача до суду з позовом 21 жовтня 2016 року ) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року , в якому відповідна заява або скарга подається до суду ,- у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі . Згідно вимог ст. 9 Закону судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Статтею 5 Закону визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], відповідно до заяви про уточнення позовних вимог , просив суд : - визнати дії відповідача ДВНЗ «ПДТУ», щодо зміни його істотних умов праці, зокрема попередження про його переведення з 14 листопада 2016 року з 1,0 на 0,5 ставки неправомірними;- встановити відсутність змін в організації виробництва і праці у ДВНЗ «ПДТУ»; - стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Відповідно п. 2 ч. 3 ст. 6 Закону у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Враховуючи викладене, за подання до суду позову ( мінімальна заробітна плата на 2016 рік- 1378 грн.) сплачується судовий збір : за три вимоги немайнового характеру у розмірі 1653,60 грн. (1378 х 0,4= 551,20 х 3 = 1653, 60 грн.). З урахуванням того , що суд помилився у проведені розрахунку та прийняв до уваги редакцію частини першої статті 4 у редакції Закону України від 06.12.2016 року №1774-VII -розмір від прожиткового мінімуму для працездатних осіб , а не відповідний розмір від мінімальної заробітної плати на 2016 рік , в якому відповідна заява подана до суду , додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 травня 2017 року підлягає зміни, із стягненням з позивача на користь держави суму судового збору у розмірі 1653 грн.60 коп. Доводи апеляційної скарги щодо пільги по сплаті судового збору при поданні позову не грунтуються на вимогах ст.5 Закону України « Про судовий збір». Відповідно до п.9 ст.5 Закону України « Про судовий збір « від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди 1 та 2 груп,законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів . Позивач ,згідно з пенсійним посвідченням серії ААЄ № 575798 від 31 серпня 2011 року є інвалідом 3 групи загального захворювання,отже немає законних підстав для звільнення його від сплати судового збору . Крім того,апеляційний суд зазначає,що питання про судові витрати оплати [PERSON] судового збору за подання апеляційної скарги, відстроченого ухвалою апеляційного суду від 23 травня 2017 року на стадії її прийняття ,було вирішено до закінчення апеляційного розгляду справи та ухвалення судового рішення у справі (а.с. 132-133) . Вказана ухвала апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року отримана [PERSON] 31 травня 2017 року,про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.152). Проте, документа, який підтверджує його оплату не надано. Таким чином є підстави для вирішення питання про стягнення з [PERSON]на користь держави на розрахунковий рахунок 31212206780015, код класифікації доходів бюджету 22030101, МФО 834016 , Банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач - Артемівське УК/м. Артемівськ/22030101 судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2017 року у розмірі 1 818 грн. 96 коп. (1378 х 0,4= 551,20 х 3 = 1653, 60 х 110% = 1818, 96) на підставі п.6 ч.2.ст.4 Закону України « Про судовий збір «№ 3674 VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями № 1774 - VIII від 06 грудня 2016 року .

Outcome: partial