Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в якому вказувала, що з 23 серпня 1980 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу подружжя за спільні кошти придбало майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2500 га., розташовану за цією ж адресою, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на будинок та ділянку зареєстроване за відповідачем. Позивачка, вказуючи на те, що згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута, просила про поділ цього майна в судовому порядку, визнавши за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки. 04 листопада 2019 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав. Свої заперечення проти позову обґрунтовував відсутністю доказів набуття та належності відповідачу спірного будинку на праві власності, доказів участі позивачки в його набутті та вартості спірного майна. Також [PERSON] просив врахувати те, що житловий будинок був самовільно перебудований, а тому вважається самочинно збудованим нерухомим майном. За час проживання в будинку [PERSON] вклав у вказане майно значні кошти для покращення його характеристик в той час, як позивачка не мешкає в ньому понад 20 років, не приймає участі в його утриманні, а тому втратила право на частку в майні колгоспного двору. Також звертав увагу суду на те, що між сторонами з моменту припинення сімейних відносин не було спору з приводу поділу майна та існувала домовленість про передачу спірного будинку у дарунок спільним дітям. З врахуванням вказаних обставин, виходячи з того, що позивачкою не надано жодної інформації та доказів щодо наданої для обслуговування житлового будинку земельної ділянки, зокрема щодо її місця розташування, розмірів, меж, вартості, а тому відповідач просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що з 23 серпня 1980 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, а саме, згідно акту від 1984 року, КСГП «Таборівка» передало [PERSON] , як голові сім`ї переселенцю з Борисоглібського району Воронезької області житловий будинок в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області (а.с. 63). Відповідно до копії довідки КСГП «Таборівка» (а.с. 64), [PERSON] повністю сплатив вартість вказаного майна. Згідно копії рішення виконавчого комітету Таборівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району від 30 листопада 1993 року, №94, затверджено акт передачі переселенцю [PERSON] будинку по [ADDRESS] (а.с. 65). Згідно довідки КП «Вознесенське МБТІ» від 08 листопада 2019 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Таборівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району від 30 листопада 1993 року, №94 зареєстровано за [PERSON] (а.с. 62). Крім цього, згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року (а.с. 15), [PERSON] на підставі рішення Таборівської сільської ради від 10 грудня 2009 року, №08 набув у власність земельну площею 0,2500 га., розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку). Позивачка бажає поділити спільне нерухоме майно, проте сторони не можуть досягти згоди щодо порядку такого поділу. Оскільки спірне майно набуте у 1993 та 2009 роках, а тому питання щодо його правового статусу регулюються як нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, так і нормами Сімейного кодексу України (чинного на час придбання майна). Так, згідно ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. За загальним правилом застосування\~презумпції спільності майна подружжя,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція сформована Верховним Судом та викладена в постановах від 24 травня 2019 року у справі № 360/303/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 648/2988/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі №570/4823/15-ц. З пояснень відповідача [PERSON] та матеріалів справи вбачається, що спірний будинок придбаний подружжям в період шлюбу до фактичного припинення між ними сімейних відносин. На час набуття цього майна у власність кожен з подружжя працював та мав самостійний дохід. Право власності щодо будинку зареєстровано за відповідачем у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять жодних доказів, що вказане майно є особистою власністю когось з них. За встановлених обставин, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, житловий будинок вважається спільною сумісною власністю сторін. При цьому, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи спростовуються доводи однієї зі сторін, що будинок на момент набуття сторонами або в подальшому мав статус колгоспного двору. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, що будинок є самочинно збудованим нерухомим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п.\~30\~постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема щодо неподільних речей, необхідна обов`язкова згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, спірний будинок підлягає поділу між сторонами з врахуванням принципу рівності часток подружжя. Те, що [PERSON] після набуття подружжям будинку вклав у вказане майно значно більше коштів для покращення його характеристик, ніж відповідачка, як і відсутність протягом тривалого часу між сторонами спору щодо поділу майна, не є підставою для відмови у поділі майна між подружжям або зміни розміру їх часток. Тому, з врахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинку. Що стосується спірної ділянки, то у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то у подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частини будинку, у такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. За такого, за [PERSON] слід також визнати право власності на 1/2 ідеальну частку спірної земельної ділянки. Що стосується розподілу судових витрат, то, оскільки сторона позивача в судовому засіданні не наполягала на компенсації понесених судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для втручання у ці правовідносини.

Outcome: approved