Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про скасування усиновлення, який у подальшому неодноразово уточнювали (а.с. 15-16, 32-34). На обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2001 року вони усиновили дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина росла дуже емоційно-неврівноваженою та агресивною у відношенні до інших дітей, які проживали в їх родині, а згодом і до однокласників, на що неодноразово звертала увагу батьків адміністрація школи. У подальшому дитина, не бажаючи вчитися та слухатися їх, як батьків, почала тікати з дому, у зв'язку з чим, позивачі вимушені були звернутися до органу опіки та піклування з проханням про вилучення дитини з родини, так як його поведінка робила неможливим подальше спільне проживання в родині та виконання ними, як усиновлювачами, своїх батьківських обов'язків. Дитина була вилучена з родини на підставі судового рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2011 року у справі № 2-0805-180/2011 та передана на виховання до Комунального закладу «Матвіївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів». Спочатку позивачі здійснювали спроби налагодити стосунки, у чому сприяло керівництво школи-інтернату. Однак, у подальшому [PERSON] дізнався про те, що у нього є рідна мати та батько, які мешкають у м. Вільнянськ, що стало перешкодою для їх спілкування. Перешкодою у спілкуванні був і той факт, що [PERSON] не висловлював бажання змінювати свою поведінку, у зв'язку з чим останні два роки вони не підтримують жодних стосунків. Крім того, їм стало відомо, що [PERSON] неодноразово лікувався у психіатричній лікарні та перебував у дитячому психоневрологічному санаторії. У зв'язку з викладеним, позивачі просять скасувати усиновлення [PERSON], [INFO], усиновлювачами [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні позивачі позов підтримали, просили його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені, пояснивши, що останні шість років [PERSON] не проживає в родині, вони не підтримують з ним жодних стосунків, майже не спілкуються. Зі свого боку вони вживали всіх можливих заходів для налагодження стосунків, однак [PERSON] категорично не бажає змінювати свою поведінку та ставлення до сімейних стосунків, що перешкоджає можливості відновлення сім'ї, повернення його в родину для спільного проживання. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, надавши письмові заперечення (а.с. 54-56), зазначивши, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі. Дійсно, на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2001 року позивачі всиновили неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Однак, у подальшому позивачі звернулись до служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації із заявою про відмову від дитини, залишивши хлопчика у службі для вирішення його подальшої долі. З метою соціального захисту малолітнього [PERSON] було направлено до КЗ «Оріхівський обласний притулок для дітей». Перебуваючи у притулку, малолітній [PERSON] повідомив про своє небажання спілкуватися з батьками у зв'язку з жорстоким поводженням. За висновком психолога, який працював з малолітнім [PERSON], останній мав високий рівень напруги, стурбованості, знаходився у стані страху, постійного психологічного тиску, характеризувався нестриманістю, імпульсивними проявами поведінки. У 2008 році був зареєстрований випадок жорстокого поводження позивачів [PERSON] з дитиною, а саме зафіксовано факт застосування фізичного насилля, за яким порушено кримінальну справу. В результаті [PERSON] та [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України. У зв'язку з цим, органом опіки та піклування ініційоване питання про позбавлення усиновлювачів батьківських прав. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав у відношенні їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], на підставі п. 3 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України у зв'язку з жорстоким поводженням з дитиною. З 22 квітня 2011 року [PERSON], [INFO], перебуває на первинному обліку служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області як дитина, позбавлена батьківського піклування, а з 06 червня 2011 року дитина перебуває на обліку дітей, які можуть бути усиновлені. Правові наслідки позбавлення батьківських прав, передбачені ст. 166 Сімейного кодексу України, на підставі ст. 242 Сімейного кодексу України, розповсюджуються і на усиновлювачів. Питання щодо поновлення батьківських прав позивачів [PERSON] відносно їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у встановленому законом порядку не вирішувалося. Таким чином, позивачі на теперішній час не мають права звертатися до суду з позовом про скасування усиновлення, оскільки вони позбавлені батьківських прав відносно свого сина і не мають жодних прав по відношенню до нього, у зв'язку з чим, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Прокурор, яка приймала участь у справі, заперечувала проти позову у повному обсязі, вказавши на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки стосунки, що унеможливлюють спільне проживання усиновлювачів та дитини, склалися з вини самих усиновлювачів, які неналежним чином виконували свої батьківські обов'язки, жорстоко поводилися з дитиною і, як наслідок, були позбавлені батьківських прав. Представник третьої особи - Комунального закладу «Матвіївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримавши позицію відповідача - органу опіки та піклування Вільнянської районної державної адміністрації. Пояснив, що у 2011 році до КЗ «Матвіївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів» влаштований малолітній [PERSON], як дитина, позбавлена батьківського піклування. Дитина поступила в школу у складному емоційному стані, з психологічною травмою, у зв'язку з чим з малолітнім тривалий час працювали лікарі та психологи. В свою чергу батьками - подружжям [PERSON] на вживалися заходи для відновлення батьківських прав, яких вони були позбавлені. Лише протягом перших років перебування дитини у школі, батьки намагались відвідували сина, у подальшому дій, спрямованих на відновлення сімейних стосунків, не здійснювали, ігнорували сина та його вихователів. Батьки не виконували свого обов'язку щодо утримання сина, не сплачували аліменти, які були стягнуті на користь навчального закладу, на утриманні якого знаходиться дитина, рішенням суду від 10 березня 2011 року, на цей час існує заборгованість зі сплати аліментів. Представник третьої особи - Державного навчального закладу «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» також заперечувала проти задоволення позову, підтримавши позицію відповідача - органу опіки та піклування Вільнянської районної державної адміністрації. Пояснила, що з 01 вересня 2016 року неповнолітній [PERSON], [INFO], навчається в даному навчальному закладі. На цей час у поведінці неповнолітнього продовжує відображатися отримана у дитинстві психологічна травма. Артем характеризується двояко, з однієї сторони він доброзичливий, але з іншої - некерований. Вважає, що на його характер та поведінку суттєво вплинуло відношення до нього батьків. В судовому засіданні надав пояснення неповнолітній [PERSON], який зазначив, що за час проживання в родині його часто карали, били за будь-яку провину або погану оцінку у школі, у зв'язку з чим, він, отримавши погану оцінку у школі або будь-яке зауваження зі сторони вчителів, побоюючись чергового покарання, після школи втікав з дому. Після того, як його залишити у службі у справах дітей та передали на виховання до школи-інтернату, він був впевнений, що батьки його заберуть, оскільки останні поставили йому лише одну умову - виправити поведінку. З цією метою він протягом першого року навчання у школі-інтернаті старався вчитися добре, гарно поводитися, однак батьки все одно його не забрали додому. У подальшому батьки навіть перестали відвідувати його у школі і, проходивши повз територію школу, не спілкувалися з ним, навпаки, відкрито ігнорували його, не віталися ні з ним, ні з вчителями та вихователями. У зв'язку з чим на цей час він дійсно не підтримує родинних стосунків з батьками і не бажає їх підтримувати у подальшому. Однак, проти скасування усиновлення він заперечує, оскільки у родині [PERSON] залишилась його рідна сестра [PERSON], з якою він постійно спілкується і не бажає втрачати родинний зв'язок. Представник третьої особи - Вільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву (а.с. 51), у якій просить розглянути справу за його відсутності, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2001 року (а.с. 7, 36) надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] всиновити дітей - [PERSON] та [PERSON], записавши батьками: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відновлені записи про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], та призупинено дію записів про народження [PERSON] та [PERSON]. На підставі вказаного рішення Запорізьким міським відділом актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції 04 грудня 2011 року видано свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], батьками якого вказані: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 6, 35). Відповідно до ч. 1 ст. 238 Сімейного кодексу України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі не посилаються на конкретний пункт частини першої вищевказаної статті Сімейного кодексу України, на підставі якого вони просять скасувати усиновлення, однак зі змісту позовної заяви вбачається, що підставами скасування усиновлення позивачі називають стосунки, які склалися між ними і неповнолітнім [PERSON], [INFO], і які, незалежно від їх волі,роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання ними своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивачі не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог, зокрема, факту того, що стосунки між ними і неповнолітнім [PERSON], [INFO], якіроблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання ними своїх батьківських обов'язків, склалися незалежно від їх волі. Навпаки, досліджені у судовому засіданні докази свідчать, що такі стосунки усиновлювачів [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO],склалися внаслідок винної поведінки позивачів, неналежного виконання ними своїх батьківських обов'язків та жорстокого поводження з дитиною. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 232 Сімейного кодексу України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, які він всиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, зазначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, закріплено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами чи адміністративними, чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У ст. 150 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-и) чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено з пояснень представника відповідача та підтверджено матеріалами справи, у 2008 році був зареєстрований випадок жорстокого поводження позивачів [PERSON] з дитиною, а саме зафіксовано факт застосування фізичного насилля, за яким порушено кримінальну справу. В результаті [PERSON] та [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України. 26 вересня 2010 року позивачі звернулись до служби у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації із заявою про відмову від дитини, залишивши хлопчика у службі для вирішення його подальшої долі. З метою соціального захисту малолітнього [PERSON] було направлено до КЗ «Оріхівський обласний притулок для дітей». Перебуваючи у притулку, малолітній [PERSON] повідомив про своє небажання спілкуватися з батьками у зв'язку з жорстоким поводженням. За висновком психолога, який працював з малолітнім [PERSON], останній мав високий рівень напруги, стурбованості, знаходився у стані страху, постійного психологічного тиску, характеризувався нестриманістю, імпульсивними проявами поведінки. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 242 Сімейного кодексу України, якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 березня 2011 року (а.с. 57-58) позивачів [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав у відношенні їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], на підставі п. 3 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України у зв'язку з жорстоким поводженням з дитиною. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 255 від 27 квітня 2011 року малолітньому [PERSON], [INFO], надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 59). З квітня 2011 року [PERSON], [INFO], перебуває на первинному обліку служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області, як дитина, позбавлена батьківського піклування, а з 06 червня 2011 року дитина перебуває на обліку дітей, які можуть бути усиновлені. Згідно зі ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Таким чином, усиновлювачі, які позбавлені батьківських прав, втрачають будь-які права, засновані на спорідненості з дитиною, у тому числі і право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення. Такі права, у тому числі і право вимоги скасування усиновлення, можуть бути поновлені виключно у випадку поновлення судом батьківських прав усиновлювачів. Разом з тим, з пояснень позивачів у судовому засіданні, а також з досліджених у судовому засіданні доказів судом встановлено, що питання про поновлення батьківських прав у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO], усиновлювачами [PERSON] та [PERSON] не ініціювалось та судом не вирішувалося, тому на цей час позивачі позбавлені права звертатись до суду з позовом про скасування усиновлення, тобто є неналежними позивачами. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed