Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

У жовтні 2018 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Виклад обставин та зміст позовних вимог, з якими звертається позивач В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.12.2010 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 18 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. Також, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Однак, у порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав, тому станом на 10.09.2018 року заборгованість відповідача з урахуванням заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом, пені, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова), складає 21 268 (двадцять одну тисячу двісті шістдесят вісім) грн. 85 коп. Представник позивача просить стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості та судовий збір у розмірі 1762 грн. Позиція відповідача щодо заявлених позовних вимог 19 березня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову виходячи із наступного. Так, 27 грудня 2010 року [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав відповідну заяву. Протягом майже 7 років відповідач користувався банківськими послугами, жодних претензій зі сторони позивача не отримував. Проте, у 2017 році активно користуючись наданою кредитною карткою помітив, що позивач щомісячно почав знімати з картки платежі за споживчим кредитом «Оплата частинами». Однак, жодної інформації про придбання товару за рахунок кредитних коштів на телефон, на адресу чи в іншому порядку відповідачу не надходило. 13 листопада 2017 року [PERSON] погасив усю заборгованість за кредитною карткою, проте 17 листопада 2017 року позивач двома траншами перерахував кошти з кредитного рахунку невідомому «Продавцеві» за «товар», який відповідач не придбавав. Того ж дня (17 листопада) або наступного, відповідач звернувся із відповідною заявою до відділення ПриватБанку та повідомив про шахрайські дії невідомих осіб стосовно нього, про що працівником банку було зафіксовано дане звернення шляхом внесення до внутрішньої інформаційної системи інформації щодо шахрайських дій. Лише зі спілкування з працівниками АТ КБ «ПриватБанк» через ресурс «Допомога online» відповідач дізнався про «укладення» двох договорів за № [NUMBER] та № [NUMBER] з придбання двох мобільних телефонів Samsung Galaxy А5 2017 DUOS SM-А520 Black зі щомісячним погашенням 1 599,88 грн. за кожен телефон. 02 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Дарницького УП ГУНП в м. Києві з повідомленням про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Це звернення було зареєстровано до ЖЕО Дарницького УП ГУНП в м. Києві за № 89670 та приєднано до кримінального провадження №12017100020002313, від 28.02.2017 р. Крім того, відповідач заперечує укладення 17 липня 2017 року між ним та Інтернет-супермаркетом Rozetka.ua (чи будь-якою фізичною особою-підприємцем, яка може діяти від його імені), як «продавцем», договору/договорів купівлі-продажу двох мобільних телефонів Samsung Galaxy А5 2017 DUOS SM А 520 Black. Таким чином, відповідач вважає, що він не має виконувати те зобов`язання, яке на себе не брав, і сплачувати за товар, який не придбавав, та яким не володіє, тому з огляду на вищевикладені обставини просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Позиція позивача щодо поданого відзиву на позовну заяву 02 травня 2019 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає наступне. [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав відповідну заяву № б/н від 27 грудня 2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 18 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач вважає, що кредитний договір укладений відповідно до норм діючого законодавства, є чинним, а у зв`язку із тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості відповідачем, таким, що не виконаний належним чином. Із наданої позивачем виписки з карткового рахунку (де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт) вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже, отримав картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів видно, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором, тому й виникла заборгованість перед банком. Крім того, згідно п. 2.1.1.14 Умов та правил надання банківських послуг, банк надає можливість клієнтам, які мають кредитну картку ПАТ КБ «ПриватБанку» скористатися сервісом «Оплата частинами». Оскільки сервіс «Оплата частинами» не є окремим кредитним договором, а тільки додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається. Позивач стверджує, що заяв, дзвінків у Банк від Клієнта про втрату кредитної картки, за допомогою якої була оформлена послуга «Оплата частинами» не надходило, тому вважає, що оформлення вищевказаної послуги було здійснено саме Клієнтом. Більш того, з виписки видно, що Клієнт неодноразово здійснював переказ коштів на погашення заборгованості зі своєї карти, також з картки неодноразово здійснювалося поповнення фінансового телефону, що також підтверджує отримання і користування карткою, а також оформлення послуги оплати частинами саме Клієнтом. У зв`язку із вищевикладеним, обставини, на які посилається відповідач у відзиві не відповідають дійсності, тому позивач наполягає на своїх позовних вимогах та просить їх задовольнити у повному обсязі. 09 серпня 2019 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив, у якому відповідач зазначає наступне. Виписка з банківського рахунку, яку надає позивач, та посилається на неї як на доказ, містить відомості лише про рух грошових коштів, а не факт оформлення послуги «Оплата частинами». Відповідач зауважує, що він не повідомляв позивача про втрату кредитної картки, оскільки такого не було, а лише стверджував і повідомив позивача, а пізніше правоохоронні органи, про вчинення щодонього шахрайських дій шляхом безпідставного списання з його картки коштів за товар, який він не придбавав. Крім того, позивач у своїй відповіді на відзив не спростував і не надав жодних доказів, які б підтверджували укладення договорів від 17 липня 2017 року на придбавання мобільних телефонів. 02 вересня 2019 року до суду надійшла відповідь представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» на заперечення [PERSON] . Позивач зазначає, що згідно Умов та правил надання банківських послуг Клієнт повинен вчинити певні дії для того, щоб підключити послугу «Оплата частинами», а тому такі дії прирівнюються до заяви на відкриття карткового рахунку для отримання кредиту по сервісу «Оплата частинами». Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг Клієнт доручає Банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті в кількості і розмірі, зазначеному в кредитному договорі, який є невід`ємною частиною цих Умов. Позивач стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач звернувся до Банку у передбачений договором строк для оскарження операцій, здійснених за допомогою карти. Крім того, відповідач не звертався до Банку з дорученням про постанову карти в СТОП-ЛИСТ платіжної системи, або з вимогою про блокування картки. Тому, з огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку судового засідання направив клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Також, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обставини справи, що встановлені судом 27 грудня 2010 року [PERSON] (далі - Позичальник) звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, а саме грошових коштів, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.7). З вищевказаної анкети-заяви видно, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. На обґрунтування своїх вимог позивачем додано до позову Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» і «Тарифів Банку», розрахунок заборгованості, а також виписку по рахунку за період з 01.12.2010 по 15.04.2019. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 10.09.2018 року у відповідача виникла заборгованість, яка становить 21 268 (двадцять одну тисячу двісті шістдесят вісім) грн. 85 коп. та складається із: -13 462,88 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; -6 781,49 грн. - нарахована пеня; а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: -500 грн. - штраф (фіксована частина) -988,99 грн. - штраф (процентна складова). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Із аналізу вказаної норми чинного законодавства слідує, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідність до вимог ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповіднодо умов договору та умов цього Кодексу. У відповідність до вимог ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Як передбачено ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, при підписанні 27.12.2010 р. анкети-заяви між банком та відповідачем, як фізичною особою - споживачем банківських послуг, виникли договірні правовідносини, які регулюються положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року. Однак, дослідивши вказану анкету-заяву від 27.12.2010 р., суд вважає, що при укладенні договору із [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, з огляду на наступне. Надаючи оцінку анкеті-заяві суд встановив, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, окрім персональних даних відповідача, його адреса реєстрації, контактний номер телефону, наявності майна, сімейного статусу та соціального статусу. Зокрема, із позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути складові кредитного договору, а саме заборгованість за відсотками, пенею та штрафами за несвоєчасну сплату кредиту. Хоч відповідач і заперечує проти отримання кредиту за сервісом «Оплата частинами», проте із розрахунку заборгованості та наданої позивачем виписки по рахунку видно, що тіло кредиту відсутнє, а є лише нараховані відсотки, пеня та штрафи. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Із аналізу вищевказаних норм випливає, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на такі, які встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договором (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, дослідивши підписану сторонами 27 грудня2010 року анкету-заяву про приєднання до Умові та Правил надання банківських послуг, судом встановлено, що в ній відсутня сума отриманого кредиту та не зазначена процентна ставка за користування коштами. Крім того, у цій анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 грудня2010 року, АТ КБ «Приватбанк» надає та посилається на Витяг з «Тарифів Банку», Витяг із «Умов та правил надання банківських послуг» та Виписку по рахунку. Однак, суд не може прийняти до уваги вказані докази, так як матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що при укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. За змістом вказаної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Однак, суд вважає, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 грудня2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 жовтня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд керується ч. 6 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що Витяг з «Умов та правилам надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які розміщені на банківському сайті: www.privatbank.ua, та містяться у матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 грудня2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. До такого висновку прийшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року (№ 14-131цс19). Крім того, відповідач категорично заперечував проти отримання кредитних коштівна придбання мобільних телефонів у вигляді підключення послуги «Оплата частинами». На думку суду, позивач не надав належних доказів того, що послуга «Оплата частинами» надана відповідачу на його прохання та за його згодою, та відповідач використав кредитні кошти у власних цілях. Так, позивач посилається на те, що 17.07.2017 р. направив відповідачу 2 смс-повідомлення про підтвердження підключення послуги Клієнту. Проте, ці доводи нічим не підтверджені. Більше того, зі змісту листа Приватного акціонерного товариства «Київстар» вбачається, що «Згідно даних інформаційних систем Компанії, 17.07.2017 року не зафіксовано вхідні та вихідні дзвінки і СМС-повідомлення, що надходили на номер [NUMBER] .» (а.с. 149-150). Також, на підтвердження придбання товару та отримання відповідачем кредитних коштів до матеріалів справи долучено копію чеку, роздрукованого в POS-терміналі. Проте, даний розрахунковий документ не містить ні назви і місцезнаходження продавця, ні номеру його рахунку, ні його коду, ні назви товару, тому такий чек не може бути належним доказом придбання відповідачем товару (мобільних телефонів) шляхом підключення послуги «Оплата частинами». З огляду на викладені обставини, врахувавши норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed