Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 20 листопад 2017 року, просила суд стягнути з відповідача на її користь відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 126 603, 92 грн, відшкодування упущеної вигоди у розмірі 81 000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2 651, 04 грн, посилаючись на те, що внаслідок дій відповідача, які призвели до затоплення квартири [ADDRESS], яка належить позивачу, було завдано матеріальних збитків /а. с. 4-7, 84-85/. 16 травня 2017 року у справі відкрито провадження /а. с. 43/. Ухвалою суду від 03 липня 2017 року стороні позивача відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, разом з тим ухвалою від 21 вересня 2017 року у справі вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу, після подання представником відповідача заяви про забезпечення позову з доказами, що підтверджують викладені доводи /а. с. 70-71/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заочним рішенням суду від 23 травня 2018 року позов [PERSON] з вимогами до [PERSON] задоволено частково: присуджено стягнути з останньої на користь позивача у відшкодування майнової шкоди 126 603, 92 грн, упущену вигоду в розмірі 81 000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 651, 04 грн /а. с. 105-110/. 27 серпня 2018 року ухвалою суду заочне рішення від 23 травня 2018 року скасовано та призначено до розгляду у загальному порядку /а. с. 192/. 17 жовтня 2018 року представник позивача подала письмові пояснення на доводи сторони відповідача, викладені у заяві про перегляд заочного рішення від 23 травня 2018 року /а. с. 154-157/. У судовому засіданні 17 жовтня 2018 року представник відповідача заявив клопотання про витребування доказів, яке судом ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, задоволено частково - зобов'язано сторону позивача надати підтвердження статусу ФОП /а. с. 163/. Окрім того, представником відповідача у судовому засіданні 17 жовтня 2018 року подано клопотання про виклик свідків, у задоволенні якого ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, судом відмовлено, оскільки питання, які може підтвердити свідок, не є належним доказом та не стосується предмету доказування у справі /а. с. 153, 163/. Сторона відповідача у підготовчому судовому засіданні 17 жовтня 2018 року подали відзив на позов [PERSON], у якому вимоги не визнали /а. с. 159-161, 163/. Ухвалою від 17 жовтня 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 165/. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи відзиву на позов. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Позивач є власником квартири [ADDRESS], про що видано свідоцтво на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 січня 2009 року № 26-С/КІ /а. с. 9/. Власну квартиру позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, надає в оренду для проживання /а. с. 12-14/. 01 жовтня 2016 року позивач уклала договір оренди квартири [ADDRESS] з [PERSON], відповідно до умов якого позивач як орендодавець зобов'язалася передати останній як орендарю, а [PERSON] зобов'язалася прийняти у платне користування зазначену квартиру, сплачуючи щомісячно 27 000 грн, строком з 01 жовтня 2016 року по 01 січня 2017 року /а. с. 15-16/. Як зазначила позивач, 01 жовтня 2016 року вона з'явилася до своєї квартири з метою перевірити її належний стан, для заселення орендаря, і виявила, що квартира була залита: у спальній кімнаті на стелі була тріщина, з якої стікала вода, на підлозі здулася паркетна дошка, вздовж стін деформувався плінтус; у гостьовій кімнаті також здулася паркетна дошка; у коридорі утворилися чорні плями на стиках паркетної дошки від намокання; у санвузлі двері від набухання дверної коробки не закривалися, по всій квартирі на підлозі були калюжі води. 06 жовтня 2016 року комісія у складі управляючого ЖК «Тріумф» [PERSON], інженера-енергетика [PERSON] та позивача як власника квартири, склали акт про те, що надійшло звернення від [PERSON] про затоплення її квартири, по прибуттю до якої було виявлено, що у спальній кімнаті вода тече зі стелі на ліжко. При обстеженні квартири [NUMBER], що знаходиться поверхом вище (№ 13), виявлено воду у санвузлі під ванною, причиною появи якої є негерметичне з'єднання на шлангу підключення ручки душу, тому при користуванні душем відбувалося залиття. Згідно з відповіддю на адвокатський запит представника позивача від 20 лютого 2017 року, директором Фірми «Т. М. М.», котрим було затверджено акт про аварію, що трапилася на системі холодного водопостачання у квартирі [ADDRESS] дата звернення позивача [PERSON] про затоплення її квартири помилково вказана в акті від як 04 червня 2016 року, замість 04 жовтня 2016 року /а. с. 35, 36, 37/. Відповідно до вказаного акту про аварію, що трапилася на системі холодного водопостачання у квартирі [ADDRESS] попередніми збитками від затікання у квартирі [NUMBER] (у спальній кімнаті): на стелі тріщина 20 см, з якої стікала вода, на підлозі здуття паркетної дошки та сліди від намокання по всій кімнаті, деформований плінтус вздовж стін; у гостьовій кімнаті на підлозі здуття паркетної дошки та сліди від намокання, площею 3 кв м, у коридорі - чорні плями на стиках паркетної дошки, ймовірно від намокання, а також двері у санвузол, ймовірно від набухання деревини, туго закриваються /а. с. 17/. Як вбачається, зазначений акт від 06 жовтня 2016 року також підписаний відповідачем - власником квартири [ADDRESS] - [PERSON] Очевидно, що після виявлення затоплення квартири [NUMBER], поселення у неї орендаря стало неможливим. Позивач вказала, що звернулася до ФОП [PERSON], з метою ремонтування пошкоджень у квартирі, вартість якого склала 114 553, 92 грн, що підтверджується переліком у кошторисі матеріалів і робіт, проведених у квартирі позивача, актом приймання виконаних будівельних робіт /а. с. 25-26/. Водночас 10 лютого 2017 року залиття квартири позивача повторилося, що вбачається із акту від 13 лютого 2017 року про аварію, що трапилася в каналізаційній системі санвузла квартири [ADDRESS] від підпису у якому відповідач відмовилася /а. с. 29/. Згідно із складеним актом від 13 лютого 2017 року, 10 лютого 2017 року надійшло звернення від позивача про затоплення її квартири, прибувши до якої комісія у складі управляючого ЖК «Тріумф» [PERSON], інженера-енергетика [PERSON] та позивача як власника квартири, виявила, що у спальній кімнаті над ліжком висохла пляма, площею 0,5 кв м, від протікання води та відшарування штукатурного шару, частина якого впала на ліжко. 13 лютого 2017 року при наданні доступу до квартири [NUMBER], котра знаходиться поверхом вище від квартири [ADDRESS] виявлено, що сантехнік, який не є працівником Фірми «Т. М. М.», розібрав каналізаційну трубу під ванною, чим втрутився в інженерну мережу квартири до обстеження квартири комісією. Під ванною була вода, ймовірною причиною появи якої стало негерметичне з'єднання трубопроводу каналізаційного лежака, який проходить під нею. Наслідки залиття квартири позивачу довелося усувати власними коштами. Вартість ремонту завданих пошкоджень у квартирі становила суму у розмірі 5 550 грн, відповідно до переліку у кошторисі матеріалів і робіт, проведених у квартирі позивача, актом приймання виконаних будівельних робіт /а. с. 32, 33/. 19 жовтня 2017 року, згідно з складеним актом від 30 жовтня 2017 року про аварію, що трапилася в каналізаційній системі санвузла квартири [ADDRESS], позивач знову звернулася до обслуговуючої організації з повідомленням про затоплення її квартири [NUMBER] /а. с. 86/. Відповідно до вказаного акту від 30 жовтня 2017 року, у квартирі позивача було виявлено, що у спальній кімнаті над ліжком пляма, площею 0,5 кв м, від протікання води та відшарування штукатурки. При обстеженні квартири [NUMBER], що знаходиться на поверх вище, виявлено воду під ванною і негерметичність з'єднання на каналізаційній трубі, що і є причиною затікання у квартирі позивача. Вартість ремонту завданих пошкоджень у квартирі становила суму у розмірі 6 500 грн, відповідно до переліку у кошторисі матеріалів і робіт, проведених у квартирі позивача, актом приймання виконаних будівельних робіт /а. с. 87, 88/. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні права. Статтею 10 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до вимог ст. 151 Житлового кодексу РСР України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Згідно з статтею 177 вказаного Кодексу, громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і при домової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку у під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Положеннями ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власність зобов'язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 322 Цивільного кодексу України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з нормами частин першої, другої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З системного аналізу норм чинного цивільного законодавства України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. Частиною третьою статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З наведеного вбачається, що обов'язок доказування розподіляється згідно із перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач, у свою чергу, відсутність його вини в заподіянні шкоди. Доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивача сталося не з вини власника квартири [NUMBER] стороною відповідача не надано і встановлених обставин щодо факту залиття не спростував. Виходячи із встановлених обставин справи, доведеності факту залиття квартири позивача із-за винних дій власника квартири [NUMBER], наявності причинно-наслідкового зв'язку між винними діями власника квартири та настанням негативних наслідків у вигляді пошкодження належної позивачу квартири, суд дійшов висновку, що винними діями власника квартири [NUMBER] позивачу у справі завдано майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача. Визначаючи розмір майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд приймає до уваги надані позивачем кошториси робіт проведених у квартирі [ADDRESS], що належить [PERSON], та акти приймання виконаних будівельних робіт на загальну суму у розмірі 126 603, 92 грн, які позивач сплатила ФОП [PERSON] Доводи сторони відповідача, зазначені у відзиві на позов, спростовуються викладеними представником позивача письмовими поясненнями. Відповідно до договору оренди квартири від 01 жовтня 2016 року, укладеного позивачем з [PERSON], остання зобов'язувалася сплачувати 27 000 грн щомісяця за проживання у квартирі [NUMBER], проте заселення не відбулося, оскільки квартира знаходилися у неналежному стані через затоплення, яке було спричинене витоком води з ванної кімнати квартири [NUMBER] через стелю. Таким чином, розмір упущеної вигоди становить 81 000 грн. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень Цивільного кодексу України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актами про залиття від 06 жовтня 2016 року про аварію, що трапилась на системі холодного водопостачання у квартирі [ADDRESS] від 13 лютого 2017 року про аварію, що трапилась у каналізаційній системі санітарного вузла квартири [ADDRESS] від 30 жовтня 2017 року про аварію, що трапилася у каналізаційній системі санвузла квартири [ADDRESS]. Свою вину у завданні шкоди позивачу відповідач не спростувала. Таким чином, цивільне законодавство у деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Оскільки [PERSON] є власником квартири [NUMBER], та незалежно від того, чи проживає вона у ній, чи ні, несе відповідальність як власник за неналежне утримання майна, в даному випадку є залиття квартири позивача, яке сталося через неналежне утримання власником квартири майна. Відповідачем не доведено відсутність своєї вини у залитті квартири позивача. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що залиття квартири позивача сталося саме з вини відповідача, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, оскільки протилежного стороною відповідача суду не доведено. Відтак, відповідач має відповідати за завдану залиттям квартири майнову шкоду. Оскільки, під час розгляду даної справи знайшов своє підтвердження факт наявності причинного зв'язку між винними діями відповідача та настанням негативних наслідків у вигляді пошкодження належної позивачу квартири, вимога про відшкодування майнової шкоди у розмірі 126 603, 92 грн та відшкодування упущеної вигоди у розмірі 81 000 грн, яку могла позивач отримати за укладеним договором оренди від 01 жовтня 2016 року, за рахунок відповідача підлягають задоволенню, шляхом присудження стягнення на користь позивача. Таким чином, встановивши, що позивач довів розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем. Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов'язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За частиною третьою статі 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: partial