Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». Після цього позивачка була звільнена за власним бажанням, у зв'язку із виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивачки їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата. На підставі судового наказу №264/5908/15-ц, виданого 04 вересня 2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області, з відповідача на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 6019,23 грн. за період з серпня 2014 року по березень 2015 року та на користь держави судовий збір 243,60 грн. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року відмовлено ПАТ «Азовзагальмаш» у задоволені заяви про скасування судового наказу про стягнення заробітної плати. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати вважає необхідним стягнути на її користь компенсацію втрати частини доходів у розмірі 2180,68 грн. Також у зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 37,99 грн. за 143 середньомісячних робочих днів, у розмірі 5432,37 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 2180,68 грн. та середній заробіток за весь час затримки кінцевого розрахунку при звільненні за період з 27 березня по 20 жовтня 2015 року у розмірі 5432,37 грн. У ході судового розгляду позивачка надала суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за весь період затримки по день ухвалення судом рішення, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 37,99 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що ПАТ «Азовзагальмаш» визнає розмір компенсації заробітної плати, що вказує позивачка, а саме 2180,68 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача також визнала розрахунок середньоденного заробітку позивачки у розмірі 37,99 грн., але зазначила, що позивачка у день свого звільнення не працювала, а також, що до позовної заяви не додано жодних доказів того, що позивачка зверталась на адресу ПАТ «Азовзагальмаш» з вимогою про проведення з нею розрахунку, як того вимагає ст.116 КЗпП України, тому розрахунок середнього заробітку треба починати з 04 вересня 2015 року (з дня звернення до суду про видачу судового наказу). Просила частково задовольнити позов в частині стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 2018,68 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04 вересня 2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати 37,99 грн., в задоволені інших позовних вимог відмовити в повному обсязі. У зв'язку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 05 січня 2011 року по 26 березня 2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Після цього її було звільнено за власним бажанням, у зв'язку із виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки (а.с. 10-11). За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. У день звільнення 26 березня 2015 року позивачці не була здійснена виплата всіх сум, що належали їй від підприємства. Згідно довідки №238/ро521 від 30 листопада 2015 року, за підписом головного бухгалтера з ПАТ «Азовзагальмаш» заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з серпня 2014 року по березень 2015 року, станом на 21 вересня 2015 року складає 6019,23 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідачем вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача №238/ро521 від 30 листопада 2015 та письмовими поясненнями представника відповідача, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 6019,23 грн. Судом встановлено, що 04 вересня 2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області задоволено заяву [PERSON] про видачу судового наказу. Відповідно до судового наказу №264/5908/15-ц з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 6019,23 грн. за період з серпня 2014 року по березень 2015 року. Також стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. Судовий наказ набрав чинності 24 вересня 2015 року (а.с. 7). Відповідно до Ухвали Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року залишено без задоволення заяву Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про скасування судового наказу №264/5908/15-ц, виданого 04 вересня 2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області за заявою [PERSON] про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» заборгованість по заробітній платі в сумі 6019,23 грн. та судового збору на користь держави у розмірі 243,60 грн. При розрахунку сум компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати суд виходить з наступного. За статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі - Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2180,68 грн., оскільки несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати призвела до втрати позивачкою частини доходів. Разом з тим, представник відповідача у своїх запереченнях проти позову зазначила, що ПАТ «Азовзагальмаш» визнає розмір компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2180,68 грн. За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо стягнення компенсації у розмірі 2180,68 грн., оскільки зроблений нею розрахунок визнаний судом обгрунтованим. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивачка в день свого звільнення 26 березня 2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, цей день у табелі відмічений літерою «А», що є днем відсутності працівника на роботі з дозволу адміністрації без збереження заробітної плати. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивачка мала обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Отже не виконання позивачкою роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звернення нею до суду з заявою про видачу судового наказу, тобто з 02 вересня 2015 року і по день ухвалення судом рішення - 21 січня 2016 року, оскільки на теперішній час розрахунок з позивачкою не проведений. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачкою був наданий до суду розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільнення. Згідно наданого позивачкою розрахунку, її середньоденна заробітна плата становить 37,99 грн. Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачкою розміром середньоденного заробітку в сумі 37,99 грн. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка у своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 37,99 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 37,99 грн. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих у одну зміну з робочим днем тривалістю 8 годин 12 хвилин на 2015 рік кількість робочих днів за період з 02 вересня 2015 року по 21 січня 2016 року складає 99 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02 вересня 2015 року по 21 січня 2016 року складає - 3761,01 грн. (99 днів х 37,99 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню - складає 3761,01 грн. Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1218 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial