Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

У жовтні 2017року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, виселення, посилаючись на те, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру №788 серії ІР від 19 січня 1976року. Вказувала, що зареєстрована та проживає за вказаною адресою, іншого житла не має. Позивач зазначала, що відповідачі є її рідною сестрою та племінниками та оселились в квартирі тимчасово, проте протягом тривалого часу спірне приміщення не залишили та добровільно не виселились, у звязку з чим просила суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідачів з вказаної квартири. У січні 2018 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про зобовязання не перешкоджати у користуванні квартирою, посилаючись на те, що вона з 1978року оселилась проживати разом із сестрою за її згодою. Вказувала, що її донька та онуки також проживають у зазначеній квартирі з її згоди, проте останнім часом відносини між ними погіршились, у звязку з чим сестра має намір виселити її з квартири. Посилаючись на вказані обставини, відповідач просила суд ухвалити рішення, яким зобовязати [PERSON] не перешкоджати позивачам в користуванні квартирою №7 будинку №24 по вул. Пішеніна у м. Одесі. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2018року зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом. \~ \~ \~ \~ \~Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнала, проти її задоволення заперечувала. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, надавши до суду письмові заперечення. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили суд її задовольнити Дослідивши матеріали\~справи,\~заслухавши доводи\~сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом\~України та Житловим Кодексам України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру №788 серії ІР від 19 січня 1976року. Відповідно до довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) №13 від 05 січня 2017року, в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до положень ч.2 ст. 65 ЖК УРСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.\~Осіб,\~які підлягають\~ виселенню\~без надання\~іншого жилого\~приміщення за\~неможливістю спільного\~ проживання,\~може бути\~зобов'язано\~ судом\~ замість\~виселення \~провести обмін\~ займаного\~приміщення на\~інше \~жиле \~приміщення,\~ вказане\~ заінтересованою\~в обміні\~стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином посилання позивача за первісним позовом на статтю 116 ЖК УРСР із вимогами про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою №7 в будинку №24 по вул. Пішеніна у м. Одесі не відповідають положенням вказаної статті, а отже не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про виселення відповідачів, то слід зазначити про наступне. Суд зауважує, що правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Позивач у судовому засіданні не надала суду доказів того, що відповідачі вчиняють дії, що є підставою для виселення останніх, без надання іншого жилого приміщення. Допитані у судовому засіданні свідки також не підтвердили фактів, зазначених у позовній заяві щодо псування відповідачами належного позивачу майна. Відповідно до ч.1 ст. 177 ЖК УРСР, громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Судом встановлено, що відповідачі сплачують комунальні послуги, здійснюють потосний ремонт, проживають у [INFO] та у відповідності до ч.2 ст. 65 ЖК УРСР набули рівного з позивачем права користування жилим приміщенням, таким чином вимоги зустрічної позовної заяви підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ч. 1 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: approved