Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що 05 грудня 2015 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . 01 серпня 2018 року на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач нехтує своїми обов`язками як батько. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем одноособово без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, яка прикладає усі зусилля та можливості для її розвитку. Відповідач не бере участі ні в навчанні, ні в розвитку дитини, не відвідує садочок. На думку позивача, наведене свідчить про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав відносно доньки. Заперечуючи проти позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому зазначив, що після розірвання шлюбу з позивачкою він постійно намагався спілкуватися та бачитися з донькою, але мати дитини почала обмежувати його у спілкуванні із донькою, створювати перешкоди для зустрічей. Протягом двох років після розірвання шлюбу [PERSON] надано можливість побачити дитину декілька разів. З урахуванням викладеного, відповідач просив відмовити в позові повністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Пуляєва Н.С. позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Пояснили, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гагуліна О.М. у судовому засіданні позов не визнали, надали пояснення зміст яких зводиться до змісту відзиву на позов. Служба у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у місті Херсоні ради свого представника у судове засідання не направила, надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника служби та надіслали висновок органу опіки та піклування від 04.03.2021 №02-14-143-25 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . У заяві також зазначено, що вказаний висновок підтримують та вважають, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові за наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 01 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до інформаційних відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована позивачка [PERSON] з донькою [PERSON] . Згідно з актом обстеження умов проживання від 16.06.2020, [PERSON] проживає разом із донькою [PERSON] в однокімнатній квартирі, де створено належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини. Згідно з інформацією, наданою Голопристанським МР ВДВС та Корабельним РВ ДВС у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), виконавчі провадження щодо стягнення аліментів з [PERSON] відсутні. Відповідно до інформаційної довідки директора Херсонського ясла-садка №82 Управління освіти Херсонської міської ради №01-12/49 від 05.10.2020, [PERSON] відвідує заклад з 21.06.2018, усі платежі за послуги здійснює мати, батька дитини ніколи не бачили. З наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що [PERSON] на диспансерному обліку в КНП «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» ХОР та на обліку КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР не перебуває. [PERSON] 18 січня 2021 року звернувся до Служби у справах дітей Корабельної районної у місті Херсоні ради із заявою щодо встановлення порядку спілкування з донькою [PERSON] . Також відповідачем надано роздруківку переписки у застосунку для смартфонів «Вайбер», зі змісту якої вбачається, що протягом серпня 2018 - липня 2019 відповідач намагався досягти домовленості з позивачкою щодо побачень з донькою. Органом опіки та піклування Корабельної районної у м.Херсоні ради надано письмовий висновок №02-14-143-25 від 04.03.2021 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Допитана в суді свідок [PERSON] (баба дитини з боку батька) пояснила, що вона та її син (відповідач) у 2018 та 2019 роках намагалися домовитися з позивачкою щодо побачень з дитиною, але після неодноразових відмов залишили такі спроби. Суд вважає недопустимим доказом показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки за твердженням свідків обставини справи їм відомі зі слів позивача та відповідача. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] . Позивачем не надано беззаперечних доказів винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини; не надано доказів звернення в досудовому порядку до компетентних органів та повідомлення відповідача про наслідки ухилення від виконання своїх обов`язків щодо малолітньої доньки. Неактивна участь батька в житті доньки, на думку суду, спричинена тривалим конфліктом між сторонами, та неналежним усвідомленням сторонами необхідності участі батька у вихованні дитини, незважаючи на конфліктні стосунки між ними. Відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини. Забезпечення можливості щоденного спілкування між батьком і донькою шляхом телефонного зв`язку може стати першим важливим кроком для налагодження відносин між ними. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання доньки, піклування про її фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у вихованні. Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд відмовляє в задоволенні позову про позбавлення цих прав, та попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed