Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Креді [PERSON]» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. Позовні вимоги мотивувала тим, що 02.10.2008 року укладено кредитний договір між [PERSON] та АТ «Індекс-Банк». Прізвище [PERSON] змінено на [PERSON]. Відповідно до кредитного договору банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку №22034730144001 на поточний рахунок позичальника відкритий 02 жовтня 2008 року і терміном погашення до 01 жовтня 2033 року включно кредит у сумі 13 500 доларів США 00 центів. Відсотки за користування кредитом у розмірі 10,23% річних. У забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором №240 від 02.10.2008 року укладено договір іпотеки №5558 від 02.10.2008 року. Відповідно до умов договору іпотеки, передано в іпотеку нерухоме майно однокімнатну квартиру № 49, загальною площею 29,9 кв. м, житловою площею 16,2 кв.м, яка знаходиться у м. Олександрія, Кіровоградської області, по проспекту Леніна 162/1. 17.11.2014 року [PERSON] звернулася до ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» з заявою про переведення залишку кредитної заборгованості в розмірі 4616 доларів США 19 центів на національну валюту гривню за курсом на день підписання кредитного договору, але було відмовлено. Проте, що укладений кредитний договір порушує права позивачки, як споживача фінансових послуг та не відповідає вимогах законодавства [PERSON] стало відомо в лютому місяці 2015 року. Також при отриманні від юридичної компанії «Ювента» 30 березня 2015 року висновку щодо аналізу даного кредитного договору, зазначає, що відповідно до листа НБУ від 20.07.1998 року №41-212/1317 «Щодо опечатки в положенні, затвердженого Постановою НБУ №181 від 06.05.1998» та на сьогодні немає жодного документу який би відміняв правові наслідки даного листа. АТ «Індустріально-експортний банк» на підставі банківської ліцензії №99 та письмово дозволу №99-3, видачі НБУ 16.01.2003 року не мав права здійснювати валютну операцію з надання кредиту в іноземній валюті фізичній особі та відповідно укладати договір іпотеки, оскільки операції з валютними цінностями не відносяться до кредитних. Позивач зазначає, що незаконне надання кредиту у іноземній валюті призвело до того, що позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі, так як умови кредитного договору є несправедливими, згідно ст. 11, 18 ЗУ «про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року. Вказує, що «валютний курс», який щоденно публікується НБ України у засобах масової інформації, не є нормою закону та не забезпечено жодним законодавчим актом України. Зміна «валютного курсу» є односторонньою зміною умов правочину, що заборонено законом. Причини падіння курсу гривні не можуть бути ліквідовані позичальником, тож позичальник не передбачав такої ситуації та не брав на себе валютні ризики. Кредитодавець не надав [PERSON] застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти. [PERSON] була введена в оману при отримані кредитних послуг та не надано відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору. Позивач вважає, що кредитний договір та договори про внесення змін та доповнень не відповідає та суперечить вимогам законодавства і є недійсними. Позивач просить визнати недійсним кредитний Договір № 240 від 02 жовтня 2008 року, укладений між [PERSON] та АТ «індустріально-експортний банк»; визнати недійсним Договір іпотеки, укладений між [PERSON] та АТ «індустріально-експортний банк» і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу зареєстрованим в реєстрі за № 5558 від 02 жовтня 2008 року; застосувати правові наслідки недійсності правочину; зобовязати відповідача ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» прийняти у позивача [PERSON] суму у розмірі 13 500,00 дол. США; зобовязати відповідача повернути всю суму виплачену на виконання зобовязань за Кредитним договором № 240 від 02.08.2010 року, включаючи погашення тіла кредиту та процентів; зобовязати відповідача відшкодувати позивачу збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду на підставі п. 2 ст. 230 ЦК України; зобовязати приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ «індустріально-експортний банк» 02 жовтня 2008 року, а саме нерухоме майно однокімнатну квартиру, загальною площею 29,9 кв.м., житловою площею16,4 кв.м., що розташована за адресою: квартира №49, по проспекту Леніна 162/1, у місті Олександрія, Кіровоградської області, яка належить [PERSON]; у відповідності із статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнити [PERSON] від сплати судового збору; судові витрати покласти на відповідача ПАТ «КРЕДІ [PERSON]». Під час судового розгляду [PERSON] надала письмову заяву в якій зазначила, що змінила предмет позову та просить визнати недійсними п. 1.1, 1.4.1 та 2.8 кредитного договору. У судовому засідання позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити та зазначили, що від попередніх позовних вимог відмови немає. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «креді агріколь банк» позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити у їх задовленні. Під час судового засідання публічне акціонерне товариство звернулося до суду з зустрічним позовом і зазначає, що 20.10.2008 року між АТ «Індекс-Банк», правонаступником по всіх правах та зобовязаннях якого виступає Публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]» та [PERSON] укладений кредитний договір №240. Згідно вказаного кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 13 500 доларів США 00 центів, з кінцевим строком користування 01.10.2033 року (включно). Графік погашення заборгованості викладений в додатку №1 до кредитного договору та являється його невідємною частиною. Отримання коштів відповідачем підтверджується валютним меморіальним орденом №240 від 02.10.2008 року. Публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]» просить стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» заборгованість за кредитним договором № 240 від 02.10.2008 року в сумі 5117 доларів США 93 центи (курсу НБУ на дату розрахунку 21,126666) в тому числі: строкова заборгованість за кредитом 4616,19 доларів США; нараховані відсотки 61,04 доларів США; прострочені відсотки 375,11 доларів США; нарахована пеня 65,59 доларів США (еквівалент 1385,70); стягнути з відповідача судові витрати в сумі 1081 грн. 25 коп. Представник позивача публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» за зустрічним позовом позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник за зустрічним позовом позовні вимоги не визнали. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-БК №200542, виданого 08.09.2012 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. Прізвище після укладення шлюбу [PERSON]. 01 жовтня 2008 року укладено між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири №49, загальною площею 29,9 кв. м, житловою площею 16,2 кв.м, яка знаходиться у м. Олександрія, Кіровоградської області, по проспекту Леніна 162/1. Даний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] Вартість даної квартири становила 72 919 грн. 50 коп. 02 жовтня 2008 року укладено кредитний договір №240 між акціонерним товариством «індустріально-експортний банк» та [PERSON]. Згідно п. 1.1 даного договору, банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 13 500 доларів США. Термін користування кредитом з 02.10.2008 року до 01.10.2033 року включно. Відповідно до ст. 1.4.1 даного догору, проценти нараховуються та сплачуються у валюті кредиту. Договором про внесення змін та доповнень №1 від 05.10.2009 року до кредитного договору №240 від 02.10.2009 року, доповнено розділ 2 кредитного договору пунком 2.8 позичальник заявляє та запевняє, що розуміє суть та бере на себе валютний ризик, тобто ймовірність додаткових фінансових витрат внаслідок зміни курсу валюти, в якій кредит було отримано відносно валюти, в якій позичальник отримує/буде отримувати дохід. Вказані зміни можуть викнути в період між укладенням договору і фактичним проведенням розрахунків за ним. Позичальник розуміє та погоджується, що незалежно від того, в якій валюті позичальник фактично використовував кредит, грошові зобовязання позичальника перед банком з повернення кредиту за цим договором обліковується банком та виконується позичальником виключно у валіті кредиту, в якій кредит було видано. Цього ж дня укладено іпотечний договір між акціонерним товариством «індустріально-експортний банк» та [PERSON]. Предмет договору нерухоме майно однокімнатна квартира №49, загальною площею 29,9 кв. м, житловою площею 16,2 кв.м, яка знаходиться у м. Олександрія, Кіровоградської області, по проспекту Леніна 162/1. Іпотечний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] власноруч підписла лист-ознайомлення з умовами отримання кредиту на придбання житлової нерухомості на вторинному ринку. У листі ознайомлення чітко зазначено варіанти надання кредиту (у гривні чи іноземній валюті), варіанти погашення (стандартний або ануїтет ний платіж) та вказано переваги та недоліки того чи іншого виду кредитування, орієнтовна сукупна вартість кредиту, а також перелік та сума додаткових платежів. При укладенні кредитного договору [PERSON] засвідчила, що «з тарифами банку ознайомлена та згодна», також при укладені договорів щодо внесення змін та доповнень до кредитного договору [PERSON] підтвердила, що ознайомлена з умовами кредитування, повідомлена про процент подорожчання кредиту та реальну процентну ставку. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 року (в редакції на момент укладення кредитного договору, 2008 року), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням редиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Закон України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 року (в редакції на момент укладення кредитного договору, 2008 року) вказує, а саме стаття 18, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним , якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Стаття 203 ЦК України вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд дійшов висновку, що акціонерне товариство «індустріально-експортний банк» дотрималося усіх вимог Законодавства України, зокрема, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 року (в редакції на момент укладення кредитного договору, 2008 року), а [PERSON] мала всі можливості до укладення кредитного договору вивчити усі пропозиції на ринку банківських послуг та вибрати найкращий та вигідніший варіант та відмовитися від укладеня кредитного договору з акціонерним товариством «індустріально-експортний банк». Крім того, суд дійшов висновку, що [PERSON] самостійно ініціювала укладення кредитного договору, подавала необхідні для вчинення правочину документи та власноручно готувала і підписала його. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] свідомо й без тиску укладала кредитний договір, усвідомлюючи умови правочину і його правові наслідки. Кредитний договір не порушує права [PERSON], так як містить волевиявлення сторін, за змістом даного правочину були визначені права та обовязки сторін, про що сторони домовилися та погодилися. На момент укладення кредитного договору [PERSON] повністю усвідомлювала наслідки підписання такого договору, бо обіймала посаду провідного спеціаліста з обслуговування та кредитування у акціонерному товаристві «Індустріально-експортний банк, відповідно до довідки №05/1699 від 11.09.2008 року. Крім того, проект кредитного договору та додаткові договори про внесення де-яких змін готувала [PERSON], про що свідчать відповідні відмітки на договорах. Суд дійшов висновку, що [PERSON] дуже добре розумілася на кредитних договорах, так як саме вона пропонувала клієнтам акціонерного товариства «індустріально-експортний банк» даний «банківський продукт». Таким чином, [PERSON] не була введена в оману та не підписувала кредитний договір внаслідок введеня в оману, так як тривалий час вносила щомісячні платежі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» №2121-III від 07.12.2000 року, банківський кредит - будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У матеріалах справи наявна банківська ліцензія №99, видана 16.01.2003 року, дозвіл №99-3, виданий 16.01.2003 року, додаток до дозволу, в якому зазначений перелік операцій, які має право здійснювати банк, зокрема, видача кредиту в іноземній валюті. [PERSON] у позовній заяві вказує, що вищезазначені ліцензії не надають право на видачу кредиту в іноземній валюті. Однак, відповідно до Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 17.07.2001 року №275, Письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності, зокрема таких: ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України (п. 2 ст. 5 цього Декрету). Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). При цьому суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Таким чином, твердження [PERSON] спростовується дослідженними в судовому засіданні матеріалами справи. Суд дійшов висновку, що банківська ліцензія №99, видана 16.01.2003 року, дозвіл №99-3, виданий 16.01.2003 року, додаток до дозволу, в якому зазначений перелік операцій, які має право здійснювати банк, зокрема, видача кредиту в іноземній валюті надавала право банку здійснювати діяльність щодо надання кредиту в іноземній валюті станом на жовтень 2008 року. Отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно п. 14 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що на даний час сума боргу становить 5 117 долларів США 93 центи: - строкова заборгованість за кредитом 4 616 доларів США 19 центів; - нараховані відсотки 61 долар США 04 центів; - прострочені відсотки 375 доларів США 11 центів; - пеня 65 доларів 59 центів (еквівалент 1 385 грн. 70 коп., з урахуванням курсу НБ України 21,126666 грн.). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Суд дійшов висновку, що сторонами дотримано форми кредитного договору. Позивачем заздалегідь вжито заходів для повернення кредиту. Сторони не заперечували той факт, що [PERSON] сплачувала щомісячно кредит, але з 2015 року припинила сплату. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Стаття 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Таким чином, позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості підлягають задоволенню. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 вересня 2015 року розглянув справу №6-190цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитном договором в іноземній валюті. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 23 серпня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Отже, позовні вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості в доларах США підлягають задоволенню та стягненню у іноземній валюті, зокрема у доларах США, так як зазначено у кредитному договорі. Згідно статті 15 ЦПК визначено, що суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, сімейних, земельних чи інших прав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved