Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів, в якому просив: визнати п. 1.1 кредитного договору № 22035000141384 від 13 серпня 2019 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», частково недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №22035000141384 від 13.08.2019 року в рахунок погашення суми тіла кредиту. В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що 13.08.2019 року, між ним та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено Договір кредиту № 22035000141384 про надання позивачу коштів у сумі 43400,00 гривень строком на 50 місяців. Відповідно положень п. 1.1. Договору, вказано загальний розмір кредиту 43400,00 гривень, що включає страховий платіж. На даний момент, обов`язки за кредитним договором № 22035000141384 від 13.08.2019 року він виконує відповідно графіку погашення заборгованості і кошти за кредитом сплачує. Однак, за кредитним договором, згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті включається комісія (плата за обслуговування), яку позивач вважає незаконною. На думку позивача, кредитний договір укладений між позивачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» № [NUMBER] від 13.08.2019 року про надання позивачу кредитних коштів у розмірі 43400,00 гривень є таким, що порушує права позивача, як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту. На думку позивача, відповідач порушив норми законодавства, оскільки не мав права встановлювати комісію за обслуговування. Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2020 року, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 06 жовтня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 29 жовтня 2020 року до суду від представника відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» Бобренко О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача зазначив, що відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON] з огляду на таке. 13.08.2019 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір 22035000141384. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк надав позивачу кошти в сумі 43400,00 грн. на споживчі потреби та встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 13.08.2019 по 12.12.2020 - 5% від суми кредиту, 13.12.2020 по 12.03.2022 - 4% від суми кредиту, з 13.03.2022 по 12.06.2023 - 3 % від суми кредиту, з 13.06.2023 по 13.08.2024 - 1,95% від суми кредиту. Процентна ставка за користування є фіксованою та нараховується у повному розмірі: на строкову заборгованість за Кредитом - 0,001%, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0% річних. Нормативно-правові акти на які посилається позивач втратили чинність. Посилання позивача, що в оспорюваному кредитному договорі не зазначені, які саме послуги за вказану комісію надаються та несправедливість умов кредитного договору є безпідставними та необґрунтованими. Укладений кредитний договір відповідав вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін. Окрім того, відповідно до п.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Враховуючи, безпідставність, на думку представника відповідача, позовних вимог, останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 08 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив на позовну заяву в якому позивач зазначив, що посилання представника відповідача є необґрунтованими та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мельник В.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Препелиця Ю.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 13 серпня 2019 року між клієнтом - [PERSON] та Банком - Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 22035000141384 (далі - Кредитний договір). Пунктом 1.1. Кредитного договору, передбачено, що Банк гадає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Пунктом 1.2. Кредитного договору визначено, що за цим договором банк надає клієнту грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 43400 грн. Строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту 13 серпня 2024 року. Цільове призначення: на споживчі потреби. Також визначено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 13.08.2019 року по 12.12.2020 року складає 5% від суми кредиту; з 13.12.2020 року по 12.03.2022 року - 4% від суми кредиту; з 13.03.2022 по 16.03.2023 року - 3% від суми кредиту; з 13.06.2023 року по 13.08.2024 року - 1,95 % від суми кредиту. Також визначено розмір та порядок сплати процентної ставки за користування кредитом. Позивач вказує, як на підстави визнання кредитного договору недійсним, ненадання йому всієї необхідної інформації щодо умов кредитного договору. Наявні в матеріалах справи заява-згода на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, Договір банківського рахунку та надання додаткових послуг № РКО-371602/13082019/0301 від 13.08.2019 року, свідчать про те, що Договір укладений на підставі вільного волевиявлення позивача, оскільки останній обрав серед іншого, саме такі умови кредитування, про що свідчить підпис [PERSON] у Кредитному договорі та інших зазначених документах, що останнім не оспорювалось. Підписаний сторонами Кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами в повному обсязі. Крім того, розділі 4 в Кредитного договору, викладено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної ставки за кредитним договором, в якому чітко визначено суму платежів за додаткові та супутні послуги, серед яких і витрати на розрахунково-касове обслуговування. На підтвердження своєї обізнаності про умови кредитування позивач поставив свій підпис у Кредитному договорі, тим самим підтвердивши отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданого згідно обраних умов кредитування. Позивач підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для Позивача, в тому числі в разі не виконання зобов`язань. Таким чином, безспірним є те, що [PERSON] обізнаний про всі умови Кредитного договору та прийняв їх як справедливі та прийнятні для себе, про що, окрім іншого, свідчить те, що Кредитний договір укладено 13 серпня 2019 pоку, а позивач звернувся до суду із позовною заявою лише 05 жовтня 2020 року, при цьому, належним чином виконував умови Кредитного договору, сплачував усі передбачені платежі, та не звертався до Банку із заявами або скаргами щодо зміни умов кредитування. Визначена кредитним договором комісія (витрати на розрахунково-касове обслуговування) є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для Позичальника. Уклавши Кредитний договір та виконуючи його умови, позивач погодився з умовами Кредитного договору, в тому числі, з розміром кредиту, строком дії, розміром щомісячних платежів та відповідальністю за невиконання його умов тощо. Оскільки позивач погодився з умовами договору та підписав його, тим самим він отримав, як права, так і обов`язки за таким договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано доказів наявності законодавчо визначених підстав визнання недійсною умови Кредитного договору. В силу ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав передбачені ст. 16 ЦК України. Украдений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту. Законом, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні, відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, є Закон України «Про споживче кредитування». Пунктами ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; Таким чином, даним договором передбачено що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до абзацу 2 ч.12 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення. Посилання позивача на несправедливість нарахування комісії не є підставою звільнення його від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач уклав Кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення. Плата за розрахунково-касове обслуговування передбачена законодавством України, зокрема ЗУ «Про споживче кредитування», як на момент укладення Кредитного договору, так і продовжує існувати на даний час. Враховуючи положення діючого законодавства України, банкам дозволено самостійно визначати розмір витрат на розрахунково-касове обслуговування. Таким чином, передбачена п. 1.2. Кредитного договору щомісячна комісія є законною. Посилання позивача на те, що відповідач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту банком, що на його думку не відповідає вимогам справедливості, жодним чином не свідчить про порушення Банком ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Цивільним кодексом України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Позивачем не доведено порушення відповідачем будь-якої норми діючого законодавства України, які б стали підставою для визнання пункту кредитного договору недійсним. Окрім того, оскаржуючи неправомірність нарахування комісії за кредитним договором, позивач не просить визнати недійсним пункт 1.2. Кредитного договору, у якому безпосередньо визначено розмір, строки та порядок сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту. Натомість позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним п. 1.1. Кредитного договору в частині, якою передбачено зобов`язання [PERSON] , сплатити комісію за користування кредитом, що передбачено кредитним договором. Отже, розмір, строки та порядок спалити комісії за обслуговування кредитом визначено не в п. 1.1., як те зазначає позивач, а п. 1.2. Кредитного договору. Таким чином, позивач оскаржуючи неправомірність нарахування комісії, фактично не просить визнати недійсним кредитний договір в частинні нарахування таких платежів, а просить визнати недійсним кредитний договір саме в частині його обов`язку щодо здійснення їх сплати. Крім того, враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, суд доходить висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року, та на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання заявника є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у пПостанові від 26 грудня 2019 року, № 467/555/19. Отже, [PERSON] помилково застосовано до спірних правовідносин ЗУ «Про захист прав споживачів» замість ЗУ «Про споживче кредитування» та як наслідок, обрано неналежний спосіб захисту, нібито порушених прав. Окрім того, в ході розгляду справи, суду не надано жодного належного та допустимого доказу наявності законодавчо визначених підстав для здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення суми тіла кредиту. Також, позивачем не вказано суму грошових коштів, яку він просить зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту, не надано її розрахунку, не зазначено які саме платежі має на увазі позивач, якими пунктами Кредитного договору вони передбачені та за який період. В порушення вимог ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» яка містить визначення розрахункових документів (1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер), Позивач до позовної заяви додав, зокрема документи, які не відповідають вимогам ст. 22 зазначеного Закону та не є розрахунковими документами, що підтверджують здійснення оплати в розумінні діючого законодавства України. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Зважаючи на те, що факт обману має довести позивач, як підставу визнання кредитного договору недійсним, суд вважає, що позивачем цей факт належним чином доведено не було. За таких обставин, оцінюючи всі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування наявності підстав для визнання п. 1.1. кредитного договору частково недійсним та необхідності перерахунку зроблених позивачем платежів. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Банк Кредит Дніпро» є необґрунтованими, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по розгляду справи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed