Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з даним позовом. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2019 року, що була залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2020 року, цивільну справу №279/5414/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів вирішено передати на розгляд за підсудністю до Києво - Святошинського районного суду Київської області. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27 червня 2019 року між [PERSON] (продавець) та ним (покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0975 га з кадастровим номером 3222484400:10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - попередній договір). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 485. На виконання умов попереднього договору з метою наступного укладення основного договору [PERSON] сплатив [PERSON] гарантійну забезпечувальну суму у розмірі 261 660 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Підписання основного договору було заплановано на 16:00 год. 30 вересня 2019 року. У визначену в попередньому договорі дату 30 вересня 2019 року о 16:00 год. позивач з дружиною та відповідач з`явилися до нотаріальної контори приватного нотаріуса Мартиненко І.С., проте, основний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено не було. У зв`язку з тим, що 24 вересня 2019 року невстановлена особа шляхом вільного доступу викрала у [PERSON] документи, зокрема, паспорт громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера. 25.09.2019 року за фактом викрадення у позивача документів було зареєстровано кримінальне провадження № 12019100050007080 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.09.2019. У зв`язку з викраденням документів та неможливістю їх відновлення до узгодженої дати укладання основного договору постановою приватного нотаріуса Мартиненко І.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 жовтня 2019 року № 44/02-31 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення основного договору купівлі-продажу. Після цього позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів у розмірі 261 660 грн. У зв`язку з тим, що відповідач відмовився повертати кошти, які були отримані за попереднім договором, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що кошти, сплачені відповідачу за попереднім договором, є авансом, та у випадку не укладання основного договору підлягають поверненню позивачу. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 261 660 грн. (двісті шістдесят одна тисяча шістсот шістдесят гривень, 00 коп.), судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що дійсно за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки передав відповідачу аванс у розмірі 261 660 грн., які після не укладення основного договору з незалежних від нього причин через викрадення документів, відповідач відмовився повертати. Просив суд задовольнити позов. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов з тих підстав, що згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Зазначила, що аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові, що мало місце у спірних правовідносинах. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що він отримав за попереднім договором від позивача грошову суму у розмірі 261 660 грн. Проте, не може її повернути, оскільки сподівався на укладання з [PERSON] основного договору купівлі-продажу земельної ділянки та надалі має намір укласти такий договір, кошти у нього відсутні, вважає отриману суму не авансом, а завдатком, який не підлягає поверненню, оскільки договір не було укладено з вини позивача. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Разом з тим, з часу отримання позовної заяви відзив до суду не поданий, не повідомлені суду і причини неможливості подати докази, подати письмовий відзив на позов. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 27 червня 2019 року між [PERSON] (далі - продавець) та [PERSON] (далі - покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0975 га з кадастровим номером 3222484400:10:003:0151, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - попередній договір). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 485. Відповідно до п. 1.1 попереднього договору Сторони зобов`язувалися укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки не пізніше 18 год. 00 хв. 30 вересня 2019 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартиненко І.С. або у іншого нотаріуса за вибором Покупця. Згідно з п. 1.8 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору [PERSON] сплатив [PERSON] гарантійну забезпечувальну суму у розмірі 261 660 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Сторони домовилися, що зазначена грошова сума підлягає заліку в ціну земельної ділянки, вказану в п. 1.12.2 попереднього договору, яку Покупець має заплатити Продавцю в порядку та на умовах, визначених цим договором. Факт отримання авансу [PERSON] підтверджується підписанням ним попереднього договору. Також в судовому засіданні і позивач, і відповідач підтвердили, що перед підписанням попереднього договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 261 660 грн. 27 вересня 2019 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] письмову пропозицію та уточнення до пропозиції про укладення основного договору цінними листами з описом вкладення, чим підтвердив наміри щодо укладення основного договору. Судом встановлено, що 30 вересня 2019 року о 16:00 год. [PERSON] з дружиною [PERSON] та відповідач з`явилися до нотаріальної контори приватного нотаріуса Мартиненко І.С., проте, основний договір купівлі-продажу земельної ділянки не було укладено з тих підстав, що [PERSON] не зміг пред`явити нотаріусу паспорт громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, що пояснюється тим, що вказані документи у нього було викрадено 24 вересня 2019 року. Дана обставина не оспорювалась відповідачем при розгляді справи. На підтвердження даного факту позивачем також надано довідку Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві за № 125/51/04/-2019 за підписом слідчого Джури І.К. та 25.09.2019 року та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.09.2019, з якого вбачається, що за фактом викрадення у [PERSON] документів було зареєстровано кримінальне провадження № 12019100050007080 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. За поясненнями позивача, останній мав намір відновити документи, проте, це було неможливим до дати укладання основного договору у зв`язку з тим, що відповідно до абз. 3 п. 2 розділу 6 (видача паспортів замість утрачених або викрадених) Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року № 456, строк розгляду заяви про втрату паспорта становить 30 календарних днів з дня подання заяви. Факт звернення до нотаріуса з проханням про посвідчення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки підтверджується заявою від 30.09.2019 року. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, пояснення сторін та подані ними докази, суд приходить до висновку, що основний договір купівлі-продажу не було укладено за відсутності вини сторін договору. 03.10.2019 року [PERSON] , зазначаючи про припинення дії попереднього договору 30.09.2019, звернувся до відповідача з вимогою про повернення авансу у розмірі 261 660 грн. Відповідач [PERSON] , як у досудовому порядку, так і в судовому засіданні, повідомив про відмову повернути завдаток, що мало наслідком звернення позивача з даним позовом до суду. Отже, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою продавця за попереднім договором повернути покупцю за цим договором внаслідок неукладення основного договору забезпечувальної суми, яку позивач вважає авансом, а відповідач - завдатком. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. З матеріалів справи встановлено, що основний договір купівлі-продажу земельної ділянки у встановлений у попередньому договорі строк (30.09.2020 року) сторонами укладений не був, а тому попередній договір від 27.06.2019, що відповідає встановленим ст.635 ЦК України вимогам, припинив свою дію 30.09.2019. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 по справі № 296/10217/15-ц. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. З огляду на викладене , положення ЦК України про завдаток на спірні правовідносини не поширюються. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи на підставі наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про те, що передана Грищенком Ю.П. відповідачу на виконання умов попереднього договору від 27.06.2019 року забезпечувальна сума у розмірі 261 660 грн. є авансом та у зв`язку з припиненням дії попереднього договору 30.09.2019 внаслідок неукладення основного договору підлягає поверненню позивачу, права якого є порушеними та підлягають поновленню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. При поданні позову позивачем був сплачений судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача у розмірі 2616,60грн., що підтверджено відповідними доказами.

Outcome: approved