Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У жовтні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до ТОВ «Профдезинфекция» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що вона працювала в ТОВ «Профдезинфекция» на посаді директора з обовязками бух обліку з 18.07.2014 року та була призначена на посаду загальними зборами товариства. 15.07.2016 року учасники ТОВ «Профдезинфекция» заблокували роботу підприємства, не допустили її до робочого місця та вручили протокол зборів товариства про її звільнення з посади директора 13.07.2016 року та про призначення нового директора [PERSON] з 14.07.2016 року. В день звільнення її не були виплачені усі суми, що належать до виплати. 18.07.2016 року вона звернулась з письмовою заявою до директора [PERSON] про проведення повного розрахунку при звільненні, але її заяву не було прийнято та повернуто без пояснень. 10.08.2016 року вона вдруге звернулась до директора [PERSON] з вимогою проведення повного розрахунку при звільненні та отримала відповідь, що повинна була сама себе розрахувати при звільненні 13.07.2016 року. Відповідач розрахувався з нею тільки 21.09.2016 року, а тому просить стягнути на її користь з ТОВ «Профдезинфекция» середній заробіток за період з 14.07.2016 року по 20.09.2016 року у розмірі 7515 грн. 84 коп. за час затримки розрахунку при звільненні за 48 днів ( липень 12 днів, серпень 22 дні, вересень 14 днів по 20.09.2016 року включно з розрахунку 156 грн. 58 коп. (розмір середньоденної заробітної плати). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, вказавши додатково, що на ТОВ «Профдезінфекція» вона працювала директором та виконувала обовязки бухгалтера. На 13.07.2016 року підприємство не здійснювало свою господарську діяльність, на підприємстві у штаті була вона та один працівник на лікарняному. У день звільнення 13.07.2016 року вона працювала та на робочому місці знаходилась. Про звільнення дізналась 15.07.2016 року від учасників ТОВ і зажадала від них причин звільнення, адресу та час проведення зборів, про які не були повідомлені усі учасники, з вимогою про розрахунок при звільненні звернулась 18.07.2016 року вперше до Акименка, залишивши йому заяву, але він її не зареєстрував, а 10.08.2016 року вдруге, фактичний розрахунок з нею був проведений 21.09.2016 року. З 8 по 15 липня 2016 року вона знаходилась на робочому місці за адресою м. Словянськ, вул.. Свободи,12. Вона за сумісництвом також є директором ТОВ «Профдезінфекція Нова», яка розташована в одному приміщенні. Рішення вона вважає незаконним, оскільки збори були нелегітимні, усі учасники не повідомлялись про час та місце їх проведення, фактично робота підприємства була заблокована з 15 по 20.07.2016 року. 18.07.2016 вона передала [PERSON] печатку, статут та чекові книжки. Частину бухгалтерських документів передала протягом з 18 по 22.07.2016 року, остаточно бухгалтерські документи передала 27.07.2016 року, про що було складено акт. За липень 2016 року станом на 15.07.2016 року вона табель обліку робочого часу не зробила, оскільки одна працівниця лише зранку 15.07.2016 року надала лікарняний лист, а потім [PERSON] вже не працювала на підприємстві. Не заперечує, що заборгованості по зарплаті відповідач перед нею не має, сума не ос порена. Трудову книжку вона отримала 27.07.2016 року, а надала для запису про звільнення 18.07.2016 року, сама трудова книжка весь час зберігалась у неї як у керівника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, прохала у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] працювала у ТОВ «Профдезинфекция» з липня 2014 року за рішенням загальних зборів товариства. Рішенням загальних зборів товариства від 08.07.2016 року [PERSON] була звільнена з посади директора з 13.07.2016 року через незадовільну роботу, в день звільнення 13.07.2016 року вона не працювала, на робочому місці її не було. З 8.07.2016 року учасники ТОВ кожного дня приходили до офісу підприємства та намагались вручити позивачу копію протоколу загальних зборів, повідомити її про звільнення, але її на роботі не було до 15.07.2016 року. Лише в цей день її повідомили про звільнення та вручили копію протоколу загальних зборів. Оскільки вона в день звільнення не працювала, фінансово-звітні, бухгалтерські документи голові товариства не передавала, то ТОВ не мало можливості розрахуватись з нею в день звільнення. 18.07.2016 року вона не зверталась з письмовою заявою щодо остаточного розрахунку, а взагалі не визнавала рішення зборів та відмовлялася передавати будь-які документи та спілкуватись. Документи нею були передані лише 27.07.2016 року, про що були складені відповідні акти. З заявою про надання документів та проведення розрахунку [PERSON] звернулась 10.08.2016 року до директора [PERSON], який розяснив позивачу про можливість отримання сум наступного дня у бухгалтерії підприємства або повідомити номер рахунка, на який ТОВ перерахує її кошти. Наступного дня [PERSON] не зявилась, номер рахунку не повідомила і підприємство не мало можливості провести з нею розрахунок. 11.08.2016 року гроші для розрахунку з [PERSON] були приготовлені та лежали у касі підприємства. 19.08.2016 року на її адресу було направлено письмового листа. Звернулась [PERSON] до бухгалтерії ТОВ лише 21.09.2016 року і в цей же день з нею був проведений розрахунок. Вважає, що вини підприємства в даному випадку не було і тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює в ТОВ «Профдезінфекція Нова» дезінфектором під керівництвом позивача [PERSON] з квітня 2016 року по теперішній час. З 8 по 14.07.2016 року вона вранці щоденно з 7.30 до 9.00 бачила [PERSON] на робочому місці, бо у неї вона бере ключі для видачі деззасобів, після чого виїжджає на обєкти. Кабінети ТОВ «Профдезінфекція» та ТОВ «Профдезінфекція Нова» розташовані на одному поверсі поруч. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона працює в ТОВ «Профдезінфекція Нова» прибиральницею під керівництвом позивача [PERSON] з квітня 2016 року по теперішній час. З 8 по 14.07.2016 року вона вранці щоденно з 8.00 до 12.00 бачила [PERSON] на робочому місці. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює водієм в ТОВ «Профдезінфекція Нова» з червня 2016 року під керуванням [PERSON] та з 8 по 14.07.2016 року він щоденно бачив [PERSON] з 8 до 8.30 на робочому місці, отримував від неї путьові листи, а потім виїжджав на обєкти. 15.07.2016 року [PERSON] у нього забрав ключі від автомобіля, вказавши, що він тепер директор. Про це він повідомив [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює директором ТОВ «Профдезінфекція». Рішенням загальних зборів товариства від 08.07.2016 року, які відбулися з 12.00 години, вирішено звільнити [PERSON] з посади директора за невиконання своїх обовязків. Учасники ТОВ намагалися вручити рішення зборів [PERSON] з 8 по 14.07.2016 року, але вона була відсутня в час їх приходу на робочому місці, про що були складені акти. Її вдалося застати лише 15.07.2016 року, коли їй і вручили рішення загальних зборів. Вона обурилась та не визнавала це рішення, відмовилась передавати будь-які документи, викликала працівників поліції. В той день вони не дійшли згоди та вирішили зустрітись у понеділок 18.07.2016 року. В той день [PERSON] відмовилась передавати документи, не визнаючи легітимність зборів, заяву про проведення розрахунку з нею не подавала. Із заявою про розрахунок вона звернулась лише 10.08.2016 року і її було запропоновано прийти 11.08.16, оскільки для проведення розрахунку потрібно було зняти гроші з рахунку. Гроші були готові наступного дня, але вона не зявлялась на підприємстві, через що він направив 19.08.2016 року їй письмову відповідь. В день звільнення 13.07.2016 року [PERSON] не працювала, бо кабінети були закриті. До 27.07.2016 року підприємство не мало можливості нарахувати гроші, оскільки [PERSON] не передала бухгалтерські документи та не було табелю обліку робочого часу. Поштою гроші не перераховували [PERSON], оскільки про отримання вона мала розписатись у відомості. 21.09.2016 був проведений розрахунок з [PERSON]. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] перебувала з відповідачем ТОВ «Профдезинфекция» в трудових відносинах з 02.01.2001 року, працювала на різних посадах, з 18.07.2014 року працювала на посаді директора на підставі наказу № 38-к від 18.07.2014 року, з 15.04.2016 року прийнята на посаду директора ТОВ «Профдезинфекция» на підставі наказу № 1-к від 15.04.2016 року, звільнена 13.07.2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі протоколу загальних зборів від 08.07.2016 року, що підтверджено відповідними записами у трудовій книжці позивача. (а. с. 5) Частина перша ст. 47 КЗпП України зазначає, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку ( правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.07.2013 р. у справі №6-64цс13, від 20.11.2013 р. у справі 6-114цс13). Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що між позивачем та відповідачем був відсутній спір щодо розміру належних [PERSON] сум при звільненні, а на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В день звільнення 13.07.2016 року позивач працювала, що підтверджено поясненнями позивача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також письмовими доказами, згідно яких [PERSON] з 08.07.2016 р. по 15.07.2016 р. здійснювала свої функціональні обовязки на робочому місці, підписувала фінансові документи та укладала договори (а. с. 58-76). Доводи представника відповідача, що в цей час [PERSON] працювала на іншому підприємстві ТОВ «Профдезінфекція Нова» судом до уваги не приймаються, оскільки фінансові документи з 08.07.2016 року видані в тому числі ТОВ «Профдезінфекція», а ТОВ «Профдезінфекція» та ТОВ «Профдезінфекція Нова» розташовані за однією адресою, на цих підприємствах позивачка працювала за сумісництвом, що не заперечували сторони та підтверджено показаннями свідків, письмовими доказами (договір оренди, [PERSON] з ЄДРПОУ а. с. 11-13,54-56). Судом не приймаються до уваги надані представником відповідача акти про відсутність [PERSON] на робочому місці з 08 по 14.07.2016 року (а. с. 25-27,30-31), оскільки ці акти не містять точної адреси місця складання та без залучення сторонніх осіб, не зацікавлених у вирішенні даного спору, а зазначено лише про відсутність на робочому місці. Окрім того, в акті зазначено про відсутність [PERSON] в певний час, а не протягом усього робочого дня. З вимогою про розрахунок при звільненні [PERSON] звернулась до відповідача 10.08.2016 року, що підтверджено відповідною заявою. (а. с. 7) Розрахунок при звільненні з [PERSON] був проведений 21.09.2016 року, про що свідчить видатковий касовий ордер та відомість на виплату грошей від 21.09.2016 року та не заперечувалося сторонами по справі (а. с.10) Судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що із вимогою про розрахунок вона звернулась 18.07.2016 року, оскільки це не доведено належними та допустимими доказами по справі. Доводи представника відповідача щодо відсутності вини відповідача в несвоєчасному розрахунку при звільненні [PERSON] суд вважає частково обґрунтованими. З наданих суду доказів вбачається, що позивач працювала на посаді директора та бухгалтера ТОВ, передала технічну та бухгалтерську документацію згідно акту приймання-передачі лише 27.07.2016 року (а. с.21,28-29), в день звільнення 13.07.2016 року працювала, але про звільнення дізналась 15.07.2016 року, заперечувала проти легітимності прийнятого рішення. Сторони не заперечували, що усі бухгалтерські документи підприємства були у [PERSON] до 27.07.2016 року, а табель обліку робочого часу за липень 2016 року не був виготовлений та переданий. Із заявою про проведення розрахунку при звільненні звернулась 10.08.2016 року, що також підтверджено листом ТОВ на адресу позивача (а. с. 8). Тому згідно приписів ст. 116 КЗпП розрахунок з нею мав бути проведений в день звільнення. В день звільнення підприємство не мало можливості провести з позивачем розрахунок через відсутність бухгалтерської документації по 27.07.2016 року (зберігалась у позивача, яка працювала директором та бухгалтером підприємства), в чому відсутня вина підприємства. Вказана документація згідно акту приймання-передачі була передана від [PERSON] до ТОВ «Профдезинфекция» 27.07.2016 року і з цього часу підприємство повинно було з нею розрахуватись, але цього не зробило. Доводи про те, що вона на підприємство за розрахунком не зверталась, суд до уваги не приймає, оскільки обовязок провести повний розрахунок при звільненні лежить саме на роботодавцеві, а відповідачем не доведено суду, що з боку підприємства вживались заходи щодо проведення розрахунку (направлення належних до виплати коштів поштовим переказом тощо). Розрахунок же був проведений лише 21.09.2016 року, тобто за період з 27.07.2016 року по 20.09.2016 року з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 39 робочих днів, який складає 6106,62 грн. У травні 2016 року позивач відпрацювала 8 робочих днів, отримала зарплату 2652,63 грн., у червні 2016 року відпрацювала 19 робочих днів, отримала зарплату 1575 грн., тобто середньоденний розмір заробітної плати складає: (2652,63+1575):27 днів (8+19)= 156 грн. 58 коп. Вказані відомості (а. с. 22-24) відповідають Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Доводи представника відповідача про те, що в несвоєчасному розрахунку винна позивачка, яка до 21.09.2016 року не зверталась до підприємства, суд до уваги не приймає, оскільки обовязок повного розрахунку при звільненні покладений саме на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника. Будь-яких допустимих та належних доказів, що ці вимоги закону з боку відповідача були виконані, суду не надано. Відповідно до абзацу першого частини першої, ч. ч. 2-4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial