Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначила, що позивачу на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3104, на праві приватної власності належить 41/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 573 кв.м. з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами. На початку липня вона вирішила відчужити зазначену частину домоволодіння, для чого звернулась до приватного нотаріуса. Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб від 10 серпня 2021 року № 14/5-12076, на запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фартушної Т.М., за адресою: [ADDRESS] (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 серпня 2021 року зареєстровані 3 особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28.01.2003 року по теперішній час; онук - [PERSON] , [INFO] , тимчасово зареєстрований з 18.07.2006 року по 18.07.2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня; онука - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22.06.2018 року по теперішній час. Однак, онук - [PERSON] не проживає за зареєстрованою адресою ще з 18 липня 2007 року, оскільки в 2007 році переїхав проживати та працювати до Російської Федерації у місто Москва. Зв`язку з ним не має. Доказом того, що він не проживає за зареєстрованою адресою понад один рік без поважних причин є Акт про непроживання особи за місцем реєстрації №1 від 12.08.2021 року, складений за участі власника домоволодіння та сусідами. Щодо онуки [PERSON] , то вона була реєстрована за адресою: [ADDRESS] , лише по проханню її дочки [PERSON] . Фактично онука [PERSON] не проживала за адресою: [ADDRESS] , із самого початку реєстрації, а саме з 22 червня 2018 року. Зазначене підтверджується Актом про непроживання особи за місцем реєстрації № 1 від 12 серпня 2021 року, складений за участі власника домоволодіння та сусідами. Відповідачі не проживають в даному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинилось, непроживання в зазначеному будинку є їх вибором. Тим паче, відповідачі на зв`язок не виходять, їх доля позивачу не відома. Позивач є пенсіонером з 24 січня 2007 року, наразі потребує постійного догляду, тому має на меті продати належну їй частину домоволодіння та переїхати за кордон до своєї дочки у Німеччину. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3104, на праві приватної власності належить 41/100 частина домоволодіння [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 573 кв.м. з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами (а.с. 4). Право приватної власності [PERSON] на вищевказану частину домоволодіння зареєстровано в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 645 за реєстровим № 4287-68, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 15 січня 2003 року (а.с. 5). У відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-12076 від 10 серпня 2021 року зазначено, що відповідно до наявних даних будинкової книги та наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: [ADDRESS] (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 вересня 2021 року зареєстровані три особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28 січня 2003 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , тимчасово зареєстрований з 18 липня 2006 року по 18 липня 2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22 червня 2018 року по теперішній час (а.с. 6). При цьому, у позовній заяві позивач наполягала на тому, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 18 липня 2007 року, а відповідач [PERSON] взагалі за цією адресою не проживала, їх особистих речей у будинку немає, участі в утриманні будинку відповідачі не несуть. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , пред`явлені до [PERSON] , суд виходить з наступного. З відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 27 жовтня 2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , з 22 червня 2018 року значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). При цьому, з Акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 серпня 2021 року, складеного [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) та позивачем [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS] фактично не проживають: [PERSON] , [INFO] , починаючи з 2007 року і по дату складання акту; [PERSON] , [INFO] , починаючи з 22 червня 2018 року і по дату складання акту (а.с. 7). У відповідності зі статтею 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , оскільки не проживає там понад один рік, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Таким чином, оцінивши докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , та вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] в цій частині задовольнити. Що стосується позовних вимог в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в редакції, що діяв станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, тобто станом на 23 жовтня 2021 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05 листопада 2021 року, який набрав чинності 01 грудня 2021 року, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У пункті 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» закріплено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. Будь-яких доказів того, що рішення суду про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде виконане та вказана особа не буде знята з реєстраційного обліку позивачем суду не надано, а тому вимоги позивача [PERSON] в цій частині є передчасними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , пред`явлені до [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Однак, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що на теперішній час відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований у будинку, який належить на праві власності позивачу, а саме за адресою: [ADDRESS] . Так, як вже було зазначено вище, у відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-12076 від 10 серпня 2021 року зазначено, що відповідно до наявних даних будинкової книги та наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: [ADDRESS] (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 вересня 2021 року зареєстрований, зокрема, [PERSON] , [INFO] , - тимчасово зареєстрований з 18 липня 2006 року по 18 липня 2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня (а.с. 6). Але, з відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 27 жовтня 2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , не значиться (а.с. 14). При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Оскільки матеріали справи не містять допустимих та достатніх доказів того, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим у будинку [ADDRESS] , який належить на праві власності позивачу, та не доведено, що відповідачем [PERSON] порушено право позивача [PERSON] на користування та розпорядження нерухомим майном останньої, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] , пред`явлених до [PERSON] , слід відмовити за недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.ст. ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та

Outcome: partial