Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» ( далі ПАТ КБ «Надра») про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки . В позовній заяві зазначено, що 11 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 29\~983,56 дол. США на строк до\~\~10 липня 2023 року зі сплатою 14,39 % річних . З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру [ADDRESS] ім.В.Стефаника в м.Івано-Франківськ. Позивачка вважає, що у порушення вимог\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~банк перед укладенням кредитного договору не надав споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та розрахунок сукупної вартості кредиту. Відсутні у кредитному договорі і відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Крім цього оспорювані договори не містять жодних умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання ним умов договорів. Натомість, вони містять цілий ряд пунктів щодо відповідальності позичальника та іпотекодавця. Зокрема, банк має право у випадку порушення умов кредитного договору вимагати сплати пені. Однак, перед укладенням договорів і їх підписанням позивачку не було повідомлено про правила та тарифи розрахунку штрафних санкцій. А тому, умови договору є несправедливими, що відповідно до вимог\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є підставою для визнання положень цих договорів недійсними. Також кредитний договір не відповідає вимогам\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою забороняється здійснення нечесної підприємницької практики, що вводить в оману, оскільки банк не попередив позичальника щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором. З цих підстав просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі . Відповідач ПАТ КБ «Надра» явку свого представника повторно не забезпечив, про причину неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому процесуальним законом порядку. Заочний розгляд справи здійснено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.197 та ч.1 ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №1551/2008, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 29\~983,56 дол. США строком до 10 липня 2023 року зі сплатою відсотків у розмірі 14,39 % на рік за користування кредитними коштами (а.с.7-9). У розділі 3 кредитного договору сторони визначили порядок повернення кредиту. Так, відповідно до п.3.3.1 щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 411,68 дол.США. Позичальник вносить мінімальний необхідний платіж по кредиту щомісячно до 10 числа поточного місяця, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 10 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, внаслідок чого станом на 12 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість позичальника, банк, починаючи з 13 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором. Якщо 10-е число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті (п.3.3.3). Як передбачено п.5.2 кредитного договору у випадку прострочення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.3.3.3 цього договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки [PERSON] банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Для забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 11 липня 2008 року між банком та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки, згідно умов яких останні поручаються перед кредитором за неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають із кредитного договору №1551/2008 від 11 липня 2008 року (а.с.12-13). Також 11 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру [ADDRESS] ім.В.Стефаника в м.Івано-Франківськ (а.с.10-11). Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). В силу\~ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом \~ст.ст. 1054, 1055 ЦК України\~кредитний договір це коли банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ч. 1 \~ст. 203 ЦПК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставами визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача згідно\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є включення у договори з споживачем умов, які є несправедливими, тобто таких, що всупереч принципу добросовісності мають наслідком дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами. Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, тощо. Як вбачається із матеріалів справи в укладеному між сторонами у письмовій формі договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Підписанням кредитного договору, [PERSON] погодилася зі всіма умовами цього правочину та прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. Крім того, відповідно до положень ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями\~15\~і\~23\~цього\~Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно роз'яснень, наданих у п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, відповідно до\~статті 36 Закону України «Про [PERSON] України»\~офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій\~статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого\~Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Питання стабільності таких курсів законодавчо не врегульовано, а фактична зміна курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України є валютним ризиком, який у даному випадку несуть обидві сторони договору, у тому числі і позивачка. Такі валютні ризики самі по собі не є підставою для визнання недійсним укладеного кредитного договору. Отже, укладаючи оспорюваний кредитний договір в іноземній валюті, а на його забезпечення - і договір іпотеки, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, оскільки вони відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину.

Outcome: dismissed