Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Пирятинської міської ради Полтавської області, про визнання права власності на земельні ділянки, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та квартиру з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. В подальшому позивачами подано уточнений позов про визнання права на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та квартиру з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що [INFO] померла їх мати [PERSON] , [INFO] їх батько [PERSON] . Після їх смерті їх діти прийняли спадщину, а Пирятинською державною нотаріальною конторою заведено справу № 341/2008 та 89/2009 відповідно. Після смерті матері, [PERSON] , залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4973 га на території Пирятинської міської ради, кадастровий номер 5323810100:00:012:0012, відповідно до Державного акту серії ПЛ № 037187 від 14 листопада 2005 року; квартира [ADDRESS] , яка складається з квартири «А-1» (загальна площа 44,4 м2, житлова площа 13,8 м2), сарай -«Б», прибудова до сараю - «б», огорожа -№1. Після смерті батька [PERSON] теж залишилося спадкове майно: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4973 га на території Пирятинської міської ради, кадастровий номер 5323810100:00:012:0011, відповідно до Державного акту серії ПЛ № 037186 від 14 листопада 2005 року; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2007 га з кадастровим № 5323810100:50:010:0071 відповідно до Державного акту серії ЯГ № 664781 від 10 січня 2007 року, розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0952 га з кадастровим № 5323810100:50:010:0070 відповідно до Державного акту серії ЯГ № 664780 від 10 січня 2007 року, розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку «А- 1» (загальна площа 105,7 м2, житлова площа 54,8 м2), господарських споруд: погріб - « Б»; убиральня - «В», сарай-гараж - «Г»; прибудова до сараю - «г»; сарай - «Д»; огорожа - «№1». ворота «№2», колодязь - «№3», вигрібна яма - «№4»; Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, проте успадкувати спадщину, яка залишилася після смерті батьків не мають можливості через відсутність правовстановлюючих документів на будинок та квартиру. Спадщину, яка залишилася після смерті батьків, вони прийняли шляхом подачі заяв у встановлений законодавством термін до Пирятинської нотаріальної контори, проте оформити спадщину немає можливості через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та квартиру, і таким чином провести нотаріальний розподіл даного майна не можуть, оскільки нотаріально можна розподілити частки в спадковому майні лише при наявності всіх правовстановлюючих документів. Зазначають, що перший будинок було збудовано ще у 50-х роках минулого сторіччя, це був будиночок на два господарі, який будували баба позивачів no матері - [PERSON] , 1917 року народження, та її рідна сестра. В кожному господарстві була своя Домова книга. Позивачі, будучи ще дітьми, з батьками тривалий час проживали у першій частині будинку, (зараз це будинок [ADDRESS] , та було дуже тісно, одна кімната, і батьки вирішили будувати новий просторий будинок. На початку 80-тих років роках позивачі перебралися жити у повий, просторий будинок. У 2006 році їх батько почав приватизацію землі під «новим» будинком, в результаті цього він отримав Державні акти, які підтверджували право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку та господарський споруд та для ведення особистого селянського господарства у [ADDRESS] Квартира [ADDRESS] є індивідуальним майном матері оскільки її збудувала бабуся позивачів [PERSON] , яка працювала в КСП «Прапор комунізму» та отримала земельну ділянку від колгоспу і збудувала будинок (квартиру) в 1956 році. Після смерті бабусі мати позивачів вступила в спадщину шляхом управління та володіння будинком, а будинок, який збудований у 1982 році батьками позивачів, є їх спільною сумісною власністю. Після смерті матері [INFO] [PERSON] , спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] . Батько відмовився від своєї частки на користь [PERSON] . Після смерті батька [INFO] [PERSON] , спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Стаття 1267 ЦК України надає право на зміну розміру часток спадкоємців у спадщині та відступу від рівності часток за їх угодою. Така угода між позивачами існує та висловлюється в прохальній частині позову. Просили позов задовольнити та визнати в порядку спадкування за законом за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . та за позивачем [PERSON] право власності на 1\\2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Представник позивачів у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - Пирятинської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, направив суду заяву про слухання справи у його відсутність, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином і його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши представника позивачів, з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , що підтверджено актовим записом про смерть № 23 від 21.01.2008 (а.с.16, 10,12,14-15). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка складається з квартири «А-1» (загальна площа 44,4 м2, житлова площа 13,8 м2), сарай -«Б», прибудова до сараю -«б», огорожа -№1. Згідно з відомостями КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» станом на 29 грудня 2012 року право власності на указану квартиру зареєстровано не було (а.с.42). Рішенням виконавчого комітету №169 від 08.05.2019 відповідній частині будинку з господарськими будівлями та спорудами присвоєно окрему адресу - [ADDRESS] (а.с.41). Відповідно до технічної інвентаризації від 26 червня 2019 року встановлено, що на земельній ділянці за вказаною адресою знаходяться: квартира «А-1» (загальна площа 44,4 м2, житлова площа 13,8 м2), сарай - «Б», прибудова до сараю -«б», огорожа -№1. Всі зазначені споруди збудовані до 05 серпня 1992 року, що підтверджується копією технічного паспорта, який є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року об`єкта. Сам будинок був зведений в 1956 році ще бабою позивачів [PERSON] , яка працювала в колгоспі «Прапор комунізму» та отримала земельну ділянку під будівництво від колгоспу (а.с.53). Після смерті баби мати позивачів [PERSON] вступила в спадщину шляхом управління та володіння квартирою. Позивачі з народження також проживали у цій квартирі зі своєю матірю [PERSON] та були зареєстровані у ній (а.с.43-51). Крім того, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який був збудований у 1982 році нею в період шлюбу із [PERSON] та є їх спільною сумісною власністю (а.с.36). Будинок складається з : житлового будинку «А- 1» (загальна площа 105,7 м2, житлова площа 54.8 м2), господарських споруд: погріб - « Б»; убиральня - «В», сарай-гараж - «Г»; прибудова до сараю - «г»; сарай - «Д»; огорожа - «№1». ворота «№2», колодязь - «№3», вигрібна яма - «№4» (а.с.33-36). Згідно відомостей КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» станом на 29 грудня 2012 року право власності на вказаний будинок зареєстровано не було (а.с.37). Всі зазначені споруди збудовані до 05 серпня 1992 року, що підтверджується копією технічного паспорта, який є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року об`єкта. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли її діти [PERSON] та [PERSON] шляхом спільного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини (а.с.94-98). Її чоловік - [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині на користь дочки [PERSON] (а.с.93). [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть №270 від 02.10.2008 (а.с.8). Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.76-77). Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та на земельні ділянки під цим будинком за вказаною адресою: для ведення особистого селянського господарства площею 0, 2007 га з кадастровим № 5323810100:50:010:0071 відповідно до Державного акту серії ЯГ № 664781 від 10 січня 2007 року та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0952 га з кадастровим № 5323810100:50:010:0070 відповідно до Державного акту серії ЯГ № 664780 від 10 січня 2007 року (а.с.25,29). 06 червня 2019 року позивачі звернулися до державного нотаріуса Пирятинської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] та батька [PERSON] , проте їм було відмовлено у їх видачі через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно (будинок та квартиру) (а.с.7). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимоги державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Питання набуття права власності на будинок, що був збудований спадкодавцями позивачів у 1956 році, регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовогог положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. За пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. У технічному паспорті на спірну квартиру [ADDRESS] у графі «рік побудови» зазначено 1956 рік, а у технічному паспорті на будинок по [ADDRESS] - 1982 рік, тобто, спірні квартира та будинок із господарськими будівлями та спорудами побудовано до 05 серпня 1992 року, а отже, померлі [PERSON] та [PERSON] набули за життя право власності на вказані домоволодіння, які переходить у порядку спадкування до позивачів. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Так, станом на час завершення у 1956 та 1982 роках будівництва спірного майна, законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно. Таким чином, спірне нерухоме майно набуто спадкодавцями у законний спосіб і належало їм за життя на праві власності. Отже, позивачами обраний належний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який є найбільш ефективним у спірних правовідносинах. Згідно із ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Сторони у справі дійшли згоди про розподіл спадкового майна між собою та звернулися до нотаріуса із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом, отримавши свідоцтва про право на спадкове майно у вигляді земельних ділянок. У розподілі іншого спадкового майна, а саме домоволодіння [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивачів нотаріусом було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на вказану квартиру та житловий будинок і господарські будівлі і споруди. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що оскільки позивачі є єдиними спадкоємцями за законом майна померлої [PERSON] та померлого [PERSON] , які за життя не зареєстрували в установленому чинним законодавством порядку право власності на належне їм нерухоме майно, проте інакше як у судовому порядку визнати право власності позивачів у порядку спадкування на зазначені вище квартиру та житловий будинок і господарські споруди неможливо, визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування відповідає положенням чинного законодавства України, тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З урахуванням того, що позивачами при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 7034,13 грн, в подальшому позивачі зменшили розмір позовних вимог та ціна позову за уточнюючою позовною заявою склала 263700 грн, надлишок сплаченого судового збору становить 7034, 13 - 2637=4397,13 грн. Ці кошти підлягають поверненню за клопотанням позивачів як надлишково сплачені.

Outcome: approved