Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.06.2019 року по 25.10.2019 року у розмірі 2 420 540 грн. 24 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2016 року № 349 «Про зміну складу правління ПАТ «Українська залізниця» позивача було введено до складу правління ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця». На виконання вказаної постанови та рішень Наглядової ради АТ «Укрзалізниця» 02.09.2016 року між відповідачем та позивачем було укладено контракт. Відповідно до п.п. 3 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року № 815» від 05.06.2019 року вирішено вивести позивача зі складу правління АТ «Укрзалізниця», припинивши відповідно до п. 5 ч. 1. ст. 41 КЗпП України його повноваження як члена правління. Наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 14.06.2019 року № 1225/ос про припинення трудового договору (контракту) позивача звільнено з посади члена правління на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, з яким позивач був ознайомлений в цей же день. Укладаючи контракт з відповідачем позивач справедливо розраховував на отримання заробітної плати у розмірі, передбаченому контрактом, із виплатою у порядку, визначеному чинним законодавством України, статутом АТ «Укрзалізниця» та контрактом. Однак позивачу в день звільнення не було виплачено квартальну та річну премії за 2016 рік, які є складовою заробітної плати і які була передбачена контрактом. Лише на засіданні Наглядової Ради АТ «Укрзалізниця» 19.06.2019 року згідно з витягом з протоколу від 17.09.2019 року № А-12/56 прийнято рішення про схвалення досягнутих показників відносно карт оцінки результатів праці за 2016 рік, що є підставою для прийняття Правлінням товариства рішення про нарахування та виплату членам правління попереднього складу річної премії за 2016 рік, зокрема позивача у розмірі 1 469 498,00 грн. Фактично ж виплачено позивачу вказану винагороду за 2016 рік було лише 25.10.2019 року. Таким чином, роботодавцем не виконано вимоги ст. 116 КЗпП України про виплату при звільненні всіх сум, що належать позивачу від підприємства в день звільнення із затримкою такої виплати до 25.10.2019 року, то на роботодавця покладається відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою від 09.10.2020 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 27.11.2020 року (а.с. 48). 20.11.2020 року від представника відповідача - Коротун О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що статус позивача, як члена виконавчого органу товариства значно відрізняється від статусу найманих працівників АТ «Укрзалізниця». Крім того, виходячи зі змісту контракту, позивач мав право на щомісячну премію в розмірі посадового окладу у сумі 415 000 грн. Що стосується інших видів винагород у формі квартальних та річних премій, матеріальної винагороди за ефективне управління майном, то ці виплати не є фіксованими та встановлюються при певних обставинах за рішенням Наглядової ради АТ «Укрзалізниця». При цьому, жодним нормативним актом, крім контракту не передбачена система виплат премій на підставі Картки оцінювання результатів праці члена правління, і таким чином не встановлено будь-яких часових обмежень щодо прийняття відповідного управлінського рішення. Крім того, позивачем не надано доказів, що ним з дати призначення на посаду члена правління вчинялись дії щодо зміни порядку нарахування премії згідно з умовами контракту, як то звернення до суду про вирішення корпоративного спору, ініціювання внесення змін до контракту, припинення повноважень члена правління з підстав невиконання компетентними органами управління АТ «Укрзалізниця» своої компетенції тощо. Також послався на пропущення позивачем строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався 14.06.2019 року, а до суду за захистом своїх прав звернувся лише 06.10.2020 року, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду. (а.с. 61-76). Ухвалою суду від 12.02.2021 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.02.2021 року (а.с. 130). Ухвалою суду від 02.04.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.06.2021 року (а.с. 137). 02.04.2021 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої укладення контракту не звільняє роботодавця від обов`язку дотримуватися всіх основних гарантій трудових прав працівника. При цьому, посилання представника відповідача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 711/5711/16-ц не стосуються правовідносин, які виникли в даній справі, оскільки різняться за предметом позову, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин. Крім того, посилання відповідача на те, що позивач не ініціював питань в судовому порядку щодо зміни порядку нарахування премій шляхом звернення до суду не відповідає дійсності, оскільки позивачем протягом тривалого часу вчинялись дії щодо виплати нарахованої та затвердженої усіма структурними підрозділами АТ «Укрзалізниця» річної премії за 2016 рік в позасудовому порядку. При цьому, відповідач не спростував той факт, що грошові кошти, що становлять річну премію за 2016 рік перераховано 25 жовтня 2019 року, в той час як контрактом передбачено, що товариство зобов`язується забезпечувати умови оплати праці, норми робочого часу і часу відпочинку до цього контракту і законодавства, виплачувати члену Правління винагороду (заробітку плату та інші виплати що належать до фонду оплати праці) на умовах цього контракту. Також зазначив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, твердження представника відповідача, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця та є компенсаційною виплатою працівнику взагалі не стосується предмету спору у дані справі, оскільки не постає питання щодо будь-яких виплат позивачу за вимушений прогул, а про невиплату позивачу заробітної плати у повному обсязі, зокрема, премії. 28.04.2021 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшли письмові доповнення до відповіді на відзив на позовну заяву, відповідно до яких послалась на постанову Верховного Суду у справі № 757/1997/20-ц, яка є аналогічною даної справи, відповідно до якої при розгляді справи необхідно дослідити період, за який стягується середній заробіток, а також обчислити його розмір та будь-яких інших вказівок щодо того, що премія за 2016 рік не є частиною заробітної плати не надано. 20.05.2021 року представник відповідача - Коротун О.М. подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав на те, що правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством, тому для посадової особи - члена Правління акціонерного товариства. Існує, зокрема законодавчо визначена система винагороди за виконану роботу, яка є відмінною від системи оплати праці інших працівників підприємства. Разом з тим, обґрунтування позовних вимог фактично зводиться до оскарження рішення як Наглядової ради так і Правління АТ «Укрзалізниця», які діють на підставі делегованих загальними зборами повноважень. Крім того, в день звільнення позивачу були виплачені всі належні виплати, що підтверджується платіжною відомістю за жовтень 2019 року та платіжне доручення від 25.10.2019 року. Щодо премії за 2016 рік, то відповідні гроші не належали позивачу на дату його звільнення, оскільки не вибули з володіння АТ «Укрзалізниця» за рішенням компетентних органів управління товариством. Таким чином, на грошові кошти у вигляді премії за 2016 рік у сумі 1 469 498,00 грн. позивач не мав права станом на дату свого звільнення та таке право він набув після прийняття відповідного управлінського рішення компетентних органів управління товариством. Також послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, відповідно до якої середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених в позові та запереченні на відзив відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд дійшов висновку про відмову задоволені позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 02.09.2016 року між ПАТ «Укрзалізниця» та [PERSON] укладено контракт, який є особливою формою строкового трудового договору та за умовами якого [PERSON] призначається на посаду члена Правління ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 20-28). Пунктом 5.1 контракту визначено, що члену Правління за виконання обов`язків, передбачених контрактом, нараховується винагорода за рахунок коштів товариства, виходячи з установлених: 5.1.1. Посадового окладу в розмірі 415 000 грн., що нараховуються щомісячно. 5.1.2. Квартальної премії у відсотках до посадового з урахуванням фактично відпрацьованого часу в розмірі і за показниками, визначеними Карткою оцінки результатів праці члена Правління, що буде затверджена Наглядовою радою Товариства. 5.1.3. Річної премії у відсотках до посадового окладу в розмірі і за показниками, визначеними Карткою оцінки результатів праці члена Правління, що буде затверджено Наглядовою радою Товариства. Премія нараховується один раз на рік, за фактично відпрацьований час за результатами роботи за рік; 5.1.6. Матеріальної винагороди за ефективне управління майном, що виплачується один раз на рік за рахунок частини чистого прибутку, що залишається в розпорядженні Товариства, з урахуванням фактично відпрацьованого часу, в розмірі і за показниками, визначеними Карткою оцінки результатів праці члена Правління, що буде затверджена Наглядовою радою Товариства та вважатиметься невід`ємною частиною цього контракту. Відповідно до п. 5.2 контракту квартальна, річна премії та матеріальна винагорода за ефективне управління майном визначається за результатами роботи Товариства за звітний період за рішенням Наглядової ради Товариства на підставі розгляду виконання показників Картки оцінки результатів праці члена Правління, з урахуванням пунктів 5.1.4 та 5.1.5 цього контракту. 27.12.2016 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду (а.с. 29-30), відповідно до якої підпункт 5.1.4 та пункт 5.2 викладені зі змінами в такий редакції: 1.1. Абзац перштй підпункту 5.1.4 пугкту 5.1. викласти у такій редакції: «5.1.4 за рішенням Вищого органу Товариства квартальна та річні премії не нараховуються та не виплачуються члену Правління у разі:» 1.2. Пункт 5.2. викласти в такій редакції: «5.2 Рішення про нарахування та виплату Члену правління квартальної та/або річної премії приймається Правлінням товариства на підставі рішення Наглядової ради Товариства про схвалення виконання показників Карти оцінки результатів праці члена Правління з урахуванням вимог законодавства та умов цього контракту. Рішення про нарахування та виплату члену Правління матеріальної винагороди за ефективне управління майном приймається Наглядовою радою Товариства.» 2. Доповнити контракт новим додатком «Картка оцінки результатів праці члена правління Товариства на 2016 рік», затвердженою рішенням Наглядової ради від 28 грудня 2016 року (протокол засідання №6, який додається.» Постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 488 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року №815» позивача [PERSON] виведено зі складу Правління АТ«Укрзалізниця» з припиненням відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КзпП України його повноважень як члена Правління. Згідно з наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 14.06.2019 року №1225/ос [PERSON] звільнено з 14.06.2019 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі п. 5 статті 41 КЗпП України, підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року №488 з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпП України (а.с. 37). На засіданні Наглядової Ради АТ «Укрзалізниця» 19 червня 2019 року згідно з витягом з протоколу від 17 вересня 2019 року № А-12/56 прийнято рішення про схвалення досягнутих показників відносно Карт оцінки результатів праці за 2016 рік, що є підставою для прийняття Правлінням рішення про нарахування та виплату членам правління річної премії за 2016 рік, а саме: [PERSON] - 1 469 498 грн. (а.с. 38). Згідно з випискою з особового рахунку та інформативної довідки щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати за 2019 рік позивачу [PERSON] 25.10.2019 року річну премію у розмірі 1 469 498 грн. було перераховано останньому (а.с. 32,44). Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] послався на те, що у день звільнення йому не була виплачена щорічна премія за 2016 рік, яка є складовою заробітної плати і яка була передбачена контрактом та така виплата була здійснена відповідачем лише 25.10.2019 року, а тому він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що позивачу щорічна премія за 2016 рік не була виплачена у день його звільнення та була виплачена позивачу 25.10.2019 року із затримкою в 92 робочі дні. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Строки звернення до суду із позовом про захист порушеного трудового права передбачені статтею 233 КЗпП України та ці строки не є строками позовної давності, які передбачені ЦК України і застосовуються незалежно від того, чи заявлено стороною вимогу про їх застосування чи ні. Згідно з положеннями ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з [PERSON] , зокрема по сплаті щорічної премії за 2016 рік, роботодавець здійснив 25.10.2019 року, а з позовом до суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 02.10.2020 року, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті (а.с.46), тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку звернення до суду, оскільки невиплата працівникові усіх належних йому сум при звільненні є триваючим правопорушенням, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду розпочинається з дня проведення із працівником повного розрахунку. Доводи позивача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відноситься до заробітної плати та його стягнення не обмежується будь-якими строками відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, суд не бере до уваги та вважає безпідставними, оскільки позивач помилково ототожнює середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з компенсаційними виплатами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі за № 910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З урахуванням наведеного, пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме невиплати щорічна премія за 2016 рік, відсутність заяв про поновлення пропущеного строку з поважних причин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 КЗпП України судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed