Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся із позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, треті особи: [PERSON] ветеринарна та фітосанітарна служба України, регіональна державна лабораторія Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2016 р. у цивільній справі № 361/1807/16-ц скасовано наказ Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України № 562-к від 22.03.2016 р. «Про звільнення директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області», поновлено [PERSON] на вказаній посаді та стягнуто із Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України на користь позивача 13\~959,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При розгляді вказаної справи встановлено, що середній заробіток [PERSON] за один робочий день вимушеного прогулу становить 225,16 грн. 23 травня 2018 р. у виконавчому провадження за виконавчим листом № 361/1807/16-ц замінено боржника [PERSON] ветеринарну та фітосанітарну службу України на [PERSON] службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. 23 липня 2018 р. [PERSON] службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] поновлено на посаді директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області. Однак, у виконавчому провадженні відповідач не виконує обовязок щодо сплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку із чим останній змушений звернутися із даним позовом, в якому просить стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення, що становить 117\~758,16 грн. 05 грудня 2018 року від представника відповідача Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Регіональною державною лабораторією ветеринарної медицини Київської області, яка перейменована на Регіональну державну лабораторію Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області, а тому здійснювати виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу має вказана установа. На даний час Регіональною державною лабораторією Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області [PERSON] нарахована виплата середнього заробітку у розмірі 117\~758,68 грн. за час вимушеного прогулу, проте останній не звертався та не звертається для виплати йому належної суми коштів. За таких обставин, сторона відповідача просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. 23 січня 2019 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог. Однак, суд не приймає до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог та повертає її позивачу з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 та 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження ; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Як передбачено ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Однак, всупереч вимогам вказаної статті позивачем не надано доказів направлення такої заяви про збільшення позовних вимог відповідачу. Крім того, заява про збільшення розміру позовних вимог подана до суду після того, як у справі було уже перше судове засідання, яке відкладене. Тобто, строк подання заяви минув, тому відсутні правові підстави для прийняття заяви про збільшення позовних вимог. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку судового засідання його представник [PERSON] подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Також, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Представник Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники третіх осіб Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України та Регіональної державної лабораторії Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області у судове засідання не заявилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року у цивільній справі № 361/1807/16-ц скасовано Наказ Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України №562-к від 22.03.2016 року «Про звільнення директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області»; поновлено [PERSON] на посаді директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області; та стягнуто з Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України на користь [PERSON] 13\~959 (тринадцять тисяч девятсот пятдесят девять ) гривень 92 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 9-14). Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року вищевказане рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишено без змін (а.с. 15). Згідно копії наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за № 479 від 07 грудня 2016 року Регіональну державну лабораторію ветеринарної медицини в Київській області перейменовано у Регіональну державну лабораторію Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області (а.с. 47). Як вбачається із наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за № 381 від 07 травня 2018 р. припинено діяльність Регіональної державної лабораторії Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області шляхом її ліквідації згідно з чинним законодавством та призначено [PERSON] головою Комісії з ліквідації Регіональної державної лабораторії Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області (а.с. 48-49). Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2018 р. замінено боржника [PERSON] ветеринарну та фітосанітарну службу України на [PERSON] службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у виконавчому провадженні за виконавчим листом №361/1807/16-ц, виданим на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 22 червня 2016 року (а.с. 16-17). Матеріалами справи встановлено, що 23 липня 2018 року [PERSON] службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів видано наказ № 342-к, відповідно до якого наказано скасувати наказ Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України від 22 березня 2016 р. № 562-к «Про звільнення директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області», та поновлено [PERSON] на посаді директора Регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини в Київській області (а.с. 24). Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за № 503-к від 23 листопада 2018 року внесено зміни до вищевказаного наказу за № 342-к від 23 липня 2018 р., а саме, п. 2 наказу викладено у наступній редакції: «Поновити [PERSON] на посаді директора Регіональної державної лабораторії Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області» (а.с. 52). Згідно із абз. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як передбачено ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Так, із аналізу положень ст. 236 КЗпП України випливає, що у випадку затримки виконання судового рішення щодо поновлення працівника на роботі, останній має право на отримання середнього заробітку або різниці у заробітку за весь час затримки. Матеріалами справи встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22\~червня 2016\~р. у справі № 361/1807/16-ц щодо поновлення [PERSON] на роботі виконано відповідачем лише 23 липня 2018 р. Отже, виходячи із положень чинного законодавства, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки поновлення останнього на роботі. Так, у рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року встановлено, що середня заробітна плата [PERSON] за день становить 225,16 грн. Із наданого позивачем розрахунку, який суд бере до уваги, вбачається, що кількість робочих днів за період затримки виконання судового рішення (23.06.2016 р. по 23 липня 2018 р.) становить 523 днів. Виходячи із цього, розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення [PERSON] становить 117\~758 (сто сімнадцять тисяч сімсот пятдесят вісім) грн. 68 коп., який підлягає стягненню із відповідача. Проти вказаного розміру середнього заробітку не заперечував і представник відповідача, зазначивши у письмових поясненнях, що така сума середнього заробітку нарахована позивачу, однак не виплачена, оскільки останній не зявляється для отримання середнього заробітку. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивач перебував у трудових відносинах із Регіональною державною лабораторією ветеринарної медицини Київської області (перейменовано на - Регіональну державну лабораторію Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області), де і здійснювалася виплата заробітної плати позивачу. На даний час Регіональною державною лабораторією Держпродспоживслужби у м. Києві та Київській області нараховано виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON], проте позивач не звертався та не звертається для виплати йому належної суми коштів. Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано жодних доказів. Крім того, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року уже стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу із Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України, яка ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2018 року у виконавчому провадженні замінена на [PERSON] службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. На підставі викладеного, та

Outcome: approved