Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. У своєму позові позивач просить позбавити [PERSON], уродженця м. Чернігова, [INFO], батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO], що проживає та зареєстрований: [ADDRESS],а також стягнути з відповідача понесені нею витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що між нею та відповідачем 23.11.2002 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають дитину, сина [PERSON], [INFO]. 30.10.2009 року між сторонами шлюб було розірвано. Їх спільна дитина, син [PERSON] з дня розлучення проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні, відповідач не спілкується з дитиною та жодної допомоги на утримання сина не надає. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, батька дитини, окрім того дитина з часу свого народження хворіє на хронічний тонзиліт. Для підвищення імунітету дитини від хвороби лікарі рекомендують оздоровчий відпочинок у країнах з субтропічним кліматом, тобто за межами України. Отримати дозвіл на вивіз їхнього сина за кордон на відпочинок неможливо, оскільки вона взагалі навіть не має уяви, де зараз мешкає відповідач. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заперечень на позовну заяву та заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, допитавши в ході розгляду справи свідків та заслухавши думку неповнолітнього [PERSON], суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 23 листопада 2002 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. Проте, 30 жовтня 2009 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 30). Від шлюбу [INFO] року народився син - [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про народження Відділом реєстрації актів громадського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зроблено запис №2097 та видано свідоцтво серії [NUMBER] від 02 жовтня 2003 року. (а.с. 29) Як зазначає позивач в своїй заяві, з моменту розірвання шлюбу та до теперішнього часу, жодної допомоги у несенні додаткових витрат на сина, [PERSON], від відповідача не отримувалось. В 2013 році відповідач переоформив на користь сина ? частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Всі питання щодо виховання сина позивач вирішує сама. Окрім навчання в школі, [PERSON] відвідує репетиторів та додаткові заняття, приймає участь у тренувально-оздоровчих секціях. 17.07.2017 року Дарницька района в місті Києві державна адміністрація направила висновок до Печерського районного суду у місті Києві, в якому зазначає, що з метою майбутнього та інтересів дитини, на підставі статті 164 Сімейного Кодексу України, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити бітьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 89). В ході розгляду справ, в судовому, засіданні була заслухана думка неповнолітнього [PERSON], який пояснив, що він займається спортом, йому потрібно перетинати кордон для прийняття участі у спортивних змаганнях, але він позбавлений такої можливості, оскільки на це немає згоди батька, також пояснив, що батько не приймає участі в його житті та спортивному вихованні, в зв'язку з чим вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON]. В судовому засіданні 02.11.2017 року судом було допитано свідків: [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем знайома більше 16-ти років, відповідача знає 14 років, з дитиною знайома з його народження. Вони дружать сім'ями та знаходяться в близьких дружніх стосунках. Вона не бачила відповідача більше 5-ти років, він не приймає участі у спортивному вихованні дитини, немає ніякого відношення ні до навчання дитини, ні до оздоровлення дитини взагалі. Вони не знають де знаходиться відповідач, у зв'язку з чим позивач не має можливості взяти дозвіл на виїзд дитини за кордон, чим позбавляє можливості дитину виїхати на змагання. Свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем знайомий близько 2,5 років. За час знайомства з позивачем відповідача ніколи не бачив і не знайомий з ним. Пояснив, що у фінансовому утриманні спортивних досягнень, спортивному вихованні бере участь тільки позивач, батько участі у спортивному вихованні сина не бере. За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно висновку органу опіки та піклування Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві від 17.07.2017, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав сина, за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним, що не спростовано і самим відповідачем, що останній протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток не цікавиться життям дитини. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача, згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню 551 грн. 21 коп., у відшкодування витрат з оплати судового збору.

Outcome: approved