Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.08.2011 року в розмірі - 125 866,92 грн., а також понесені судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] в порушення умов договору від 29.08.2011 року, укладеного між сторонами, допустив заборгованість за кредитом, яка станом на 31.08.2019 року становить 178 578,06 грн., з них: заборгованість за кредитом - 5 155,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 173 322,96 грн., заборгованість за пенею та комісією - 100,00 грн., розрахунок якої додається. Разом з цим, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. В зв`язку з чим, заборгованість становить 125 866,92 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5 155,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 120 711,82 грн. за період з 29.08.2011 року по 28.03.2019 року. Оскільки, відповідач порушує взяті на себе за вказаним договором зобов`язання та не повертає заборгованість добровільно, позивач просить стягнути з нього заборгованість за договором та судові витрати у справі на його користь. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про стягнення боргу. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Бершадської О.В. від 08 листопада 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 15 січня 2020 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити. Вказав, що відповідач 29.08.2011р. подав до ПриватБанку Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка передбачає можливість надання йому Приватбанком перерахованих нижче послуг: платіжна картка «Універсальна», картка « gold », зарплатна картка, пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетна особиста, ідентифікація з паспорта, та можливість зазначення за бажанням суми в гривнях кредитного ліміту за платіжною карткою «Універсальна» / gold. З огляду Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29.08.2011 року вбачається, що на момент її підписання вона не містить жодного визначення щодо обраного відповідачем виду картки та суми кредитного ліміту. В Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29.08.2011 року є графа про те, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, разом з тим в цій же графі не має жодної інформації щодо будь - якої ідентифікацій щодо їх редакції, часу прийняття, тощо. Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29.08.2011 року не являється договором кредиту. У Анкеті -заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29.08.2011 року, підписаній відповідачем, процентна ставка за користування позиченими грошами не зазначена. Крім того, у Анкеті -заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29.08.2011 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За вказаних обставин, позивач не має правових підстав щодо стягнення з відповідача 120 711,82 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки у відповідача відсутній обов`язок по їх сплаті у Анкеті-заяві від 29.08.2011 року. При цьому, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року. №СП-2010-256, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Разом з тим, з огляду на фактичні обставини, вважає, що позивач не має правових підстав для стягнення з відповідача 5155,10 грн. заборгованості за кредитом, оскільки за період із 29.08.2011 року по 31.08.2019 року відповідач фактично повернув грошові кошти в розмірі 12 832,25грн., що значно перевищує суму тих коштів, які позивач вважає кредитом, та що вбачається із, наданого позивачем, розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.08.2011 року (а.с. 54-61). В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити ( а.с. 43). Представник відповідача в судове засідання, через канцелярію суду, подав також заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити (а.с. 69). За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом з`ясовано, що згідно доводів позовної заяви 29 серпня 2011 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 6 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження наведеного надано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка не містить даних, якою послугою мав намір скористатись позичальник та яку картку просив оформити на своє ім`я, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше). З наданого розрахунку заборгованості, яким позивач обґрунтовує свої вимоги вбачається, що станом на 31.08.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 178 578,06 грн., з них: заборгованість за кредитом- 5 155,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 173 322,96 грн., заборгованість за пенею та комісією - 100,00 грн., розрахунок якої додається. Разом з цим, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. В зв`язку з чим, заборгованість становить 125 866,92 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5 155,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 120 711,82 грн. за період з 29.08.2011 року по 28.03.2019 року, який підписаний представником Приватбанку без вказання будь-яких даних, що його ідентифікують (а.с.5-6). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Так, банком наданий до позовної заяви Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписано позичальником. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що 29 серпня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних. Анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 6 000,00 грн., а також на умовах, обумовлених у позові. Крім того, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] за вказаним у позові кредитним договором від 29 серпня 2011 року кредитних коштів у розмірі 6 000 грн. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. Згідно статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 203/4297/18, провадження 61-17755св19, від 27 березня 2020 року у справі №703/3063/18, провадження 61-11260св19. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). З огляду на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого [PERSON] кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів відповідачу не є можливим, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed