Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

У жовтні 2018 року представник позивача [PERSON] адвокат Кузьміних І.М. звернулася до суду з позовом після уточнення якого остаточно просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у володіння і користування позивачу [PERSON] дві кімнати площею 12,3 та 10,3 кв.м, а відповідачу [PERSON] залишити житлову кімнату площею 12,6 кв.м, вбудовану шафу 0,8 кв.м. Коридор площею 8,8 кв.м, кухню площею 4,9 кв.м, санвузол площею 3,5 кв.м, коридор площею 1,5 кв.м залишити в загальному користуванні. Як на підставу позовних вимог вказала, що позивач є власником Ѕ частки спірної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інша частина квартири належить відповідачу та останній чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою. У досудовому порядку визначити порядок користування квартирою не є можливим. Спірна квартира є трьохкімнатною, загальною площею 54,7 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м (житлові кімнати 18,00 кв.м, 12,3 кв.м та 10,3 кв.м), коридор площею 5,6 кв.м, вбудована шафа площею 0,8 кв.м, кухня площею 4,6 кв.м, ванна площею 2,2 кв.м, вбиральня площею 0,9 кв.м. Ухвалою суду від 13.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали письмові заяві в яких просили справу розглянути за їх відсутності. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач надав до суду відзив в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою не є справедливим, оскільки кімната, яку позивач просить виділити у його користування була зменшена за рахунок зносу та встановлення перестінків і поточного ремонту, що порушує його право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому часткою у спільному майні. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.02.2018 визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаної квартири в порядку поділу майна подружжя. Згідно наданого представником позивача варіанту користування квартирою пропонується виділити позивачу [PERSON] дві кімнати площею 12,3 та 10,3 кв.м, а відповідачу [PERSON] залишити житлову кімнату площею 12,6 кв.м, вбудовану шафу 0,8 кв.м. Коридор площею 8,8 кв.м, кухню площею 4,9 кв.м, санвузол площею 3,5 кв.м, коридор площею 1,5 кв.м залишити в загальному користуванні. У спростування зазначеного відповідач подав до суду відзив, у якому не погодився із запропонованим варіантом визначення порядку користування спірною квартирою, посилаючись на несправедливість такого порядку, враховуючи розмір його частки і незручність розподілу апартаментів квартири, у зв`язку із проведення поточного ремонту та суміщення перестінок, внаслідок чого житлова кімната з допоміжними приміщеннями, які підлягають виділенню у його користування, є значно меншими за площею ніж у позивача. Крім того, його житлова кімната є прохідною, що звужує його права як власника на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою у спірному майні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з\~частиною 1\~статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 356\~ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири.\~У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. За правилами\~частини 3 статті 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене частиною 3\~статті 358 ЦК України. Визначаючи порядок користування спірною квартирою у зазначений спосіб представник позивача виходив з того, що іншого варіанту визначення порядку користування квартирою фактично не існує, інші кімнати у користування відповідача виділені бути не можуть. На підставі викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що визначений представником позивача порядок користування квартирою не є пропорційним часткам сторін та істотно погіршує житлові умови відповідача в порівнянні з умовами позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed