Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої вимоги позивач мотивував тим, що житловий будинок по [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав його учасникам [PERSON] та [PERSON] . Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували права власності на житловий будинок. [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно заповів [PERSON] . Однак, [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла його дружина [PERSON] , яка була спадкоємцем першої черги за законом та проживала з померлим на час його смерті. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким спірний житловий будинок заповідала [PERSON] , тобто позивачеві. Спадщину після її смерті позивач прийняв. Спадкова справа відкрита в Носівській районній ДНК. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Тому позивач звернувся до суду та просить судовим рішенням визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, але до підготовчого судового засідання подав до суду заяву, у якій указав, що він підтримує свої позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а. с. 41). Представник відповідача Макіївської об`єднаної територіальної громади в особі Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, сільський голова подав до суду заяву, у якій указав, що Макіївська сільська рада визнає позовні вимоги, та просив справу розглянути за відсутності представника відповідача (а. с. 44). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до категорії колишніх колгоспних дворів, станом на 15 квітня 1991 року в ньому зареєстровані, проживали й були членами цього двору: [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 646 від 04 вересня 2020 року (а. с. 8). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] та [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок [ADDRESS] , їх частки у праві власності були рівними, тобто кожному належало по 1/2 частини будинку, після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини вищевказаного житлового будинку. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому по закону належати на день його смерті, заповів [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 15 травня 1998 року секретарем виконавчого комітету Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області (а. с. 15). Заповіт є чинним, його не змінено й не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 36). Спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 39). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, установлено, що доказом вступу в управління та володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Згідно з довідкою виконавчого комітету Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 649 від 04 вересня 2020 року станом на 06 березня 2003 року в житловому будинку [ADDRESS] разом з померлим [PERSON] була зареєстрована його дружина [PERSON] . Отже, спадкоємець за заповітом [PERSON] не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та не вступив в управління та володіння спадковим майном померлого, а тому є таким, що не прийняв спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК УРСР разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а. с. 11). А, отже, була спадкоємцем першої черги за законом після його смерті. У силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] фактично вступила в управління й володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , тому вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, [PERSON] успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] 1/2 частини спірного житлового будинку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 7). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку, яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору, та на 1/2 частини спірного житлового будинку, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] та на яку не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, яким належний їй житловий будинок та присадибну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідала [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 14 березня 2008 року секретарем виконавчого комітету Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області (а. с. 16). Заповіт є чинним, його не змінено й не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 51). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 86/2020, заведеної Носівською районною ДНК, видно, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , подавши у встановлений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до Носівської районної ДНК (а. с. 46-48). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документа на спадкове майно, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 829/02-31 від 06 жовтня 2020 року (а. с. 23). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 17-19). Ринкова вартість житлового будинку станом на 19 жовтня 2020 року становить 78000 грн., що підтверджується копією звіту про незалежну оцінку (а. с. 21-22). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на рахунок позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 5). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved