Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] Майгазиєвна звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташованої у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району по вулиці Лісова, буд.\~14, укладений 17.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON] У подальшому [PERSON] уточнювала свої вимоги, змінювала предмет позову і, посилаючись на норми закону, остаточно просила суд: визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 17.04.2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 23.04.2014 року; витребувати майно [PERSON] із чужого незаконного володіння; захистити право власності [PERSON] шляхом визнання права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташовану у с.\~Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Лісова, 14. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивувала тим, що 27.12.2007 року [PERSON] (13.01.2012 року змінила прізвище на [PERSON]) уклала з нею договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4880, відповідно до п. 1 якого перша передала другій безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташовану у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району по вулиці Лісова, буд.\~14. Зі слів позивача, вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів 10.11.2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2006 року за № 5500 і зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632900468. Як зазначала [PERSON], у квітні 2013 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування зазначеної земельної ділянки площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташованої у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району по вулиці Лісова, буд.\~14, укладеного 27.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] Майгазиєвною, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за номером 4880, звернувся чоловік [PERSON] [PERSON]. Позивач вказувала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташованої у с.\~Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району по вулиці Лісова, буд.\~14, укладений 27.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] Майгазиєвною, посвідчений 27.12.2007\~року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880. Далі [PERSON] звертала увагу суду на те, що 25.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 20.03.2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою залишив без розгляду позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] Майгазиєвни про визнання договору дарування недійсним. Зі слів позивача, не зважаючи на вищезазначене, їй стало відомо, що 17.04.2014\~року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування вказаної земельної ділянки. Далі [PERSON] стверджувала, що їй стало відомо, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 23.04.2014\~року, відчужив зазначену земельну ділянку [PERSON] [PERSON] вважала, що земельна ділянка площею 0,1127 га з кадастровим номером 3222486201:01:022:0019, розташована у с.\~Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району по вулиці Лісова, буд.\~14, на момент укладання договору дарування [PERSON] з [PERSON] належала саме їй на праві приватної власності, у звязку з чим цей договір повинен бути визнаний судом недійсним. Також, на її думку, повинен бути визнаний недійсним і правочин, укладений щодо цієї землі між [PERSON] та [PERSON] Позивач звертала увагу суду на те, що [PERSON] не являється добросовісним набувачем згаданої земельної ділянки, а тому ця земля повинна бути витребувана з її незаконного володіння. Поруч із цим, у травні 2015 року, не погоджуючись з позовом [PERSON] Майгазиєвни, [PERSON] звернувся до суду з позов третьої особи до [PERSON], [PERSON] Майгазиєвни, [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання майна спільним сумісним та визнання договору дарування недійсним, де просив суд: визнати земельну ділянку площею 0,1127\~га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування даної земельної ділянки, укладений 27.12.2007 року між [PERSON] і [PERSON] Майгазиєвною та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880. У подальшому [PERSON] змінив предмет свого позову, остаточно просив суд: визнати земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування даної земельної ділянки, укладений 27.12.2007 року між [PERSON] і [PERSON] Майгазиєвною та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880; визнати недійсним договір дарування цієї ж земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.04.2014\~року та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~765; витребувати дану земельну ділянку з незаконного володіння [PERSON]. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 28.07.2006 року у період, коли він та [PERSON] (на той час [PERSON]) [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках, на імя останньої у їх спільну сумісну власність було придбано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 5500. Зі слів [PERSON], 27.12.2007 року, всупереч вимогам законодавства діючи без його відому та його письмової нотаріально посвідченої згоди, [PERSON] (на той час [PERSON]) [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 0,1127\~га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, буд.\~14, [PERSON] Майгазиєвні на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 27.12.2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880. Також [PERSON] посилався на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013 року, було встановлено факт проживання однією сімєю його та [PERSON] з 01.01.2004 року по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. Далі [PERSON] зазначав, що у ході судового розгляду йому стало відомо, що 23.04.2014 року [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 802, спірну земельну ділянку. [PERSON] вказана земельна ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ним та [PERSON] 17.04.2014\~року та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 765. [PERSON] вказував, що, знову ж таки, [PERSON] віддарувала спірну земельну ділянку [PERSON] без його нотаріально посвідченої згоди. З огляду на вказане [PERSON] вважав, що земельна ділянка площею 0,1127\~га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, буд.\~14, є його спільною сумісною власністю з [PERSON], договори дарування даної земельної ділянки, укладені без його згоди між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON], є недійсними, [PERSON] є недобросовісним набувачем, а тому спірна земля повинна бути витребувана з її незаконного володіння. Крім того, у вересні 2015 року, не погоджуючись з позовами [PERSON] та [PERSON], до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] Майгазиєвни, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, де просила: визнати її добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, 14, та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку. Свої вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 23.04.2014 року вона прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 802, земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, 14. Останньому вказана земельна ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ним та [PERSON] 17.04.2014\~року та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 765. [PERSON] зазначала, що, як стало їй відомо пізніше, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013 року, було встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. Зі слів [PERSON], 28.07.2006 року у період, коли [PERSON] та [PERSON] (тоді - [PERSON]) Т.В. перебували у фактичних шлюбних стосунках, на імя останньої було придбано вже згадану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 5500. Далі [PERSON] посилалася на те, що 27.12.2007 року, не отримавши письмової нотаріально посвідченої згоди, [PERSON] (тоді - [PERSON]) Т.В. відчужила дану земельну ділянку [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 27.12.2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880. Згодом рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було визнано договір дарування земельної ділянки, посвідчений 27.12.2007\~року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880, недійсним. [PERSON] стверджувала, що вказане рішення було виконано і з державних реєстрів було вилучено відомості про [PERSON] як про власника земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, 14, і поновлено право власності на цю землю за [PERSON] 25.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Як вказувала [PERSON], ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2014\~року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було залишено без розгляду, проте поворот виконання рішення суду здійснено не було. Зі слів [PERSON], у цей час право власності на вже згадану земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON], а потім від нього до неї. На думку [PERSON], на разі [PERSON] та [PERSON] не визнається та оспорюється її право на земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, 14. [PERSON] вважала, що є всі підстави визнати її добросовісним набувачем цієї земельної ділянки та визнати за нею право власності на вказану землю. У ході розгляду справи до участі у справі за позовом [PERSON] у якості співвідповідача було залучено [PERSON], а приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] у якості третіх осіб. Крім того, у ході розгляду справи до участі у справі за позовом [PERSON] у якості співвідповідача було залучено [PERSON], який попередньо фігурував у справі у якості третьої особи за цим позовом. Представник [PERSON] у судове засідання зявилась, свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечувала. [PERSON] у судове засідання не зявилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позовів суду не повідомила. [PERSON] у судове засідання теж не зявився, звернувся до суду із клопотанням слухати справу без його участі з урахуванням того, що він проти задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] заперечує. Попередньо [PERSON] подавав суду письмові пояснення, де вказував на добросовісність набуття ним спірної земельної ділянки та посилався на розписку, видану йому 17.04.2014 року [PERSON] у тому, що за подаровану землю вона отримала від нього 100\~000 грн. [PERSON] у судове засідання теж не зявилась, звернулась до суду із клопотанням слухати справу без її участі з урахуванням того, що вона проти задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] заперечує. Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] у судове засідання теж не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, попередньо подавав суду письмові пояснення, що під час посвідчення спірного договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], ним було дотримано вимог законодавства, вказував, що позов [PERSON] не визнає, але й не заперечує проти його задоволення. Представник [PERSON] у судове засідання зявилась, свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечувала. Вислухавши пояснення представників [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позови [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, а позов [PERSON] повинен бути задоволений, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.07.2013 року, було встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по час ухвалення рішення без реєстрації шлюбу. 28.07.2006 року на імя [PERSON] (на той час [PERSON]) [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 5500. 27.12.2007 року [PERSON] (на той час [PERSON]) [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 0,1127\~га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, буд.\~14, [PERSON] Майгазиєвні на підставі договору дарування земельної, посвідченого 27.12.2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880. При цьому [PERSON] подала нотаріусу заяву, в якій повідомляла, що дана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, належить їй на праві особистої власності, у шлюбі вона не перебуває, ні з ким без реєстрації шлюбу не проживає, договір про спільне проживання та ведення спільного господарства нею не укладався. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013\~року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] Майгазиєвни про визнання договору дарування недійсним було визнано договір дарування земельної ділянки, посвідчений 27.12.2007\~року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим №\~4880, недійсним. З огляду на зміст вказаних рішень [PERSON] про існування договору дарування земельної ділянки від 27.12.2007\~року стало відомо у березні 2013\~року, а у квітні 2013 року він подав до суду позов. 25.12.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 року, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2014\~року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] Майгазиєвни про визнання договору дарування недійсним було залишено без розгляду. 17.04.2014\~року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування згаданої земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 765. 23.04.2014 року [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 802, земельну ділянку площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул.\~Лісова, 14. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та рекомендації Верховного Суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 27.12.2007 року) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України (у редакції станом на час укладання спірного договору дарування від 17.04.2014 року) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в\~порядку, встановлених законом. Враховуючи ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. У відповідності до ч.ч. 1, 2\~ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Як визначено у ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За правилами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З урахуванням вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на зміст ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як передбачено ст. 74 CК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. З огляду на рекомендації, викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи позицію, висвітлену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009\~року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як рекомендовано у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009\~року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №\~1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.10.2011 року у справі № 6-36цс11, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом предявлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За правилами ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного Суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Зважаючи на зміст ст.ст. 60, 74 СК України, набуття майна у спільну сумісну власність жінкою та чоловіком під час проживання ними однією сім'єю без укладання шлюбу презюмується. Так як згаданим вище по тексту рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] на час купівлі на імя першої спірної земельної ділянки, а наявність передбачених ст. 57 СК України обставин суду не була доведена, дана земельна ділянка являється їх спільним сумісним майном. З огляду на це суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] щодо визнання земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, спільною сумісною власністю його та [PERSON] та задовольняє її. Поруч з цим, в ході судового розгляду не було встановлено фактів отримання [PERSON] письмової та нотаріально посвідченої згоди від [PERSON], як співвласника зазначеної земельної ділянки, як це передбачено ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, на укладання оспорюваних договорів дарування від 27.12.2007 року та від 17.04.2014\~року, твердження [PERSON] про укладання цих правочинів без його згоди сторонами не оспорювались, а, навпаки, підтримувались з посиланням на те, що земельна ділянка не являється його майном, у звязку з чим його згода на її відчуження була не потрібна. З урахуванням цього, а також вимог ст.ст. 65, 74 ЦК України, суд вважає обґрунтованими і вимоги [PERSON] про визнання оспорюваних договорів дарування земельної ділянки від 27.12.2007\~року та від 17.04.2014\~року, укладених, відповідно, із [PERSON] та [PERSON], недійсними, як таких, що були укладені без згоди одного із співвласників цієї земельної ділянки, і задовольняє їх. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку на даний час зареєстровано за [PERSON], яка в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України отримала її у дар від [PERSON] як добросовісний набувач, крім того, договір дарування даної земельної ділянки від 17.04.2014 року на імя [PERSON] є недійсним, є всі підстави витребувати її з чужого незаконного володіння [PERSON] У звязку з цим суд задовольняє вимогу [PERSON] про витребування земельної ділянки площею 0,1127 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0019, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.\~Софіївська Борщагівка, вул. Лісова, 14, з незаконного володіння [PERSON]. Проте, з огляду на викладене та зміст ст. 388 ЦК України, з урахуванням того, що спірна земельна ділянка була набута [PERSON] на підставі безвідплатного правочину, не може бути задоволена вимога [PERSON] про визнання за нею права власності цю землю у порядку ст. 392 ЦК України. Позовна вимога [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем згаданої земельної ділянки не відповідач можливим способам захисту права, передбаченого чинним законодавством України, а тому теж не може бути задоволена. Крім того, права на спірну земельну ділянку визнані судом за [PERSON] та [PERSON], що виключає наявність будь-яких прав на неї у [PERSON] У звязку з викладеним слід позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі, а позов [PERSON] відхилити. Більш того, так як суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 27.12.2007 року, недійсним, та визнання права спільної сумісної власності на цю землю за [PERSON] та [PERSON], права [PERSON] на цей обєкт нерухомого майна відсутні, а тому її позов повинен бути залишений без задоволення у повному обсязі. Крім того, на підставі ч. 6 ст. 154 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті за заявою [PERSON], у задоволенні позову якої відмовлено, згідно з ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2014 року та від 11.06.2014 року. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.10.2011 року у справі № 6-36цс11, рекомендацій, зазначених у Постановах Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та № 9 від 06.11.2009\~року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved