Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив визнати об`єктами спільної сумісної власності сторін житловий будинок [ADDRESS] , житловий масив « Крошенський », та земельну ділянку, місце розташування якої: Житомирська область, Житомирський район, с. Оліївка, з кадастровим номером 1822085600:08:001:0179; визнати за ним право власності на 1/2 частку кожного з об`єктів такого нерухомого майна та виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна по 1/2 частці житлового будинку та земельної ділянки, що належить позивачу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, набули у власність зазначені житловий будинок та земельну ділянку. Після розірвання шлюбу відповідач не допускає позивача до таких об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з чим останній змушений проживати в іншому місці, а відповідач категорично відмовляється поділити таке майно в позасудовому порядку. На підставі цього позивач був змушений звернутися до суду за захистом свої прав. Ухвалою від 02.11.2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 41). У судове засідання сторони та їх представники не з`явились, належним чином були повідомлені про час та дату судового засідання. Заявою від 26.10.2021 року представник позивача просив розгляд справи проводити без нього та його довірителя; просив не стягувати будь-яких компенсаційних витрат з відповідача при визначенні варіанту поділу (виділу) спірного майна. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. 02.11.2002 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полонського районного управління юстиції у Хмельницькій області між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис 187 (а.с. 9). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я. та зареєстрованого в реєстрі за номером 9288/26, позивач [PERSON] купив земельну ділянку площею 1 000 (одна тисяча) кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: с. Оліївка Житомирського району Житомирської області (а.с. 11-14). Така земельна ділянка належала продавцю [PERSON] за вказаним договором купівлі-продажу, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №11648687 від 01.08.2012 року, Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №273503 (а.с. 15-18). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1802985012016 від 27.10.2016 року позивач є власником спірної земельної ділянки (а.с. 19-24). Під час перебування у шлюбі сторонами на вказаній земельні ділянці побудовано та набуто у власність позивача житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта серії ЖТ №142163072269 від 04.11.2016 року, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №72684984 від 09.11.2016 року, технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 25-32). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28.12.2018 року шлюб сторін розірвано (а.с. 10). Відповідно до висновку судового експерта Свістунова І.С. (а.с. 106-147), якому на виконання ухвали суду від 30.12.2020 року було доручено проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, поділ (виділ 1/2 частки) спірного житлового будинку та належних споруд, відповідно до часток співвласників по [ADDRESS] , вбачається технічно можливим та запропоновано декілька варіантів. Поділ (виділ 1/2 частки) спірної земельної ділянки в рамках експертизи не проводився, оскільки сторонам необхідно привести у відповідність межі такої земельної ділянки та усунути факт перетинання меж із суміжними земельними ділянками (а.с. 139). Відповідач не скористалася своїм правом надати до суду належні та допустимі докази, які б спростовували доводи позивача, відзиву на позов не подала, хоча про розгляд справи була повідомлена належним чином. Направленою до суду заявою від 01.02.2021 року відповідач просила вирішити справу по мировій угоді, однак такої до суду для затвердження не надала (а.с. 88). Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оформлення шлюбних відносин зумовлює виникнення в подружжя особистих майнових та немайнових прав і обов`язків, зокрема вводить спільну категорію стосовно режиму майна - сумісну власність. Норми Сімейного кодексу свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Але ця презумпція може бути спростована: один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Так, згідно ч. 1, 2 ст. 372, 369 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, судом встановлено, що житловий будинок, розташований у с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, житловий масив « Крошенський », будинок [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,1000 га, місце розташування якої: Житомирська область, Житомирський район, с. Оліївка, з кадастровим номером 1822085600:08:001:0179, набуті сторонами в період шлюбу, відтак є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Оскільки, виходячи із положень ст. ст. 69-72 СК України та ст. ст. 370-372 ЦК України, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Відповідач будь-яких доказів на спростування даного факту не надала. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, надані позивачем докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спірних житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , визнання за позивачем права власності по 1/2 частці на кожен з об`єктів спірного нерухомого майна та виділ в натурі належної позивачеві 1/2 частки спірного житлового будинку у відповідності до запропонованого експертом варіанту виділу. В той же час, враховуючи висновок земельно-технічної експертизи, не підлягає задоволенню позовна вимога про виділ позивачеві в натурі 1/2 частки спірної земельної ділянки, оскільки сторонам необхідно привести у відповідність межі спірної земельної ділянки та усунути факт перетинання меж із суміжними земельними ділянками, поділ такої земельної ділянки без приведення технічної документації у відповідність призведе в подальшому до можливої відмови в реєстрації земельної ділянки, а власники не зможуть одержати кадастровий номер, що, в свою чергу, призведе до неможливості повноцінно розпоряджатися такою земельною ділянкою: продати, подарувати ділянку або будинок чи іншу споруду, розташовану на такій ділянці. Оскільки позивачем не ставилось на розгляд питання розподілу судових витрат, судом останнє не вирішувалось. На підставі вище викладеного, відповідно до ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 372, 369 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial