Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У квітні 2015 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) з позовом про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що з 06.05.2006 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Зазначив, що з 2005 року вони разом, як подружжя почали мешкати у будинку [ADDRESS] . На той момент будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, перебував у власності матері відповідача - [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ). В період з 2005 року до 2008 року у будинку проводився капітальний ремонт, у якому [PERSON] брав, з його слів, участь спільно з [PERSON] та її сестрою [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ). 14.06.2010 року [PERSON] ввела в експлуатацію добудовану частину будинку, а 16.03.2011 року подарувала житловий будинок та земельної ділянку на користь доньок ( [PERSON] та [PERSON] ) в рівних долях. 29.04.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір, за умовами якого все належне сторонам майно, у тому числі набуте до шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування, є спільною власністю подружжя. В подальшому, відносини між ними погіршилися, [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою щодо поділу майна подружжя, однак отримав відмову. Вважаючи своє право порушеним, просив в порядку поділу майна виділити йому у власність 1/4 житлового будинку, а також визнати за ним право власності на 1/4 земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року позов було задоволено, за позивачем визнано право власності на 1/4 житлового будинку та земельної ділянки відповідно. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2016 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 року Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року та Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 05.04.2017 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 09.08.2018 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. В листопаді 2015 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , про визнання шлюбного договору недійсним. Зазначила, що вказаний договір було нею укладено під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних умовах, оскільки вона у той період була вагітна і боялася, що [PERSON] у випадку неукладення договору розірве з нею стосунки і майбутня дитина залишиться без батька. Крім того, зазначила, що на підставі шлюбного договору неможливий перехід права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а відтак, це є підставою для визнання його недійсним. У травні 2015 року з аналогічних підстав третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] , [PERSON] , про визнання шлюбного договору недійсним. Зазначила, що вона є співвласником спірного будинку та земельної ділянки, а майнові прав на будинок та земельну ділянку не могли бути предметом шлюбного договору, оскільки право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Крім того, зазначила, що оскільки вона є співвласницею нерухомого майна, то укладення договорів, предметом якого були спірні будинок та земельна ділянка, було можливе лише після виділу в натурі або встановлення порядку користування будинком та ділянкою. Оскільки шлюбний договір порушує її права як співвласниці, [PERSON] просила визнати його недійсним. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.06.2017 позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] об`єднані в одне провадження, оскільки позовні вимоги стосуються одного предмета спору є взаємовиключними та потребують одночасного розгляду. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. 06.05.2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.05.2006 року (т. 1, а.с. 7). 16.03.2011 року між [PERSON] (з однієї сторони) та [PERSON] , [PERSON] (з другої сторони) було укладено два договори дарування. Вказаними договорами [PERSON] було передано у власність [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку під ним (т. 2, а.с. 102-111). 29.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір. Відповідно до підпункту г) пункту ІІ.2 договору спільною сумісною власністю подружжя визнається майно, набуте чоловіком або дружиною за часу шлюбу, на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно, передане кожним з подружжя, що є нашою особисто приватною власністю за умови нотаріального посвідчення угоди про таку передачу (т. 1, а.с. 8). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Водночас, статтею 93 СК України встановлюються обмеження щодо положень шлюбного договору. А саме, шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Зокрема, частина 5 ст. 93 СК України передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/4 житлового будинку та 1/4 земельної ділянки з тих підстав, що він став співвласником вказаного нерухомого майна на підставі шлюбного договору з [PERSON] , яка, в свою чергу, набула право спільної часткової власності на 1/2 об`єктів нерухомості на підставі договору дарування. Водночас, враховуючи те, що за шлюбним договором не може передаватися право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, підстави для визнання права власності на частину вказаних об`єктів відсутні. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2020 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка, на якій розташовано будинок, кадастровий номер 8000000000:85:154:0012, належать [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (1/2) на підставі договору про розподіл спільного майна, серія та номер: 1172, виданий 02.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою О.В. Позивач [PERSON] не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволенні його позовних вимог пред`явлених до [PERSON] і, як наслідок, для визнання за ним права спільної власності на спірне майно, а відтак, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. Щодо позовів [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] , про визнання шлюбного договору недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] просять визнати недійсним шлюбний договір з тих підстав, що внаслідок укладення вказаного договору порушується їхнє право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку. Водночас, як було зазначено вище, суд на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2020 року встановив, що право власності на вказане нерухоме майно належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] , а відтак, право власності [PERSON] та [PERSON] , укладеним шлюбним договором на момент вирішення спору в суді не порушене. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оскільки позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] не надано доказів порушення, оспорювання чи невизнання їхніх прав відповідачем [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення їхніх позовів. [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 4 а. с. 80-81). Щодо строку позовної давності суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на висновок суду про безпідставність позову, заява про застосування строків позовної давності, застосуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: dismissed