Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У жовтні 2017 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить надати [PERSON], [INFO] дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення її неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] за межі території України до будь-якої країни світу та виїзду на тимчасово окуповану територію АР Крим, без годи та супроводу її батька [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] повноліття, дозволити [PERSON] оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] за межі території України до будь-якої країни світу та виїзду на тимчасово окуповану територію АР Крим, без годи та супроводу її батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначає, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі , який 07.11.2006 року було розірвано. У них народилась донька [PERSON], [INFO]. Донька проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться. За станом свого здоров'я донька потребує щорічного оздоровлення. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд за кордон для відпочинку та оздоровлення дитини. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить. Зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон, а також на тимчасово окуповану територію АР Крим, для лікування, відпочинку та оздоровлення, а також безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон та в АР Крим змусило її звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просять його задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечує та просить суд в його задоволенні відмовити. Представник третьої особи щодо задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області 13.11.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №184 (а.с.8). Відповідно до довідки № 875 від 18.10.2017 року виданої загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №19 м. Житомира [PERSON] навчається в 9-А класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №19 м. Житомира (а.с.14). [PERSON] перебуває на «Д» обліку, що підтверджується довідкою ЛКК КУ ЦДМЛ пол.№1 Корольовського району №700 від 24.10.2017 року (а.с.17). Наявні в матеріалах справи довідка №133 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого свідчать про те, що [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування (а.с.9-12). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами та матеріалами справи. Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позивач всупереч положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів, що підтверджують неможливість лікування дитини на території України. Не наданого жодного доказу необхідності надання тимчасового дозволу на виїзд за кордон до досягнення дитиною 16 річного віку. Що позбавить батька участі у вихованні дитини. У аналогічній справі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 21 червня 2017 року (№ 628/1973/16-ц) постановив залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позову про надання дозволу на вивезення дитини за кордон. При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що позивач заявляючи вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини в іноземній державі. Крім того, виїзд дитини за кордон фактично позбавить її батька можливості брати учать у вихованні та спілкуванні із нею. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року (№ 6-33303ск15) суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що суди не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначили конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахували визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. У справі яка розглядається позивач просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон, мотивуючи необхідністю лікування, відпочинку та оздоровлення дитини. Однак позивач не визначила загальний термін надання такого дозволу, а вказала лише про необхідність надання такого дозволу аж до досягнення дочкою 16-річного віку та до її повноліття, крім цього позивач просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон не в одну країну, а на тимчасово куповану територію АР Крим, та країни близького та дальнього зарубіжжя, не вказавши назви цих країни, не зазначивши назви, адреси медичних закладів та інших дитячих закладів відпочинку і дозвілля у цих країнах, необхідність та строк перебування у цих закладах, не надала доказів, що підтверджують неможливість лікування дитини на території України. Крім того, виїзд дитини за кордон фактично позбавить її батька можливості брати учать у вихованні та спілкуванні із нею. З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Так, позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дитиною повноліття. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Виходячи з того, що під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, з огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed