Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

у жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: територіальний сервісний центр 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про визнання правочину недійсним та витребовування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила визнати недійсним договір № 3244/2017/632386, укладений 20.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області щодо автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см. Свої вимоги мотивувала тим, що є власником автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, котре визнано за нею рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.09.2017 року у справі № 362/1338/16-ц. Крім того, вказаним судовим рішенням було визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 09.03.2016 року у територіальному сервісному центрі № 3244 між [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що [PERSON] , достовірно знаючи про існування спору щодо автомобіля та про факт визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.03.2016 року, 20.09.2017 року відчужила автомобіль [PERSON] , не маючи на це жодних правових підстав. Тому, змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав власника. В подальшому, позивач змінила предмет позову, пред`явивши вимоги до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: територіальний сервісний центр 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, територіальний сервісний центр 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, та остаточно просила суд: -визнати недійсним договір № 3244/2017/589495, укладений 18.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області щодо автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см; -визнати недійсним договір № 3244/2017/632386, укладений 20.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області щодо автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см; -визнати недійсним договір № 3246/2017/684347, укладений 28.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області щодо автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см; -визнати незаконними та скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.10.2017 року, видане [PERSON] . Територіальним сервісним центром 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області; -вилучити у [PERSON] автомобіль TOYOTA HIGHLANDER, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, разом із ключами та правовстановлюючими документами на автомобіль, та передати їх [PERSON] ; -судові витрати покласти на [PERSON] . Позов мотивувала тим, що є власником автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, котре визнано за нею рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2017 року у справі № 362/1338/16-ц. Крім того, вказаним судовим рішенням було визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 09.03.2016 року у територіальному сервісному центрі № 3244 між [PERSON] та [PERSON] . Проте, 18.08.2017 року [PERSON] перереєструвала автомобіль на [PERSON] , котрий 20.09.2017 року перереєстрував автомобіль на [PERSON] , а остання 28.10.2017 року - на [PERSON] . На даний час автомобіль перебуває у [PERSON] , чим порушено її права власника (т. 1 а.с. 185-191). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 27.10.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 07.02.2018 року (т. 1 а.с. 30). Ухвалою від 07.11.2017 року накладено арешт та заборону відчуження автомобіля марки Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, номерний знак [NUMBER] (т. 1 а.а. 55-56). 07.02.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 06.03.2018 року (т. 1 а.с. 66). 06.03.2018 року розгляд справи відкладено на 28.05.2018 року (т. 1 а.с. 76). 07.05.2018 року справу перепризначено на 27.06.2018 року (т. 1 а.с. 84). 27.06.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 05.07.2018 року (т. 1 а.с. 100). 05.07.2018 року підготовче засідання відкладено на 30.10.2018 року (т. 1 а.с. 130). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 14.11.2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 11.02.2019 року (т. 1 а.с. 141-142). 11.02.2019 року підготовче засідання відкладено на 25.03.2019 року (т. 1 а.с. 210). 25.03.2019 року підготовче засідання відкладено на 17.04.2019 року (т. 1 а.с. 248). 17.04.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 22.08.2019 року (т. 2 а.с. 36). 22.08.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 27.11.2019 року (т. 2 а.с. 69). Ухвалою від 27.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи на 17.03.2020 року (т. 2 а.с. 106-107). 17.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 16.06.2020 року (т. 2 а.с. 124). 16.06.2020 року оголошено перерву у судовому засіданні до 10.11.2020 року (т. 2 а.с. 128). 02.04.2018 року до суду надійшли пояснення територіальний сервісний центр 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, згідно яких у період здійснення реєстраційних дій відповідно до перевірки з підсистем НАІС ДДАІ МВС України обмеження, арешт/або заборона на відчуження автомобіля TOYOTA HIGHLANDER, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , були відсутні (т. 1 а.с. 103-104, 107). 29.10.2018 року до суду надійшли пояснення представника [PERSON] - адвоката Новіковой Н.І., в котрих остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його недоведеність та безпідставність. Вказала про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, він не знав і не міг знати, що придбавав автомобіль у особи, котрій не належало право його відчуження, [PERSON] належними та допустимими доказами не довела вибуття автомобіля з її володіння поза її волею, а тому, в силу ст. 388 ЦК України позов задоволенню не підлягає (т. 1 а.с. 158-159). 08.02.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] , в якій останній, посилаючись на те, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки автомобіль TOYOTA HIGHLANDER, 2014 року випуску, зареєстрований на [PERSON] , який є добросовісним набувачем вказаного транспортного засобу, що встановлено ухвалою Солом`янського районного суду від 06.08.2018 року у справі № 760/18817/18, постановленої за наслідками розгляду клопотання слідчого, просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити (т. 1 а.с. 171-173). 21.03.2019 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, котрим проти заявленого до нього позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що заявлені позовні вимоги не відповідають нормам процесуального права, вимоги пред`явлені до нього - як до неналежного відповідача (т. 1 а.с. 221-222). 21.03.2019 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Новіковой Н.І., в котрому остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його недоведеність та безпідставність. Вказала про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, він не знав і не міг знати, що придбавав автомобіль у особи, котрій не належало право його відчуження, [PERSON] належними та допустимими доказами не довела вибуття автомобіля з її володіння поза її волею, а тому, в силу ст. 388 ЦК України позов задоволенню не підлягає. Крім того, посилання позивача при заявлені вимоги про вилучення автомобіля на положення Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає нормам процесуального права, оскільки в ЦПК України відсутня норма, яка надає суду повноваження щодо виконання судових рішень (т. 1 а.с. 224-228). 25.03.2019 року до суду надійшли заперечення представника [PERSON] - адвоката Некляєва Ю.Г. щодо заяви [PERSON] , в котрих останній зауважив про відсутність преюдиційності висновків, викладених в ухвалі Солом`янського районного суду від 06.08.2018 року у справі № 760/18817/18, постановленої за наслідками розгляду клопотання слідчого, через що просив не приймати до уваги дані твердження [PERSON] до уваги (т. 1 а.с. 237-240). 10.04.2019 року до суду надійшла відповідь представника [PERSON] - адвоката Некляєва Ю.Г. на відзив [PERSON] , в котрій останній просив позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі, посилаючись на повну відповідність заявлених вимог нормам процесуального права та визначеність належного кола відповідачів (т. 2 а.с. 5-11). Також, 10.04.2019 року до суду надійшла відповідь представника [PERSON] - адвоката Некляєва Ю.Г. на відзив [PERSON] , в котрій останній просив позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтованість та повну відповідність заявлених вимог нормам матеріального та процесуального права. Вказав також, що у позивача є обґрунтовані підстави стверджувати, що рішення суду в даній справі може бути виконано лише в порядку примусового виконання, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження», а тому в силу ст. ст. 265, 267 ЦПК України, для реального виконання рішення у цій справі автомобіль має бути витребуваний шляхом його вилучення у [PERSON] та передачі його [PERSON] (т. 2 а.с. 20-27). 17.04.2019 року до суду надійшли заперечення представника [PERSON] - адвоката Новіковой Н.І. на відповідь представника [PERSON] - адвоката Некляєва Ю.Г. на відзив [PERSON] , в котрих остання вказала про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, він не знав і не міг знати, що придбавав автомобіль у особи, котрій не належало право його відчуження, що встановлено ухвалою Солом`янського районного суду від 06.08.2018 року у справі № 760/18817/18, постановленої за наслідками розгляду клопотання слідчого, яка має преюдиційне значення, [PERSON] належними та допустимими доказами не довела вибуття автомобіля з її володіння поза її волею, а тому, в силу ст. 388 ЦК України позов задоволенню не підлягає. Крім того, посилання позивача при заявленні вимоги про вилучення автомобіля на положення Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає нормам процесуального права, оскільки в ЦПК України відсутня норма, яка надає суду повноваження щодо виконання судових рішень (т. 2 а.с. 52-55). В судовому засіданні 10.11.2020 року позивач [PERSON] та її представник - адвокат Некляєв Ю.Г. позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні 10.11.2020 року представник [PERSON] - адвокат Новікова Н.І. проти позову заперечила, виходячи з обставин, викладених у її заявах по суті справи, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 10.11.2020 року не явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та проханням у задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 112). Відповідач [PERSON] в судове засідання 10.11.2020 року не явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та проханням у задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 114, т. 2 а.с. 121). Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином, на виклик суду в судове засідання 10.11.2020 року, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи явку представників в судове засідання не забезпечили, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а.с. 110, 167, 169). Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача [PERSON] , котрі не заперечували проти розгляду справим по суті та ухвалення рішення у справі за відсутності учасників процесу, котрі не з`явились, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.09.2017 року у справі № 362/1338/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ПАТ «УкрСиббанк» про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особи: ПАТ «УкрСиббанк», ПН КМНО Фурдакова М.О. про визнання недійсним шлюбного договору та поділ майна подружжя, зокрема, визнано спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , зокрема, автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, поділено спільне майно подружжя та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 09.03.2016 року у територіальному сервісному центрі № 3244 між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 10-17). Рішення набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені ним, не доказуються при розгляді даної справи. У загальному порядку обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.09.2017 року, зокрема, стороною відповідачів, не спростовані. Отже, судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, що [PERSON] підтверджено право власності на автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, набуте нею раніше на законних підставах. Судом також встановлено, що 18.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 3244/2017/589495 транспортного засобу - Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см (т. 1 а.с. 121-122). 20.09.2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу № 3244/2017/632386 відчужив автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см [PERSON] (т. 1 а.с. 123-124). 28.10.2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу № № 3246/2017/684347 відчужила автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см [PERSON] (т. 1 а.с. 125-127, 160-162). Судом встановлено, що на момент розгляду даної справи автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном ( ст. 317 України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Відповідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі). Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст. 388 ЦК України, що є неприпустимим. Отже, у справі, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов. При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. У ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] зазначала, що автомобіль вибув з її володіння поза її волею. При цьому суд вважає встановленим право власності позивача на вказаний автомобіль, що знаходиться у володінні [PERSON] . Так, судом встановлено, що транспортний засіб - Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см був придбаний [PERSON] та [PERSON] під час перебування останніми в офіційному шлюбі. В момент, коли між колишнім подружжям виник спір з приводу придбаного за час перебування у шлюбі майна, [PERSON] відчужив вказаний транспортний засіб на свій розсуд без згоди одного з подружжя. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями по справі про поділ майна подружжя і були відомі, зокрема, [PERSON] та [PERSON] як сторонам у вказаній справі. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Достовірно знаючи про те, що питання дійсності договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного 09.03.2016 року у територіальному сервісному центрі № 3244 між [PERSON] та [PERSON] , є предметом судового розгляду, 18.08.2017 року [PERSON] відчужила [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3244/2017/589495 транспортний засіб - Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см. А вже рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.09.2017 року у справі № 362/1338/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ПАТ «УкрСиббанк» про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особи: ПАТ «УкрСиббанк», ПН КМНО Фурдакова М.О. про визнання недійсним шлюбного договору та поділ майна подружжя, зокрема, визнано спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , зокрема, автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, поділено спільне майно подружжя та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 09.03.2016 року у територіальному сервісному центрі № 3244 між [PERSON] та [PERSON] . Проте, [PERSON] , діючи, на думку суду, недобросовісно, 20.09.2017 року, тобто після ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 12.09.2017 року, котре набрало законної сили у встановленому законом порядку, за договором купівлі-продажу № 3244/2017/632386 відчужив автомобіль Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см [PERSON] . В подальшому були укладені інші оспорювані правочини щодо автомобілю Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см. Отже, з огляду на викладене, суд вважає встановленим факт вибуття автомобіля з власності [PERSON] поза її волею. В той же час, відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову [PERSON] посилався на те, що він є добросовісним набувачем, адже, здійснюючи придбання автомобіля на платній основі він не знав та не міг знати, що придбаває його не у власника. Разом з тим, суд з даного приводу вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Аналіз ч.5 ст. 12 ЦК України свідчить про те, що добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Згідно п. п. 24, 25, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Судом встановлено, що автомобіль вибув з власності позивача поза її волею. В той же час, [PERSON] , здійснюючи придбання спірного автомобіля, мав би вжити обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця з огляду на часові рамки набуття [PERSON] автомобіля та те, що на момент укладення договору від 28.10.2017 року, останні становили один місяць та вісім днів, набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна та з`ясувати причини відчуження автомобіля , котрий майже тільки-но придбаний. Однак, вказаний дій [PERSON] не вчинив, доказів на підтвердження зворотного не надав. При цьому, на думку суду, [PERSON] не був позбавлений можливості перевірки реєстрації автомобіля, адже вказана процедура законом не заборонена. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Під час розгляду справи суд враховує, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення виконання зобов`язання на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання судового рішення. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення виконання судового рішення, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, суд враховує, що відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову та після ухвалення судового рішення, котре набрало законної сили і майно відчужене на користь близького родича. Тому, на думку суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення виконання судового рішення. Згідно п. п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. За таких обставин, суд надходить до висновку про задоволення вимог позивача у частині визнання недійсним договору № 3244/2017/589495, укладений 18.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області щодо автомобіля Toyota Highlander, 2014 року випуску, чорного кольору, тип - загальний легковий універсал В, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2672 куб. см та витребування його у [PERSON] . В той же час, повивач у своєму позові просить витребувати автомобіль шляхом його вилучення разом із ключами та правовстановлюючими документами на автомобіль, та передачею їх їй. Суд зазначає з даного приводу те, що згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Категорія власності посідає особливе місце в суспільній свідомості та загалом у суспільному житті. Держава зобов`язана забезпечити такий правопорядок шляхом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності. Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Кожен, хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених виключно законом. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту». Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Суд вважає, що відповідач [PERSON] своїми діями порушує право власності позивача [PERSON] на рухоме майно, яке повинне бути поновлене шляхом винесення судового рішення, яким слід захистити право власності позивача на спірне рухоме майно. Суд вважає, що в даному випадку на користь [PERSON] слід застосувати положення ст. ст. 15, 16 ЦК України. Так, згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тому, з огляду на те, що на час розгляду справи не спростовано факт перебування автомобіля не у позивача і остання позбавлення фактичної можливості використовувати автомобіль, суд знаходить обґрунтованою вимогу позивача про витребування майна з володіння [PERSON] шляхом його вилучення, адже, саме такий спосіб гарантуватиме захист прав позивача та реальне виконання рішення суду з огляду на конкретні життєві обставини та наявну ситуацію та є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Щодо вимоги позивача про визнання незаконними та скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.10.2017 року, видане [PERSON] . Територіальним сервісним центром 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, то суд не знаходить підстав для задоволення останніх з огляду на те, що згідно з абзацом третім п. 40 Порядку № 1388 у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Якщо виявлено факт підроблення митних документів, їх ксерокопії з необхідним поясненням надсилаються до органів доходів і зборів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні транспортні засоби. Відповідно до п. 5.7 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року №379, на підставі документів, що підтверджують встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин ТЗ, виявлення ТЗ, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в Центрі, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами, таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, або інформацію про реєстрацію яких не санкціоновано внесено до автоматизованої бази даних АІС «Автомобіль» та (або) Єдиного державного реєстру Державтоінспекції, працівники Центру оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку ТЗ і передають усі відповідні документи до органу досудового розслідування для подальшого проведення перевірки. Отже, скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу може бути здійснено тільки після отримання відповідних документів, що підтверджують, зокрема, факт підробки чи фіктивності документа, який став підставою для реєстрації (перереєстрації) ТЗ. Аналіз вищенаведених норм вказує саме на те, що уповноважені особи сервісних центрів МВС скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію) у разі виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами, і передають усі відповідні документи до відповідного органу досудового розслідування для подальшого проведення перевірки. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з тим, позивачем не доведено факт порушення, невизнанання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача Територіальними сервісними центрами, вказані вимоги, на думку суду, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, надавши правову кваліфікацію поданим сторонами доказам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд надходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. При цьому, Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial