Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом на обґрунтування якого зазначала, що відповідно до договору № 433 від 17.03.2000 р. вона проживає в селищі Василівська Пустош та є споживачем електричної енергії, яку постачає відповідач. Оскільки населений пункт в якому вона проживає є селищем, то вважає, що постачальник енергії неправомірно виставляє рахунки на оплату по тарифу, встановленому НКРЕ для мешканців міста. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, що порушують її права споживача, тому просила визнати неправомірними дії відповідача по встановленню рахунків на оплату і приймання платежів по тарифу, встановленому для міської місцевості, від позивача та інших мешканців селища Василівська Пустош, зобов'язати відповідача при нарахуванні плати застосовувати тариф, встановлений для сільської місцевості, стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. і стягнути на її користь, як безпідставно набуте майно, суму переплати за спожиту енергію за весь період дії договору по тарифу для сільської місцевості. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON]В відмовлено в повному обсязі. Із зазначеним рішенням позивач не погодився та надав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального права. Вважає, що судом не повно з'ясовано обставини, які мають значення для справи. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Інші особи, які приймають участь по справі, у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи встановлено, що 17.03.2010 року між сторонами по справі укладений договір про користування електричною енергією № 433 згідно якого енергопостачальник бере на себе зобов'язання надійно постачати споживачеві електричну енергію за адресою: м. Краматорськ, Донецька обл., вул. Долинська, 8. Відповідно до п.16 укладеного договору оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку за діючими тарифами для населення. Пунктом 24 цього договору визначено, що розбіжності щодо застосування тарифів вирішується НКРЕ. 25.12.2014 року між сторонами укладений новий договір про користування електричною відповідно та п.16 укладеного договору визначено, що оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку за діючими тарифами для населення міської місцевості. За спожиту електричну енергію споживачу нараховувалась оплата за загальними тарифами для міської місцевості встановленими постановою НКРЕКП від 26.02.2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.03.2015р. за № 231/26676. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, визначено матеріальний закон, який їх регулює, висновки суду про встановлені обставини та правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Але позивач оспорюючи рахунок на оплату звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій по нарахуванню суми оплати за надану послугу і прийняття такої оплати та обрав неналежний спосіб захисту. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо помилковості цього висновку суду оскільки відповідно до змісту ст.ст. 11 та 15 ЦК України права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розумніють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 цього Кодексу. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду позовом позивач зазначав, що нарахуванням суми за спожиту електричну енергію та прийняттям оплати від споживача відповідачем порушено її право як споживача, але позивачем не доведено, що на час розгляду справи у суді відповідачем порушуються його права як споживача послуги з електропостачання. Вимога відповідача про виплату суми за надану послугу не встановлює для позивача будь-яких обов'язків, крім рекомендацій сплатити нараховані суми, та є лише різновидом претензії. Питання про обґрунтованість нарахованої суми оплати за надані послуги встановлюється при вирішенні іншого спору, де б вирішувалось питання про стягнення суми боргу, або правомірності дій відповідача про відключення від мережі електропостачання, при вирішенні якого суд зобов'язаний буде дати оцінку вказаним фактам. Проте, таких позовних вимог, ніхто зі сторін не заявляв. Таким чином, позовні вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутого майна, які позивач обґрунтував положеннями ст.. 1212 ЦК України, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки згідно ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Аналогічне роз'яснення визначено у правовій позиції яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.10.2013р. по справі № 6-88цс13. Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу посилався на ст.. 1212 ЦК України тоді як з матеріалів справи убачається, що між сторонами існують договірні правовідносини з приводу надання послуг з електропостачання та положення ст.. 1212 ЦК України на вказані правовідносини не розповсюджуються. Згідно ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто відповідно до ст.1167 ЦК України підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає як складові елементи шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дослідивши усі обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість цих вимог. Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом не приймаються до уваги, так як відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, але позивачем не доведено обґрунтованість його позовних вимог та не надано переконливих доказів про спричинення такої шкоди з вини відповідача. Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає. Але вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат та стягуючі з позивача на користь держави судовий збір суд першої інстанції не врахував, що предметом спору є захист прав споживачів та відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України в разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. В матеріалах справи відсутні докази понесення відповідачем судових витрат. Таким чином, при розподілі судових витрат суд першої інстанції неправильно застосував ст. 88 ЦПК України та Закон України «Про захист прав споживачів» і безпідставно стягнув із позивача судовий збір на користь держави. За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат із підстав, передбачених ст..309 ЦПК України, у решті - залишенню без змін.

Outcome: partial