Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтуванні якого (з урахуванням уточнень) посилалась на те, що 12 квітня 1996 року вона придбала квартиру [ADDRESS]. В лютому 2015 року їй стало відомо, що її квартира буда відчужена [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2015 року, посвідченого 03.02.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., однак даний договір вона не укладала, знаходилась у цей час за межами України та не була присутня у нотаріальній конторі. Посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України просила визнати зазначений договір купівлі-продажу квартири недійсним (том 1, а.с.3-6, 158-162). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2016 в задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено (том 1, а.с. 252-255). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири (том 2, а.с. 21-25). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 1996 року на підставі договору купівлі - продажу [PERSON] придбала у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гуніною І.О. (том 1, а.с. 18-19). 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. посвідчено договір купівлі - продажу зазначеної квартири, згідно із яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за 213 000грн. (том 1, а.с. 126). У цей же день право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с. 127). 11 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. посвідчено договір купівлі - продажу зазначеної квартири, згідно із яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру за 214 088грн. 22коп. (том 1, а.с. 148-149). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на ст.388 ЦК України, та виходив з того, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права. Однак, із таким висновком погодитись неможливо із наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] пред'явлений позов до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 3 лютого 2015 року недійсним. До [PERSON], яка являється власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 2015 року, [PERSON] жодних позовних вимог не пред'являла, як і позовних вимог про правові наслідки недійсності правочину від 3 лютого 2015 року, а [PERSON] залучена до участі у справі у якості третьої особи. Виходячи із того, що заявлені позовні вимоги судом фактично не розглянуті, апеляційний суд приходить до висновку, що допущені судом порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Із матеріалів справи вбачається, що у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 3 лютого 2015 року [PERSON] у нотаріальній конторі не знаходилась, оскільки перебувала у Німеччині, і кордон із Україною не перетинала, що підтверджено належними і допустимими доказами: довідкою про те, що 3 лютого 2015 року з 12 години 52 хвилин до 20 години 03 хвилин вона перебувала на робочому місці (том 1, а.с.51-54), а також довідкою державної прикордонної служби України (том 1, а.с.157). Крім того, із листа Міністерства юстиції України від 2 квітня 2015 року вбачається, що за результатами скарги [PERSON] на незаконні дії приватного нотаріуса Верби В.М. наказом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25 березня 2015 року зупинено його нотаріальну діяльність на строк з 30 березня 2015 року по 3 квітня 2015 року (том 1, а.с.57-58). За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 3 лютого 2015 року слід визнати недійсним як такий, що протирічить ч.3 ст.203 ЦК України. При цьому посилання позивачки в апеляційній скарзі на висновок експерта №53/1.1-60 від 23.02.2016 року про те, що підпис від імені позивача в договорі купівлі-продажу від 03 лютого 2015 року виконано не [PERSON], а іншою особою (том 2 а.с. 26-30), - апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки дана експертиза проведена у рамках кримінального провадження після ухвалення рішення судом інстанції, а при розгляді даної справи клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи не заявлялось. Посилання відповідача [PERSON] та його представника на законність договору від 03 лютого 2015 року спростовуються вище переліченими доказами, які ними не спростовані.

Outcome: approved