Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 серпня 2008 року між ним та ПАТ «Сведбанк» було підписано кредитний договір № 0404/0808/55-008 в іноземній валюті на загальну суму 17 000 доларів США на споживчі потреби, який підписано ними із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов'язався надати йому кредитні кошти у сумі 17 000 доларів США, але грошові кошти, згідно умов кредитного договору, надані не були. Підписання даного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та його прав, як споживача кредитної послуги з боку ПАТ «Сведбанк», а саме: не визначено кредитним договором Істотні умови споживчого кредитування. Зазначив, що єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі- резиденту кредиту в іноземній валюті є: - відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620, 2625 «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанова Правління НБУ № 280); - перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, 2625 згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України») суми безготівкового кредиту у іноземній валюті кредиту з рахунку Банку; - видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління НБУ №337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта в рамках касового обслуговування поточного рахунку, відкритого клієнту у банку на підставі договору банківського рахунку, як це передбачено главою 72 ЦК України. Згідно пункту 4 глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року, видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. У бухгалтерському обліку банків України встановлено чіткий порядок відображення касових операцій з видачі фізичним особам та приймання від фізичних осіб іноземної валюти. З врахуванням положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку, відповідно до положень глави 72 ЦК України. Проте договору на обслуговування рахунку 2620.... між банком та ним не укладалося. Тобто, сторони не узгодили обов'язкову умову кредитного договору від 07.08.2008 року, а саме про відкриття поточного рахунку з метою зарахування на нього суми кредиту. Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», ЦПК України, ЦК України, рішення Конституційного Суду України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанову Пленуму Верховного Суду України №5, постанову Пленуму Верховного Суду України №9, Постанови Правління НБУ № 200, 280, 337, 492, 495 зазначив, що договір споживчого кредиту № 0404/0808/55-008 від 07.08.2008 року є неукладеним (та таким що не відбувся), при тому що сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем, зокрема: - кредитодавець у кредитному договорі не зазначив про дату видачі кредиту; - кредитодавець перед укладенням кредитного договору не надав позичальнику в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; - кредитодавець не отримав письмове підтвердження від позичальника про його ознайомлення з інформацією про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; - в кредитному договорі або додатку до нього не наданий детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача тощо; - кредитний договір або додаток до нього, не містять графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також: інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, а у графіку платежів докладно не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом; - кредитодавець не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань кредитним договором в іноземній валюті несе споживач, а також, у разі якщо, кредитодавець не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; - кредитодавець не зазначив у кредитному договорі або додатку до нього, про відкриття банківського поточного рахунку (2620), що відкривається споживачу для зарахування на нього суми наданого кредиту з позичкового рахунку, а також: для здійснення розрахунково-касових операцій в іноземній валюті, які пов'язані з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку; - кредитна справа позичальника не містить номер основного поточного, додаткового поточного та позичкового рахунків; - перед укладенням кредитного договору, забезпеченого іпотекою, кредитодавець не оприлюднив інформації про іпотечний борг, та не встановив перелік обовязкових умов, притаманних даному виду правочинів; - за кредитним договором кредитодавцем не надано позичальнику кредит. З наведених підстав просив визнати кредитний договір №0404/0808/55-008 від 07.08.2008 року, підписаний [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», неукладеним. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особи [PERSON], [PERSON] України про захист прав споживача, визнання кредитного договору неукладеним відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги [PERSON] посилається на неповне зясування судом обставин, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, відсутність належних та допустимих доказів, невірне дослідження доказів та їх оцінку, які б мали суттєве значення для винесення законного та обґрунтованого рішення і, зокрема на те, що суд не дослідив первинну бухгалтерську документацію на підтвердження видачі готівки у вигляді кредиту в сумі 17000 доларів США, а також погашення кредиту та не зазначив, які докази підтверджують ці обставини; апелянт також вважає, що, вирішуючи спір суд не вірно визначився з виниклими правовідносинами та не застосував положення ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; суд не правомірно та у порушення вимог ст.ст. 640, 1046, 1051, 1054 ЦК України прийшов до висновку, що кредитний договір від 07 серпня 2008 року є укладеним; судом в порушення норм чинного законодавства та процесуальних обовязків, встановлених ЦПК України, не було взагалі надано оцінки висновку судово-економічної експертизи; суд, не наводячи жодної підстави чи доказу, який би спростовував встановлені висновки експерта, прийшов до помилкового висновку про неправильність судово-економічної експертизи, що є грубим порушенням вимог ст. 212 ЦПК України; при цьому суд, відхиляючи висновок експертизи, не вирішив питання про призначення повторної експертизи чи додаткової експертизи; судом не надано належної оцінки встановленому факту висновком судово-економічної експертизи, а саме відсутності доказів документального підтвердження надання кредиту за спірним кредитним договором, так і факту отримання ним кредиту в сумі 17000 доларів США чи в будь-якій іншій сумі; судом не було встановлено та досліджено його згоду щодо усіх істотних умов кредитування у відповідності до чинного законодавства України; судом не було досліджено та перевірено зазначені ним в позовній заяві підстави визнання кредитного договору неукладеним, при цьому в рішенні суду зазначено «…що дійсно, в ході судового розгляду доводи позивача знайшли своє підтвердження…», але судом не зазначено, які саме доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та яким чином вони можуть вплинути на задоволення позову; судом помилково зазначено про пропуск строку позовної давності; судом не вірно зазначено про те, що ним зазначено вимогу позову, яка не відповідає можливим засобам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки відповідно до ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводі апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи [PERSON] в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спосіб захисту прав, обраний [PERSON] не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, встановлених у ст. 16 ЦК України. При цьому суд першої інстанції, виходячи з аналізу чинного законодавства, розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, судової практики та вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, наданих сторонами, вважав за можливе дійти також висновку, що дійсно в ході судового розгляду деякі доводи позивача знайшли своє підтвердження. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги пятої ЦК. Проте повністю з такими висновками погодитися неможливо. Із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стало оспорення кредитного договору №0404/0808/55-008 від 07 серпня 2008 року, оскільки сторони в належній форми не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови, передбаченої законодавством. Так, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміється закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Але, як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись у жовтні 2015 року до суду з позовом [PERSON] просив визнати кредитний договір №0404/0808/55-008 від 07 серпня 2008 року, підписаний ним та ПАТ «Сведбанк» недійсним. Проте, 11 березня 2016 року [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову і, зокрема просив визнати кредитний договір №0404/0808/55-008 від 07 серпня 2008 року, підписаний ним та ПАТ «Сведбанк», неукладеним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже остаточними позовними вимогами [PERSON] визначив визнання кредитного договору саме неукладеним. В обгрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилався на Закон України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 230,239,548,638,640,1046,1054 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15 рп/2011, ст.ст. 3, 4. 13, 192, 203, 215, 227, 236, 524, 548, 638 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанову Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року, постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, постанови НБУ №200, 280, 337, 492, 495. Проте, як розяснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Крім того, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 січня 2017 року зазначено, що спір, який не має практичного значення, не повинен вирішуватися судом. Підтвердженням цього є й зміни, внесені до ст. 124 Конституції України (справи судами вирішуються лише в разі юридичного спору). Про неукладеність правочину як юридичну обставину справи може бути зазначено у мотивувальній частині рішення. Таким чином, вирішуючи спори про визнання недійсними договорів, судам слід здійснювати розмежування понять неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, враховувати те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Отже, розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та дійшов правильного висновку про невідповідність позовних вимог [PERSON] способам захисту, передбачених законом. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що відповідно до ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, є безпідставними, оскільки ні закони, на які посилається позивач в позовній заяві, ні кредитний договір не містять положення про можливість визнання в судовому порядку договору неукладеним. Поряд з цим, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору неукладеним суд першої інстанції вдався до дослідження та надання оцінки наявних в матеріалах справи доказів зокрема, висновку судово-економічної експертизи, заяви [PERSON] від 12.01.2009 року, розрахунку заборгованості, договорів добровільного страхування майна тощо, а також до вирішення питання щодо застосування строку позовної давності. Проте, апеляційний суд вважає, що при правильному висновку суду першої інстанції про те, що спосіб захисту прав, обраний [PERSON], а саме визнання кредитного договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, встановлених у ст. 16 ЦК України, дослідження наявних в матеріалах справи доказів і надання їм правової оцінки є зайвим. Тому висновок суду про те, що в ході судового розгляду на підставі наявних у справі доказів, наданих сторонами, деякі доводи позивача знайшли своє підтвердження підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Outcome: partial