Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

у жовтні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Кийтранс-2005» №33 від 04.03.2020 «Про звільнення з роботи» щодо звільнення з роботи [PERSON] , поновити позивача з 04.03.2020 на посаді водія автотранспортних засобів кат. D в ТОВ «Кийтранс-2005», стягнути з ТОВ «Кийтранс-2005» на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 04.03.2020 по день ухвалення рішення в цій справі та допустити негайне виконання судового рішення по справі в частині поновлення на роботі позивача . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 26.08.2020 позивачу стало відомо, що ТОВ «Кийтранс-2005» було видано наказ №33 від 04.03.2020 про звільнення з роботи згідно якого позивача було звільнено з посади водія автотранспортних засобів кат. D, про зазначену обставину позивачу стало відомо із відповіді на адвокатський запит, оскільки ані копії наказу про звільнення, ані трудової книжки відповідач не видавав, а також позивач стверджує, що заяви про звільнення за власним бажанням він не писав та не збирався звільнятися, також позивач зазначив, що лише по телефонному режимі йому було повідомлено начебто про його звільнення із ТОВ «Київтранс-2005», без повідомлення дійсних причин такого звільнення. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 46). 18.01.2021 від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду визначений ст. 233 КЗпП України, а також зазначив, що звільнення позивача відбулося у відповідності у відповідності з чинним законодавством за його заявою від 04.03.2020 на підставі ст. 38 КЗпП України та цього ж дня до його трудової книжки було внесено запис про звільнення, при цьому відповідачем не було висловлено заперечень щодо розірвання трудового договору до закінчення двотижневого строку, разом з тим позивач не повідомив про намір продовжити працювати у ТОВ «Кийтранс-2005» та відкликати заяву про звільнення з роботи, а також позивач ні 05.03.2020 на в наступні дні не з`являвся у ТОВ «Кийтранс-2005» і ніяких заперечень про своє звільнення не повідомив. Через відсутність позивача на робочому місці працівниками відділу кадрів на адресу позивача було відправлено лист-повідомлення з проханням з`явитися до відділу кадрів для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки, проте зазначений лист було повернуто на адресу ТОВ «Кийтранс-2005» через те, що одержував не проживає на даною адресою, на підставі чого позивач не подав належних та допустимих доказів, які б підтверджували. Що звільнення відбулося без законної підстави. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадженні, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01.09.2007 на підставі наказу №134 [PERSON] було прийнято з 01.09.2007 на посаду водія категорії «Д» маршрутного таксі. З оплатою згідно штатного розкладу у ТОВ «Киїтранс-2005». 04.03.2020 [PERSON] подав заяву в якій просив звільнити його за власним бажанням. 04.03.2020 на підставі наказу №3 виданого ТОВ «Киїтранс-2005» [PERSON] водія автотранспортних засобів кат. D звільнено за власним бажанням згідно ст.. 38 КЗпП України. ТОВ «Киїтранс-2005» було надіслано на адресу позивача, а саме: [ADDRESS] лист №219 від 05.03.2020 в якому відповідач просив звернутися на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримати трудову книжку у відділу кадрів за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Остапа Вишні, 1. Зазначений лист 10.03.2020 повернувся на адресу відправника у зв`язку із «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача. 13.03.2020 позивач звернувся до ТОВ «Киїтранс-2005» із заявою в якій зазначив, що правові підстави для його звільнення в односторонньому порядку відсутні, він заяву про звільнення не писав, а тому просив пред`явити у разі наявності оригіналу заяви про звільнення, поновити його на роботі у зв`язку із незаконності його звільнення. У відповідь на заяву позивача від 13.03.2020 ТОВ «Киїтранс-2005» повідомило його листом від 16.04.2020 №230 про те, що вся інформація про трудову діяльність та документи зберігаються в особовій справі працівника, тому для ознайомлення із заявою про звільнення з роботи, запропоновано позивачу з`явитися до відділу кадрів підприємства після закінчення строку дії карантину встановленого КМУ, попередньо узгодивши дату та час за телефоном [NUMBER] . 06.08.2020 адвокат Дем`янчук Г.В. звернулася інтересах позивача до ТОВ «Киїтранс-2005» із адвокатським запитом в якому просила повідомити причин не допуску позивача до роботи ат повідомити про причини не нарахування за позивачу заробітної плати (а. 15-17). У відповідь на адвокатський запит від 06.08.2020 ТОВ «Киїтранс-2005» листом від 21.08.2020 №1120 повідомило, що 04.03.2020 [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. До вказаного листа було додано витяг з наказу №33 від 04.03.2020 (а.с. 18-20). Крім цього 09.09.2020 адвокат Дем`янчук Г.В. звернулася інтересах позивача до ТОВ «Киїтранс-2005» із адвокатським запитом в якому просила надати копію заяви [PERSON] від 04.03.2020 про звільнення; довідку пр. доходи та довідку пр. середньомісячний заробіток позивача (а.с. 22-24). У відповідь на адвокатський запит ТОВ «Киїтранс-2005» листом від 17.09.2020 №457 зазначив, що не викоання вказаного адвокатського запиту підприємством надсилаються витребувані документи, крім копії заяви [PERSON] пр. звільнення, оскільки відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» дана інформація є конфіденційною (а.с. 25). Згідно довідки пр. доходи [PERSON] у ТОВ «Киїтранс-2005» загальна сума доходу за період з 01.03.2019 по 04.03.2020 становить 54221 грн 95 коп. (а.с. 26). Згідно довідки про доходи [PERSON] загальна сума доходу за період з 01.01.2020-29.02.2020 середньомісячний заробіток складає 4755 грн 00 коп. (а.с. 27). Згдіно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться,якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Таким чином судом достовірно встановлено, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно з ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У ст. 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма ст. 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Як було встановлено раніше [PERSON] дізнався про своє звільнення 04.03.2020, оскільки його було повідомлено у телефонному режимі заступником начальника відділом експлуатації про те, що з 05.03.2020 його було звільнено з посади водія у ТОВ «Кийтранс-2005», а звернувся позивача до суду із захистом свого права 08.09.2020 про що свідчить штемпель на конверті (а.с. 34). Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС у справі № 751/1198/18 від 02.12.2020 що наслідки пропуску строків звернення до суду у трудових спорах застосовуються судом навіть за відсутності заяви відповідача. Враховуючи положення ст. 233 КЗпП України, у позивача почався перебіг строку на звернення до суду із цим позовом з 04.03.2020 коли він дізнався про своє звільнення, при цьому позивачем не було зазначено поважність причин пропуску строку на звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. За наведених обставин, судом встановлено, що після написання заяви про звільнення, позивач її не відкликав, жодного доказу на підтвердження того, що його звільнено неправомірно матеріали справи не містять, що дає підстави дійти висновку, що всі наведені докази підтверджують волевиявлення позивача на звільнення. При цьому суд зауважує, що позивачем пропущено місячний строк визначений ст. 233 КЗПП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору, а поважність причин пропуску такого строку судом із наданих позивачем доказів встановити не є можливим. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 89 ЦПК України) З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є необґрунтованим, а тому не вбачає передбачених законом підстав для їх задоволення. Відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed