Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління служби безпеки України у м. Києві та Київській області, третя особа - державне підприємство «Національні інформаційні системи», у якому просив звільнити з-під арешту належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], який накладений постановою слідчого відділу УСБ у м. Києві ст. лейтенанта юстиції Р. Карпинця, заявник обтяження Управління Служби безпеки України в м. Києві у межах кримінальної справи № 1603 від 20 серпня 2010 року; вилучити реєстраційний номер обтяження арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зареєстрованого 20 серпня 2010 року за № 10165769 реєстратором Шостою Київською державною нотаріальною конторою. На обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що арешт на належну йому квартиру було накладено в межах кримінальної справи, порушеної щодо нього за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 309 КК України, яка була закрита за відсутністю в його діях складу злочину. На даний час кримінальне провадження перебуває в архіві Солом'янського управління ГУНП м. Києва, проте, органом, який ініціював питання накладення арешту, при закритті кримінального провадження не було вирішено питання про зняття арешту на квартиру позивача, що порушує його права, перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представник відповідача, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, не повідомив про причини неявки. Представник третьої особи надав письмові пояснення на позов, вказавши, що підприємство не уповноважене здійснювати будь-які реєстраційні дії у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, просив врахувати ці обставини при ухваленні рішення та покладався на розсуд суду при вирішенні справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 лютого 2008 року [NUMBER] (а.с. 5). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна від 23 березня 2018 року на квартиру позивача накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 10165769, зареєстровано 20 серпня 2010 року реєстратором Шоста київська державна нотаріальна контора на підставі постанови про накладення арешту б/н від 20 серпня 2010 року слідчого слідчого відділу УСБ у м. Києві ст. лейтенанта юстиції Р. Карпинець; заявник та обтяжувач - Управління Служби безпеки України у м. Києві (а.с. 6). З пояснень позивача вбачається, що арешт на належну йому квартиру було накладено постановою слідчого в межах кримінальної справи № 1603, порушеної щодо нього за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 309 КК України, яка в подальшому була закрита за відсутністю в його діях складу злочину. Згідно з відповіддю прокуратури м. Києва від 25 вересня 2013 року [PERSON] повідомлено, про те, що постановою старшого слідчого СВ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області Карпинця Р.В. від 30 липня 2013 року кримінальне провадження за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 305 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В частині вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 309 КК України кримінальне провадження направлено за підслідністю для організації подальшого розслідування до прокуратури Шевченківського району м. Києва (а.с. 9) Згідно з постановою заступника начальника слідчого відділення Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві від 13 червня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 2201311000000199 від 13 червня 2013 року, також закрито у зв'язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 309 КК України. Разом з тим, арешт на квартиру позивача так і не було знято. У березні 2014 року [PERSON] звернувся до Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві із клопотанням про скасування арешту з належної йому квартири, посилаючись на ті обставини, що необхідність у застосуванні такого заходу як арешт майна відпала, оскільки кримінальна справа відносно нього закрита. На зазначене клопотання заступником начальника слідчого відділення Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві [PERSON] листом від 03 вересня 2014 року повідомлено про те, що 13 червня 2014 року у кримінальному провадженні № 2201311000000199 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 309 КК України винесено постанову про закриття на підставі ст. 110, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Крім того, в даному провадженні слідчим Служби безпеки України було винесено постанову про закриття кримінального провадження за злочин, передбачений ч. 3 ст. 305 КК України, за яким [PERSON] раніше притягувався до як обвинувачений, а справу направлено до СВ Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві за підслідністю. В рамках розслідування зазначеного злочину слідчим Служби безпеки України було винесено постанову про накладення арешту на майно - належну [PERSON] квартиру, а слідчий відділ Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 2201311000000199 в межах якого арешт на будь-яке майно не накладалось (а.с. 18). У зв'язку з тим, що арешт на належну позивачу квартиру так і не було скасовано при вирішенні питання про закриття кримінального провадження, позивачем перед судом в порядку цивільного судочинства порушено питання про звільнення його квартири з-під арешту, який накладений постановою слідчого відділу УСБ у м. Києві ст. лейтенанта юстиції Р.\~Карпинця від 20 серпня 2010 року, в межах кримінальної справи, яка була порушена щодо нього. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, в силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення її майна з-під арешту і законодавство про захист права власності поширюється на ці відносини. Разом з цим, судом установлено, що арешт на квартиру позивача був накладений у 2010 році постановою слідчого відділу УСБ у м. Києві у ході розслідування кримінальної справи, яка була порушена щодо позивача [PERSON] Отже, він був учасником кримінального провадження і арешт на його квартиру був накладений слідчим у період, коли був чинним Кримінальний процесуальний Кодекс України 1960 року, тому слідчий, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження за правилами, встановленими, що діяв на час вчинення відповідних процесуальних дій, повинен був вирішити питання про скасування арешту з майна [PERSON], оскільки за змістом п. 9 розділу XI Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. За таких обставин питання зняття (скасування) арешту з майна позивача, накладеного в межах кримінальної справи, повинно вирішуватись в порядку, що діяв до набрання чинності новим КПК України, тобто в порядку КПК України від 1960 року і відноситься до компетенції слідчого, який його накладав, тому позивачу потрібно звертатися за вирішенням цього питання до Служби безпеки України, а не до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Отже, судом установлено, що законом визначений інший порядок зняття (скасування) арешту з такого майна і це питання повинно вирішуватись в порядку, визначеному КПК України 1960 року, а законодавство про захист права власності позивача не поширюється на ці відносини, тому підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed