Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно, просив: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , належної йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 1999 року, укладеного на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт», реєстраційний номер договору № 9; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , належної їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 1999 року, укладеного на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт», реєстраційний номер договору № 9. В обґрунтування поданого позову зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , в зв`язку із чим відкрилась спадщина за законом та заведена спадкова справа 34/2013 приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Качан Л.Л. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Вказано, що спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняли позивач, [PERSON] , подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини в установлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, при цьому інший спадкоємець - дружина померлого [PERSON] , яка постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, протягом строку подала заяву про відмову від спадщини. Інших спадкоємців за законом немає, [PERSON] за життя заповіт не склав, осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. Спадкуванню підлягає 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 1999 року, укладеного на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт». 10 червня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , проте йому було відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 червня 2020 року. У постанові вказано, що наданий документ: договір купівлі-продажу квартири від 10 січня 1999 року, реєстраційний номер № 9, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт», було укладено та зареєстровано без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, ст. 657 ЦК України. [INFO] померла [PERSON] , в зв`язку із чим відкрилась спадщина за законом та заведена спадкова справа 26/2015 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є діти: позивач та відповідач. Вказано, що спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняв лише позивач, оскільки відповідач подала заяву про прийняття спадщини, яку в установлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк у шість місяців відізвала, а отже відповідач спадщину не прийняла. Інших спадкоємців за законом немає, [PERSON] за життя заповіт не складала, осіб які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. Тому, спадкуванню підлягає 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . 10 червня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте йому було відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 червня 2020 року № 47/02-31. У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, підстави відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] нотаріусом вказані ті ж самі, що і у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо надання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . За вказаних обставин, позивач не може реалізувати своє право отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] та своєї матері [PERSON] , оскільки їх право власності не визнається. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В судове засідання позивач подав заяву, якою просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, в тому числі копії спадкових справ, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняли, позивач та відповідач [PERSON] , подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини в установлений строк, при цьому інший спадкоємець - дружина померлого [PERSON] , яка постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, протягом строку подала заяву про відмову від спадщини. Інших спадкоємців за законом немає, [PERSON] за життя заповіт не склав, осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. 10 червня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , проте йому було відмовлено за постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 червня 2020 року. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину вказано те, що наданий документ - договір купівлі-продажу квартири від 10 січня 1999 року, реєстраційний номер № 9, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт», було укладено та зареєстровано без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення. [INFO] померла [PERSON] , в зв`язку із чим відкрилась спадщина за законом та заведена спадкова справа 26/2015 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її діти: позивач та відповідач. Спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняв лише позивач, оскільки відповідач подала заяву про прийняття спадщини, яку в установлений строк у шість місяців відізвала, а отже відповідач спадщину не прийняла. Інших спадкоємців за законом немає, [PERSON] за життя заповіт не складала, осіб які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. 10 червня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Качан Л.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте йому було відмовлено за постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 червня 2020 року № 47/02-31. Підставами відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] нотаріусом вказані ті ж самі, що і у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо надання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] набули у власність частки квартири на підставі біржового договору купівлі-продажу, який укладено та зареєстровано в порядку встановленому Законом України «Про товарну біржу». Згідно п.1 та п.5 договору купівлі-продажу продавець [PERSON] продав покупцям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а ті купили в рівних частинах квартиру за адресою: [ADDRESS] ) за 7 521 грн., які продавець отримав від покупців до підписання цього договору. Згідно п. 7 договору купівлі-продажу право власності на квартиру у покупців настає з моменту укладення цього договору і реєстрації його на біржі. Згідно п. 15 договору купівлі-продажу на виконання ч. 2 ст. 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації в Кіровоградському ООБІ. Із довідки Кіровоградського технічного бюро інвентаризації від 14 січня 1999 року № 65, вбачається, що зареєстровано право особистої власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 1999 року № 9, запис в реєстровій - кадастровій книзі під № 30665/110. Згідно архівної довідки № 64198, виданої ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 06 липня 2020 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за архівними даними реєстраційних книг ОКП «КООБТІ» станом до 01 січня 2013 року зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 1999 року № 9/УТБ «Інкопмарк-Контракт», реєстрова книга № 110 запис 30665, при цьому згідно архівних відомостей адреса: [ADDRESS] , відповідає адресі: [ADDRESS] . Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10, розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.п. 4.18. п.4, глави 10 розділ II Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Згідно із частиною першої статті 128 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), який був чинний на момент укладення договору, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), було встановлено, що договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 того ж кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, на той час мала місце конкуренція норм права. У відповідності до статті 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), недодержання, у визначених законом випадках, нотаріальної форми угоди тягне за собою її недійсність з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК України 1963 року. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно частини 3 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача майна з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Таким чином, суд вважає, що при визначенні частки у спадковому майні після смерті [PERSON] , померлого [INFO] врахуванню підлягає те, що в порядку спадкування за законом є інший спадкоємець - відповідач, а тому із дотриманням принципу рівності часток, частка становить по 1/6 частці квартири кожному із належної спадкодавцю 1/3 частки вищевказаної квартири (1/3:3=1/6), а після смерті [PERSON] , померлої [INFO] спадкуванню 1/3 частка квартири, а відтак заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі вважати по фактично понесеним стороною позивача.

Outcome: approved