Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі представника за довіреністю [PERSON] звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просили звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 22/24-05/07-ДІ від 23.08.2007 року, посвідченим Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 23.08.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4553, а саме: нерухоме майно: нежиле приміщення (кафе), що знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Привокзальна,4а, загальною площею 82,8 кв.м., та належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 05.08.2004 року за № 5357. Право власності зареєстроване КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 10.08.2004 року та внесено в реєстрову книгу №9 за реєстровим № 1520, реєстраційний номер 6917149 та рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2008 року в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 22.24-05/07-СК від 23.08.2007 року та Кредитним договором № 22.24-05/07-СК від 29.08.2007 року в загальній сумі 706\~437,72 грн., визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки для задоволення грошових вимог ПАТ «ВТБ Банк» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початку ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та стягнути судові витрати. Поряд з цим, 03 квітня 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] про визнання кредитних договорів та договорів забезпечення недійсними та неукладеними та просила визнати недійсними: Пункт 5.3 генеральної угоди від 23.08.2007 року підписаної між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]; п. 6.10 додаткової угоди від 18.10.2011 року до генеральної угоди від 23.08.2007 року, підписаної між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON]; п. 7.11 додаткової угоди від 23.09.2013 року до генеральної угоди від 23.08.2007 року підписаної між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]; п.9.3 кредитного договору № 22.24-05/07-СК від 23.08.2007 року, підписаного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]; п.9.3 кредитного договору № 22.24-05/07-СК від 29.08.2007 року, підписаного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши недійсною генеральну угоду від 23.08.2007 року та всі додаткові угоди до неї, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши недійсним кредитний договір від 23.08.2007 року та всі додаткові угоди до нього, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши недійсним кредитний договір від 29.08.2007 року та всі додаткові угоди до нього, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши неукладеною генеральну угоду від 23.08.2007 року, та всі додаткові угоди до неї, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши неукладеним кредитний договір від 23.08.2007 року та всі додаткові угоди до нього, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], визнавши неукладеним кредитний договір від 29.08.2007 року та всі додаткові угоди до нього, підписані між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року зустрічний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] про визнання кредитних договорів та договорів забезпечення недійсними та неукладеними прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі представника за довіреністю [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Поряд з цим, ухвалою суду від 07 травня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги за первісним позовом - [PERSON]. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги за первісним позовом підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні, зустрічний позов не визнає в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні в звязку з безпідставністю. Відповідач [PERSON] та його представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що свідчить оголошення надруковане в засобах масової інформації, шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий курєр». Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не зявилась про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, про що свідчить оголошення надруковане в засобах масової інформації, шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий курєр». Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі представника за довіреністю [PERSON] таким, що підлягає до задоволення, зустрічний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] таким, що задоволенню не підлягає за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк та відповідачем [PERSON] було укладено Генеральну угоду № 05, від 18.10.2007 року між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до Генеральної угоди № 05 від 23.08.2007 року. 23 вересня 2013 року між сторонами укладено договір про внесення змін №2 до Генеральної угоди № 05 від 23 серпня 2007 року ( т. 1 а.с.18-24, 25-30). Так, 23 серпня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір № 22.24-05/07-СК, відповідно до п.1.1 якого, банківською установою надано відповідачу позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 47\~000,00 доларів США строком користування до 22 серпня 2014 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 13,5 % річних, а в свою чергу позичальник [PERSON] зобовязувався використати кредит на передбачені у кредитному договорі цілі на споживчі потреби ( т. 1 а.с.31-35). Судом встановлено, що 24 грудня 2009 року між банківською установою та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК. Відповідно до умов даного договору про внесення змін крім іншого, встановлено новий строк користування кредитними коштами по 21 серпня 2017 року ( т.1 а.с.36-41). Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено ряд договорів про внесення змін до кредитного договору зокрема: - 18.06.2010 року договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов якого крім іншого надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; - 16.08.2010 року між сторонами по справі було укладено договір про внесення змін № 3 до Кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК; - 21.04.2011 року договір про внесення змін № 4 до Кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК; - 18.10.2011 року договір про внесення змін № 5 до кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК відповідно до умов даного договору про внесення змін окрім іншого, надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; - 22.08.2012 року між сторонами по справі було укладено договір про внесення змін №6 до Кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін окрім іншого надано відтвермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; -23.09.2013 року між сторонами укладеного договір про внесення змін №7 до кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін окрім іншого надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; -17.12.2013 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 8 до кредитного договору від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін окрім іншого надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту (т.1 а.с.19-24, 25-30, 31-35, 36-41, 42-43, 44-45, 46, 47, 48-49, 50-51, 52, 58-63 64-65, 66-67, 68, 69, 70-71, 72-73). Судом встановлено, що згідно протоколу № 54 рішення позачергових зборів учасників (акціонерів) банку від 16.07.2010 року Відкрите акціонерне товариство ВТБ Банк перейменовано в [PERSON] акціонерне товариство «ВТБ Банк». З матеріалів справи вбачається, що позивачем банківською установою зобовязання за кредитним договором виконано, а саме було надано відповідачу [PERSON] кредит в сумі 47\~000,00 доларів США. При цьому, відповідачем [PERSON] у відповідності до п. 5.1 Кредитного договору 1 останній зобовязувався повернути банку кредит та сплатити банківській установі проценти за користування кредитом в повному обсязі, в строки та у порядку, встановлених вище вказаним кредитним договором. Так, ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів. Як вбачається з пункту 5.5 Кредитного договору 1 відповідач [PERSON] зобовязаний був повернути кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, незалежно від настання строку виконання зобовязання у випадках, в тому числі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором, в тому числі несплати процентів за користування кредитом та кредиту згідно графіку, якщо прострочення виконання цих зобовязань більше 3 (трьох) банківських днів. Поряд з цим, умовами даного кредитного договору, а саме пункту 7.2, визначено, що настання строку виконання будь-якого зобовязання позичальника за кредитним договором та/або у разі невиконання (неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором) банк має право на договірне списання суми боргу з рахунків позичальника та/або звернути стягнення на предмет застави, що забезпечує виконання зобовязань позичальника, вимагати виконання зобовязань за кредитним договором від поручителя ( гаранта). Так, кредитним договором визначено, що у разі прострочення позичальником зобовязань з погашення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно умов кредитного договору більше 3 (трьох) банківських днів позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобовязань. При цьому, якщо термін прострочення заборгованості з погашення кредиту та/або процентів складає менше 3 банківських днів пеня не нараховується. Якщо прострочення заборгованості становить 4 і більше банківських днів, пеня нараховується за весь період з моменту виникнення прострочених зобовязань. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банку штрафні санкції, які передбачені цим пунктом Банк має право проводити договірне списання штрафних санкцій з рахунку позичальника у відповідності до п. 8.1 кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що відповідач брав на себе зобовязання сплати в строк 22 вересня 2011 року пеню за прострочення зобовязань з погашення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно умов Кредитного договору за період з 23.09.2008 року по 24.12.2009 року включно у відповідності до п.8.6 Кредитного договору. Так, на підставі ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених цим кредитним договором, встановлюється у 3 роки, початок перебігу позовної давності визначається згідно з чинним законодавством України, а саме п. 9.7 кредитного договору. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2007 року між банківською установою та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22.24-05/07-СК, відповідно до п.1.1 якого, банк надав останньому грошові кошти (кредит) в сумі 23\~000,00 дол. США строком користування по 28 серпня 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом 13,5 % річних, а [PERSON] в свою чергу зобовязувався використати кредит на передбачені в кредитному договору цілі на споживчі потреби. Так, 24 грудня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін крім іншого, встановлено новий строк користування кредитними коштам в строк по 21 серпня 2017 року. Судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено ряд договорів про внесення змін до вказаного вище кредитного договору, а саме: - 18.06.2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін крім іншого, надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; - 16.08.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 3 до Кредитного договору від 29.08.207 року № 22.24-05/07-СК; - 21.04.2011 року укладеного договір про внесення змін №4 до Кредитного договору від 29.08.2007 року № 22ю24-05/07-СК; - 18.10.2011 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 5 до Кредитного договору від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін окрім іншого, надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; -22.08.2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 6 до кредитного договору від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін крім іншого, надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту; - 23.09.2013 року укладеного договір про внесення змін № 7 до Кредитного договору від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-СК, відповідно до умов даного договору про внесення змін крім іншого, надано відтермінування по погашенню залишку суми кредиту та встановлено новий графік погашення кредиту. Судом встановлено, що зобовязання позивача за кредитним договором були виконані в повному обсязі, а саме надано позичальнику [PERSON] кредит в сумі 23\~000,00 дол. США. У відповідності до п. 5.1 кредитного договору від 29.08.2007 року, відповідачем було взято на себе зобовязання повернути позивачу отриманий кредит та сплатити банку проценти за користування кредитом в повному обсязі, в строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Поряд з цим, пунктом 5.5. вищевказаного кредитного договору відповідач зобовязаний був повністю повернути кредит та сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, незалежно від настання строку виконання зобовязання у випадках, в тому числі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором, в тому числі несплата відсотків за користування кредитом та кредиту згідно графіку, якщо прострочення виконання цих зобовязань більше 3 (трьох) банківських днів. Так, пунктом 7.2 вищевказаного кредитного договору визначено, що у разі настання строку виконання будь-якого зобовязання позичальник за кредитним договором та/або у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником зобовязань за кредитним договором банк має право на договірне списання суми боргу з рахунків позичальника та/або звернути стягнення на предмет застави, що забезпечує виконання зобовязань позичальника, вимагати виконання зобовязань за кредитним договором від поручителя (гаранта). У разі прострочення позичальником зобовязань з погашення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно умов Кредитного договору більше 2 (трьох) банківських днів позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобовязань. При цьому, якщо термін простроченої заборгованості з погашення кредиту та/або процентів складає менше 3 (трьох) банківських днів пеня не нараховується. Якщо прострочена заборгованість становить 4 (чотири) і більше банківських днів, пеня нараховується за весь період з моменту виникнення прострочених зобовязань. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банку штрафні санкції, які передбачені цим пунктом банк має право проводити договірне списання штрафних санкцій з рахунку позичальника у відповідності до п. 8.1 кредитного договору. Так, судом встановлено, що відповідач зобовязаний був сплатити 22.09.2011 року пеню за прострочення позичальником зобовязань з погашення кредиту та/або сплатити проценти за його користування та/або інших платежів згідно умов кредитного договору за період з 23.09.2008 року по 24.12.2009 року у відповідності до п. 8.6 кредитного договору. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] виконання зобовязань за кредитним договором від 23 серпня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» було укладено договір поруки № 22.24-05/07-ДП з позивачкою за зустрічним позовом [PERSON]. Так, судом встановлено, що 24 грудня 2009 року між банком та третьою особо, яка заявляє самостійні вимоги за первісним позовом - позивачкою за зустрічним позовом - [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Договору поруки № 22.24-05/07-ДП від 23.08.2009 року. 23.09.2013 року між вказаними вище сторонами було укладено договір про внесення змін № 2 від Договору поруки від 23.08.2007 року № 22.24-05/07-ДП. При цьому, судом встановлено, що в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 22.24-05/07-СК від 29.08.2007 року, було укладено між ВАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та [PERSON] договір поруки № 22.24-05/07-ДП1. 24 грудня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 22.24-05/07-ДП1 від 29.08.2008 року. Так, 23 вересня 2013 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №2 до договору поруки від 29.08.2007 року № 22.24-05/07-ДП1. При цьому, позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] в зустрічному позові заперечувалось проти дійсності наступних правочинів. Так, в зустрічному позові останньою вказувалось, що 23 серпня 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було підписано генеральну угоду №5, за умовами якої банк брав на себе зобовязання надати позичальнику грошові кошти, які мали видаватися за окремими кредитними договорами, при цьому, до вказаної генеральної угоди були підписані ряд додаткових угод. 23 серпня 2007 року на виконання вказаної вище генеральної угоди був підписаний кредитний договір, за яким банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 47\~000,00 доларів США. Так, 29.08.2007 року на виконання вказаної вище генеральної угоди був підписаний ще один кредитний договір, за яким банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 23\~000,00 доларів США. 23 серпня 2007 року в забезпечення виконання вказаних вище кредитних зобовязань між банком та [PERSON] було підписано договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано предмет іпотеки. Так, наведені вище правочини позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає неукладеними у відповідності до ст. 638 ЦК України. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, на думку третьої особи за первісним позовом позивачки за зустрічним позовом в зустрічному позові вказувалось, що сторонами кредитного зобовязання не була досягнута згода відносно істотної умови кредитного договору як строк дії договору. Істотність цієї умови визначена ст. 631 ЦК України та умовами кредитних договорів, а саме: - п.5.3 генеральної угоди від 23.08.2007 року; - п. 6.10 додаткової угоди від 18.10.2011 року до генеральної угоди; - п. 7.11 додаткової угоди від 23.09.2013 року до генеральної угоди; - п.9.3 кредитного договору № 22.24-05/07-СК від 23.08.2007 року; - п.9.3 кредитного договору № 22.24-05/07-СК від 29.08.2007 року. В обґрунтування вказаних тверджень останньою в зустрічному позові вказувалось про те, що вказані вище пункти договорів сформульовані з порушенням норм чинного законодавства, що має наслідком їх недійсність, та як наслідок загальну неукладеність кредитних договорів. Так, [PERSON] в обґрунтування недійсності пунктів договорів наводилась ч.1 ст. 252 ЦК України, відповідно до якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Порушення цієї норми законодавства полягають в тому, що вищевказані пункти кредитних договорів не відповідають положенням вищевказаної норми законодавства, а саме строк дії договору в кредитних договорах не визначений роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Поряд з цим, вказувалось про те, що ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, тому [PERSON] просила з наведених вище підстав визнати недійсними та неукладеними ряд договір, які були укладені між сторонами по справі. Вказані твердження позивачки за зустрічним позовом [PERSON] суд визнає неспроможними та такими, що фактично спростовуються матеріалами справи та зібраними доказами по справі. Так, у відповідності до ст. 204 ЦК України визначено поняття презумпції правочину, дек визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Таким чином, з огляду на діючі норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, договори укладені між сторонами по справі ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та [PERSON] є такими, що прямо відповідають вимогам цивільного законодавства, які мають спеціальний характер та більше того дані договори є такими, що містять істотні умови договору та відповідають формі, яка вимагається до даного роду правочинів. При цьому, слід звернути увагу, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27.11.2014 року у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги банківської установи були задоволені в повному обсязі, при цьому судом було встановлено правомірність та обґрунтованість вимог «ВТБ Банку» та відповідно дійсність даних правочинів, з яких виникли зобовязання [PERSON] та [PERSON]. Так, частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2014 року є таким, що набрало законної сили, та ні [PERSON], ні [PERSON] у встановленому законом порядку не оскаржено, тому вказане свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON], при цьому слід вказати, що наведені останньою в зустрічному позові підстави недійсності та неукладеності вказаних вище ряду договорів є такими, що прямо суперечать фактичним обставинам даних правовідносин та нормам чинного законодавства. Судом встановлено, що у звязку з порушенням відповідачем [PERSON] зобовязань за кредитними договорами, ПАТ ВТБ Банк змушене було звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договором. Так, згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного банку «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ БАНК» солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 705\~262,63 грн.. Стягнуто судові витрати в солідарному порядку. Вказане рішення суду набрало законної сили 08 грудня 2014 року та у встановлено законом порядку не оскаржене ( т.1 а.с.128-129). Поряд з цим, судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязання за генеральною угодою № 05 від 23.08.2007 року та кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі між ВАТ ВТБ Банк та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 22.24-05/07-ДІ, який є нотаріально посвідченим Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі № 4553 ( т. 1 а.с.74-76). Так, у відповідності до п. 1.1 та 1.3 Іпотечного договору предметом даного правочину є передача Іпотекодавцем Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, а саме: нежилого приміщення (кафе), що знаходиться у м. Полтава по вул. Привокзальна, 4а, загальною площею 85,8 кв.м., для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобовязань перед іпотекодержателем за генеральною угодою № 05 від 23.08.2007 року, договорами про внесення змін до неї, що можуть бути укладені в подальшому та договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі, а саме: кредитні договори, договори про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договори про відкриття кредитної лінії, договори про надання овердрафту, гарантії або відкриття акредитиву. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Законом України «Про іпотеку» визначено поняття іпотеки, де іпотека розуміється, як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З аналізу даних правовідносин, вбачається, що право застави по своїй природі забезпечує не тільки виконання основного зобовязання, а й визначає можливі способи здійснення іпотекодержателем захисту його прав та інтересів в основному зобовязанні. Так, судом встановлено, що 06 березня 2009 року між сторонами по справі було укладено додаткову угоду № 1 до Іпотечного договору № 22.24-05/07-ДІ, посвідченої Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 23.08.2007 року, зареєстрованого за № 4553. Дана додаткова угода від 06.03.2009 року посвідчена Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі № 859 (т. 1 а.с.77). Так, 18 жовтня 2011 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №2 до Договору іпотеки № 22.24-05/07-ДІ від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4553. Даний договір про внесення змін від 18.10.2011 року посвідчений Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2396 ( т. 1 а.с.78). У відповідності до п. 1.4 Іпотечного договору вартість предмета іпотеки була оцінена сторонами правочину в 437\~741,50 грн., що за курсом НБУ на день підписання договору становила 86\~681,49 доларів США. При цьому, судом встановлено, що сторонами при укладенні договору іпотеки було визначено, що у разі здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець зобовязаний звільнити предмет іпотеки, що закріплено у п. 2.6 даного договору іпотеки. При цьому, у відповідності до п. 4.1 договору іпотеки визначено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за кредитними договорами у повному обсязі, включаючи сплату основної суми боргу, процентів та інших платежів, витрат, повязаних з предявленням вимоги і звернення стягнення на Предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобовязання та/або цього договору іпотеки. У разі невиконання зобовязань за кредитним договором та/ або цим договором, Іпотекодержатель має право достроково стягувати наданий кредит незалежно від встановленого строку виконання зобовязання та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до п. 4.2 договору іпотеки. Пунктом 5.1 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання осиного зобовязання або шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Судом встановлено той факт, що відповідачем [PERSON] не виконані взяті на себе зобовязання згідно кредитних договорів, в звязку з чим, стягнуто з боржника суму заборгованості у розмірі 705\~262,63 грн.. Вказане рішення суду набрало законної сили та відповідно є обовязковим до виконання. Слід зазначити, що встановлені судом правовідносини регулюються ч.2 ст. 16 ЦК України де визначені способи захисту судом цивільних прав та інтересів, так і норми параграфа 6 гл. 49 ЦК «Про заставу», та законів від 02 жовтня 1992 року «Про заставу та від 05 червня 2003 року «Про іпотеку», якими встановлено особливості звернення стягнення на предмет іпотеки/застави та задоволення за рахунок його вартості вимог іпотеко- чи заставодержателя. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем основного зобовязанння позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису ноніуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд у своєму рішення може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса , проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Так, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положення пункту 4 частини першої ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатися, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Наведені вище обставини, факти та норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, свідчать про те, що вимоги ПАТ «ВТБ Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є такими, що відповідають визначеній процедурі врегулювання даних правовідносин, визначеної нормами Закону України «Про іпотеку». Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, вказане свідчить про те, що у позивача ПАТ «ВТБ Банк» наявне право для звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів в рамках ст. 3 ЦПК України. На підставі проведеного системного аналізу матеріалів даної справи, їх відповідності та узгодженості з іншими доказами по справі, суд приходить до висновку, що первісний позов ПАТ «ВТБ Банк» є законним та обґрунтованим, зустрічний позов В?язовської Л.Л. є безпідставним та необгнутованим по своїй природі. На підставі викладеного,

Outcome: approved