Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» , в якому останній просив визнати незаконими і скасувати накази № 50-к «Про попередження [PERSON] про наступне звільнення» від 10.11.2015 р. та «11-к «Про звільнення [PERSON].» від 11.03.2016 р. Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця»; поновити його на посаді начальника адміністративно-господарського управління аппарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» з 11.03.2016 р.; зобов'язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» допустити його до роботи і стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов'язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» продовжити відпустку у зв'язку з хворобою під час перебування у щорічній відпустці на число днів непрацездатності на підставі лікарняних АГЛ № 190013 (17 днів) та АГЛ № 118210 (19 днів); зобов'язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» внести відповідні зміни до усіх еаказів за 2007-2016 року про щорічні відпустки [PERSON] і виплати належні йому кошти (надбавки до посадових окладів) у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності з п.4.1.14 Колективного договору; зобов'язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» виплати йому грошову допомогу по тимчасовій непарцездатності з 25.02.2016 р. по 12.03.2016 р. на підставі листа непрацездатності серії АГЛ № 190013 та з 14.03.2016 р. по 01.042016 р. на підставі литста епрацездатності серії АГЛ № 118210; допустити рішення суду до негайного виконання в частині видання наказу про поновлення його на роботі на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково - визнано неправомірним наказ ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» № 11-к від 10 лютого 2014 року про звільнення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді начальника адміністративно-господарського управління аппарату Правління ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця», стягнуто з ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2014 року по 24 вересня 2015 року у розмірі - 181 252 грн. 00 коп., у відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. 00 коп., допустити в порядку ст. 367 ЦПК Украни негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у розмірі 9 718 грн. 00 коп. 26.10.2015 року [PERSON] начальником відідлу кадрів [PERSON] за дорученням [PERSON] надано робоче місце, забезпечене усім необхідним для технічного виконання службових обовязків. 10.11.2015 року Головою Правління ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України [PERSON] видано наказ № 50-к «Про попередження [PERSON] про наступне вивільнення» згідно якого у зв'язку із внесенянм змін штатного розпису апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (наказ від 10.11.2015 № 154) щодо скорочення посади начальника адміністративно-господарського управління та попередження [PERSON] про наступне вивільнення 12 лютого 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 10.11.2015 року Головою Правління ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України [PERSON] видано наказ № 154 «Про зміни в штатному розписі апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздорониця», згідно якого на виконання рішення Наглядової ради ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 05.11.2015 № Р19-1 «Про скорочення штатної одиниці начальника адміністративно-господарського управління в організаційній структурі апарату Правління Товариства» наказав скоротити з 12 лютого 2016 року в штатному розписі аппарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» посаду начальника господарського управління у кількості 1,0 штатної одиниці. 11.03.2016 року Головою Правління ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України [PERSON] видано Наказ № 11-к про звільнення 11 березня 2016 року [PERSON] з посади начальника адміністративно-господарського управління на підставі скорочення штату. Зазначене звільнення він вважає незаконним, оскільки перебував у період тимчасової непрацездатності та відпустки та про своє перебування на лікарняному він повідомив начальника відділу кадрів [PERSON] та поштою надіслав оргінал лікарняного та є прямим порушенням абзацу ст. 40 КЗпП України. Незаконним звільненням, як зазначає позивач, йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 20 000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд його задовольнити, з підставі, зазначених в позовній заяві, вважаючи, що при його звільненні були порушені норми чинного трудового законодавства і зазначене звільнення є незаконним. Представник відповідачів заперечував проти задоволення заявленого позову, обґрунтовуючи тим, що при звільненні позивача були дотримані вимоги чинного законодавства, його звільнення відбулось в зв»язку із змінами в організації структури підприємства та скороченням штату працівників відповідно до рішення Наглядової ради ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 05.11.2015 р. і до наказу Голови Правління підприємства від 10.11.2015 р. № 226. Вислухавши думку позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково - визнано неправомірним наказ ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» № 11-к від 10 лютого 2014 року про звільнення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді начальника адміністративно-господарського управління аппарату Правління ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця», стягнуто з ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2014 року по 24 вересня 2015 року у розмірі - 181 252 грн. 00 коп., у відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. 00 коп., допустити в порядку ст. 367 ЦПК Украни негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у розмірі 9 718 грн. 00 коп (а.с. 7-13). Рішення Голови Наглядової ради ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофодоровниця» № Р16-1 від 01.10.2015 року на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 24.09.2015 року у справі за позовом [PERSON] до ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, введено з 24 вересня 2015 року посаду начальника адміністративно-господарського управління у кількості 1,0 штатної одиниці. 26.10.2015 року [PERSON] начальником відділу кадрів [PERSON] за дорученням [PERSON] надано робоче місце, забезпечене усім необхідним для технічного виконання службових обовязків, що підтверджується актом від 26 жовтня 2015 року «Про поновлення на посаді начальника адміністративно-господарського управління» (а.с. 14). 10.11.2015 року Головою Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] видано наказ № 50-к «Про попередження [PERSON] про наступне вивільнення», згідно якого у звякзку із внесенням змін до штатного розпису апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (наказ від 10.11.2015 № 154) щодо скорочення посади начальника адміністративно-господарського управління, попередити [PERSON], начальника адміністративно-господарського управління, про наступне вивільнення 12 лютого 2016 року на підставі пункту 1 статті 1 статті 40 КЗпП України. (а.с. 85). Згідно статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва та праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонують працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Згідно роз'яснень, викладених у абзаці першому п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним право на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справа №6-40цс15) звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1,2,6 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Судом встановлено та не надано у судовому засіданні представником відповідача доказів спростування того, що [PERSON] ознайомлений із запропонованими всіма вакансіями, які існували у ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в період звільнення. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача відповідачем ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» не було дотримано вимог ч.2 ст.40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України, оскільки позивачу не було запропоновано всіх вакансій, які існували у відповідача у період звільнення відповідача. 07.12.2015 року Наказом № 258-В Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] надано [PERSON] відпустку терміном на 31 календарний день із 28 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року включно (а.с.42). 29.01.2016 року Наказом № 20-В Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] надано [PERSON] щорічну відпустку терміном на 24 календарних дні додаткову відпустку на 7 календарних днів з 25 лютого 2016 року до 02 березня 2016 року за робочий 2015-2016 рік з наступним звільненням останнім днем відпустки, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 43). 16.02.2016 року Наказом № 36-В Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] продовжено [PERSON] у зв'язку з його хворобою щорічну відпустку на 8 календарних днів з 3 березня 2016 року до 11 березня 2016 року за робочий рік з 26.10.2015 до 25.10.2016, з наступним звільненням останнім днем відпустки п. 1 ст. 40 КЗпП України. 11.03.2016 року Наказом № 11-К Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] звільнено 111 березня 2016 року [PERSON], начальника адміністративно-господарського управління, останнім днем відпустки, у зв'язку з скороченням штату працівників, п.1 статті 40 КЗпП України. Звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП допускається, якщо працівника не можна перевести на іншу роботу на тому ж підприємстві або він відмовився від такого переведення (відмова має бути оформлена письмово). Тобто власникові потрібно запропонувати всі вакансії, на які працівник може претендувати (з огляду на спеціальність, кваліфікацію, досвід трудової діяльності та стан здоров'я). Крім того, слід зважати на те, що згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці. Винятком із цього правила є випадок повної ліквідації підприємства. Звертаючись до суду з даним позовом позивач також вказував на те, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, що є підставою для поновлення останнього на роботі. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що [PERSON] не повідомляв ПрАТ ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в належний спосіб про те, що він знаходиться на лікарняному і не просив продовжити на цій підставі надану йому відпустку, виходячи з наступного. 25.02.2016 року [PERSON] повідомив SMS- повідомлення начальника відділу кадрів [PERSON].( моб. тел. [NUMBER]) про те, що лікарняний до 12.03.2016 року. Так , допитана у судовому засіданні у якості свідка начальник відділу кадрів [PERSON] не змогла підтвердити чи спростувати дану інформацію, оскільки з приводу даних подій не пам'ятає взагалі нічого. Також, перебування [PERSON] на лікарняному підтверджується наданим у судовому засіданні представником відповідача табель обліку робочого часу, з якого вбачається, що [PERSON] перебуває на лікарняному. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.04.2008 року №189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров'я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - «стати до роботи». Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені у розмірі 166 803,36 грн., підлягають задоволенню. Також на думку суду, є доведеними і такими, що підлягають задоволенню судом вимоги позивача про зобов'язання ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» виплатити грошову допомогу по тимчасові непрацездатності з 25.02.2016 р. по 12.03.2016 р. на підставі листка непрацездатності серії АГЛ № 190013 та 14.03.2016 р. по 01.04.2016 р. на підставі листа непрацездатності серії АГЛ № 118210, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи позивач перебував на амбулаторному лікуванні в Жовтневій центральній лікарні Миколаївської області з 25.02.2016 р. по 12.03.2016 року та з 13.03.2016 року по 01.04.2016 року, про що йому було видано листки непрацездатності серії АГЛ № 190013 та АГЛ № 118210. Відповідно до ст.ст. 34,35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», в редакції, яка була чинна на момент виникнення між сторонами даних правовідносин, Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності у разі настання страхового випадку. Згідно статті 2 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми , не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, виплачується застрахованим особам Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Перші п'ять днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації за місцем роботи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» Фонду надано право 1) здійснювати перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам; одержувати необхідні пояснення (у тому числі письмові) з питань, що виникають під час перевірок. Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою за основним місцем роботи. В силу ст.36 зазначеного Закону підставам для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності є: 1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею злочину; 2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров'ю з метою ухилення від роботи чи інших обов'язків або симуляції хвороби; 3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи; 4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду; 5) у разі тимчасової непрацездатності у зв'язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння або дій, пов'язаних з таким сп'янінням; 6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв'язку з навчанням. Застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, або не з'являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі на лікарсько-консультативну комісію (ЛКК) чи медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності. Тобто, законодавець визначив вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності, який не підлягає розширеному тлумаченню. На момент пред'явлення позивачем листків непрацездатності для здійснення відповідної виплати і на момент звернення до суду листки непрацездатності серії АГЛ № 190013 та АГЛ № 118210 були дійсним, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки уролог Жовтневої центральної районної лікарні Миколаївської області [PERSON] та головний лікар міської лікарні № 3 міста Миколаєва [PERSON], підстав, визначених ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» при здійсненні перевірки правомірності його видачі встановлено не було, а тому вимоги позивача в цій частині є доведеними, підтвердженими належними у справі доказами і підлягають задоволенню. Частковому задоволенню підлягають позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлені в порядку ст. 237-1 КЗпП України. При визначенні розміру моральної шкоди, судова колегія враховує наявність порушення прав позивача у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та, виходячи з вимог розумності і справедливості, вважає, що у відшкодування моральної шкоди з відповідача ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. Не підлягають задоволенню вимог в частині щодо зобов'язання ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» продовжити відпустку [PERSON] у зв'язку з хворобою під час перебування у щорічній відпустці на число днів непрацездатності на підставі лікарняних АГЛ № 190013 (17 днів) та АГЛ № 118210 (19 днів) та ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» внести відповідні зміни до усіх наказів за 2007 -2016 року про щорічні відпустки [PERSON] і виплати належні кошти (надбавки до посадових окладів) у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності з п. 4.1.14 Колективного договору оскільки дані вимоги не обґрунтовані. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial