Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в провадженні Самарського районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 11304332000 від 25 лютого 2008 року. Оскільки до матеріалів вказаної цивільної справи банком долучена копія вказаного договору, яким передбачена відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 11,9% річних, а позичальник [PERSON] памятає, що підписував кредитний договір з відсотковою ставкою 4% річних, а не 11,9% - він звернувся до суду даним позовом, в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 11304332000 від 25 лютого 2008 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти: Між АКІБ «УкрСиббанк», найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 25 лютого 2008 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11304332000, умовами якого передбачена відсоткова ставка за користування кредитними коштами у розмірі 11,9% річних. Викладені обставини підтверджуються оригіналом даного договору, наданого представником відповідача на вимогу суду, а також копією цього ж договору, доданого стороною позивача до позовної заяви (а. с. 7-11). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що стороною позивача не було надано суду жодного документу на підтвердження доводів позовної заяви, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного позову як у недоведеному та безпідставному. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає за можливе судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed