Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У зазначеній позовній заяві [PERSON] покликається на те, що 02.03.2001 року був прийнятий на роботу до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на посаду завідуючого відділенням соцдопомоги, з 07.07.2009 року переведений на посаду завідувача господарством. 05 серпня 2014 року його було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. У період з 08.09.2014 року по 09.02.2015 року внаслідок тимчасової непрацездатності він не працював. При цьому 06 жовтня 2014 року відповідачем було прийнято наказ № 98 та внесено запис № 22 в його трудову книжку про звільнення його з роботи у перший день настання працездатності. У день настання працездатності - 10.02.2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України його звільнено не було, натомість наказом відповідача від 20.02.2015 року № 7 він звільнений з роботи з 10.02.2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Зазначений наказ про звільнення з роботи вважає незаконним у зв'язку з тим, що його відсутність на робочому місці без поважних причин не є підставою для його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає відсутність працівника на роботі. Крім того, його посада була виключена із штатного розпису відповідача на 2015 рік, тому 10.02.2015 року керівник територіального центру Білоус І.І. фактично не допустив його до роботи. Вказує, що його прогул є вимушеним у зв'язку з незабезпеченням його роботою, відсутністю його посади у штатному розписі та коштів, закладених на оплату його праці. З наказом про звільнення з роботи № 7 від 20.02.2015 року був ознайомлений 20 березня 2015 року, із вказаним позовом звернувся до суду 17 квітня 2015 року. Покликаючись на положення ст. 235, 240-1 КЗпП України просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 7 від 20.02.2015 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді звідуючого господарства з 10.02.2015 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.02.2015 року по день прийняття рішення про його поновлення на роботі у розмірі 3000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, просив врахувати те, що фактично був звільнений у період перебування у щорічній відпустці, яка була перервана його тимчасовою непрацездатністю. Просив позов задовольнити, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 лютого 2015 року в сумі 6140 грн. 48 коп., відповідного розрахунку не надав. При цьому, будучи допитаним як свідок показав, що 10 лютого 2015 року був не допущений до роботи директором Білоус І.І., у присутності працівників [PERSON], [PERSON] Листом від 11.02.2015 року його викликали на засідання трудового колектиктиву на 20 лютого 2015 року. Цього дня він з'явився в кабінет директора віддав листки непрацездатності та йому було запропоновано бути присутнім на засіданні профспілкового органу. Участі в засіданні профспілкового комітету не приймав. Письмових пояснень з приводу відсутності на роботі 10 лютого 2015 року у нього не відбирали. Представник відповідача Білоус І.І. у судовому засіданні позов не визнав, покликаючись на безпідставність заявлених вимог. Будучи допитаним як свідок показав, що відповідно до наказу від 06.10.2014 року № 98 [PERSON] був попереджений про звільнення у зв'язку з скороченням чисельності штату працівників. Тривалий час він перебував на лікарняному, листки непрацездатності здавав несвоєчасно. Так, у січні 2015 року виявилося, що він був відсутній на роботі без поважних причин 31 грудня 2014 року, 2 січня 2015 року. 10 лютого 2015 року [PERSON] на роботу не з'явився, у зв'язку з чим 11.02.2015 року на його адресу було направлено лист з проханням прибути на збори трудового колективу 20 лютого 2015 року. Позивач з'явився на роботу лише 20 лютого 2015 року, надав листки непрацездатності, з яких вбачалося, що 10 лютого 2015 року він мав приступити до роботи. При цьому надавати пояснення з приводу своєї неявки на роботу цього дня, брати участь у засіданні профспілкового органу, отримати наказ про звільнення та трудову книжку відмовився, про що було складено відповідні акти. Враховуючи поведінку працівника, його неодноразові неявки без поважних причин на роботу, за згодою профспілкового органу 20 лютого 2015 року було видано наказ № 7 про його звільнення за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 10 лютого 2015 року. Представник відповідача Зейкан І.Ю. у судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на його безпідставність, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Вказує, що про звільнення йому стало відомо 20 лютого 2015 року, а з вказаним позовом до суду він звернувся лише 22.04.2015 року. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 02.03.2001 року позивач був прийнятий відповідачем на посаду завідуючого відділенням соцдопомоги, з 07.07.2009 року був переведений на посаду завідувача господарством, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 05 серпня 2014 року позивача було повідомлено відповідачем про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності працівників. Згідно до наказу № 98 від 06.10.2014 року до трудової книжки позивача було внесено запис про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку з скороченням штату працівників, у перший день настання працездатності. З наданих позивачем листків непрацездатності вбачається, що у періоди з 08.09.2014 року по 30.12.2014 року та з 05 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року позивач хворів та знаходився на лікарняному. З листка непрацездатності від 20.01.2015 року серії [NUMBER] вбачається, що позивач мав стати до роботи 10 лютого 2015 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наказом відповідача № 7 від 20.02.2015 року позивача звільнено із займаної посади завідуючого господарством за прогул, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з 10 лютого 2015 року. Із вказаним наказом [PERSON] ознайомлений 20.03.2015 року. Копію трудової книжки позивач отримав 20 березня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Покликання представника відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки йому стало відомо про його звільнення ще 20 лютого 2015 року, а до суду він звернувся лише 22 квітня 2015 року не грунтуються на вимогах закону, тому суд вважає їх безпідставними. Строк звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 233, ч. 4 ст. 241-1 КЗпП України у позивача розпочався з 20 березня 2015 року, з дня отримання трудової книжки, і закінчився 20 квітня 2015 року. З позовної заяви вбачається, що її одержано судом 22 квітня 2015 року, однак позивачем надано примірник позовної заяви, на якій наявний штамп суду з відміткою про її надходження до суду 17 квітня 2015 року. За наведеного суд вважає, що позивач звернувся до суду саме 17 квітня 2015 року, тобто у межах строків звернення, встановлених ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Покликання позивача на те, що наказ про його звільнення з роботи є незаконним у зв'язку з тим, що його прогул був вимушеним, відсутність на роботі 10 лютого 2015 року викликана поважними причинами, зокрема, недопущенням директором установи Білоус І.І. до роботи, незабезпеченням роботою через відсутність його посади у штатному розписі на 2015 рік, відсутністю коштів, закладених на оплату його праці, суд вважає необгрунтованими і такими, що ним не доведено. Такі пояснення позивача у ході судового розгляду були спростовані свідками Білоус І.І., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що 10 лютого 2015 року [PERSON] на роботу не з'явився, 11 лютого 2015 року на його адресу було направлено запрошення на збори трудового колективу на 20 лютого 2015 року. Цього дня він з'явився до директора установи та віддав листки непрацездатності з яких вбачалося, що 10 лютого 2015 року він мав стати до роботи. Письмові пояснення з приводу причин неявки на роботу 10 лютого 2015 року надавати відмовився, про що було складено відповідний акт. Брати участь у засіданні профспілкового комітету також відмовився. Свідок [PERSON], інспектор з кадрів, у судовому засіданні показала, що позивач неодноразово порушував трудову дисципліну, невчасно здавав листки непрацездатності, у зв'язку з чим було неможливо визначити причини його відсутності на роботі, зокрема, 31 грудня 2014 року, 2 та 5 січня 2015 року. 20 березня вона ознайомила позивача з наказом про звільнення та видала йому трудову книжку. Показання зазначених свідків підтверджуються доповідними інспектора з кадрів [PERSON] від 23.01.2015р., головного бухгалтера [PERSON] від 10.02.2015р., 20.02.2015р., з яких вбачається, що [PERSON] не з'явився на роботу 31 грудня 2014 року, 02 січня 2015 року та 10 лютого 2015 року, актами від 10.02.2015 року, 20.02.2015 року, де зафіксовано відсутність [PERSON] на роботі. З штатного розпису Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на 2015 рік, розрахунку до бюджету на 2015 рік вбачається, що з 1 січня 2015 року штатна одиниця завідувача господарством в апараті управління територіального центру не передбачена та кошти на оплату праці завідувача господарством до бюджету не закладено, однак ці обставини не є такими, що свідчать про поважність причин відсутності відповідача на роботі 10 лютого 2015 року. З актів від 20 лютого 2015 року вбачається, що [PERSON] відмовився надати пояснення своєї відсутності на роботі 10.02.2015 року. Судом також встановлено та визнається сторонами те, що в Зарічненському територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) створено місцевий комітет профспілки та позивач є її членом. Згідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. З протоколу № 1 засідання місцевого комітету профспілки Зарічненського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 20 лютого 2015 року вбачається, що профспілковим органом 20 лютого 2015 року надано згоду на звільнення за прогул завідуючого господарством [PERSON] Разом з тим, з пояснень позивача, показань свідків Білоус І.І., [PERSON], голови місцевого комітету профспілки, [PERSON], вбачається, що [PERSON] 20 лютого 2015 року було в усній формі запрошено на засідання профспілкового комітету та останній усно відмовився приймати у ньому участь. Розгляд подання адміністрації установи про надання згоди на звільнення [PERSON] було проведено за відсутності працівника. Таким чином встановлено, що при наданні згоди на звільнення [PERSON] профспілковим комітетом не дотримано вимог ч. 3 ст. 43 КЗпП України, якою передбачено, що розгляд подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За відсутності працівника таке подання може розглядатися у разі його повторної неявки без поважних причин. Доказів того, що [PERSON] подавав письмову заяву про розгляд профспілковим комітетом подання про надання згоди на його звільнення у його відсутності суду не надано, відсутні також докази повторної неявки позивача без поважних причин на засідання профспілкого органу. Крім того, при звільненні позивача відповідачем не враховано те, що наказом від 26.08.2014 року № 76 [PERSON] надано щорічну відпустку з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року. Згідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до листків непрацезданості з 08 вересня по 22 вересня 2014 року, з 23 вересня по 01 листопада 2014 року, з 02 листопада по 10 листопада 2014 року, з 11 листопада по 20 грудня 2014 року, з 21 грудня по 30 грудня 2014 року, з 05 січня 2015 року по 19 січня 2015 року, з 20 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року позивач хворів. Внаслідок його тимчасової непрацездатності надана йому щорічна відпустка переривалася. Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, до щорічних відпусток не включаються. П.1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена. Відповідно до ч. 4 ст. 80 КЗпП України якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог ст. 12 Закону України «Про відпустки». З наведеного вбачається, що позивач відповідно до вимог ч. 2 ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» мав право на продовження відпустки, чим він і скористався. Використання позивачем без попередньої згоди відповідача права на продовження відпустки не може вважатися прогулом без поважних причин, оскільки продовження відпустки в цьому випадку є обов'язком, а не правом роботодавця. Враховуючи викладене, щорічна відпустка позивача мала бути продовжена на 24 календарних дні. За таких обставин невихід позивача на роботу 10 лютого 2015 року не може вважатися прогулом без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином судом встановлено, що законної підстави для звільнення [PERSON] з роботи відповідач не мав, тому наказ про його звільнення є незаконним і він має бути поновленим на роботі. Згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому кількість днів вимушеного прогулу суд обчислює, враховуючи 24 календарних дні продовженої щорічної відпустки, тобто з 10 лютого 2015 року по 5 березня 2015 року включно. Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, враховуючи те, що позивач протягом останніх місяців не відпрацював жодного робочого дня у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю розрахунок його середньої заробітної плати слід проводити виходячи з його посадового окладу, який згідно довідки відповідача № 77 від 14.05.2015р. становив 1312 грн. Зважаючи на те, що звільнення позивача відбулося з 10 лютого 2015 року, а вимушений прогул настав з 06 березня 2015 року, суд вважає, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з урахуванням його двохмісячного посадового окладу та кількостю робочих днів у попередніх двох місяцях роботи установи, а саме за січень 2015 року та лютий 2015 року. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно виробничого календаря в січні 2015 року було 20 робочих днів, у лютому 2015 року - 20 робочих днів, всього 40 робочих днів. Тому, середньоденна заробітна плата, виходячи з посадового окладу позивача складає 65 грн. 60 коп. (1312 грн. + 1312 грн. = 2624 : 40). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). Відповідно до виробничого календаря, середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (з 06 березня 2015 року по 26 травня 2015 року) складає 52 дні. Тому, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу (52 дні) складає 3411 грн. 20 коп. (65,60 х 52), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved