Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спадкового майна. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] року помер син Позивача [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 07.09.2012 року), що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.03.2012 року. Згідно ст. 1269 ЦК України Позивачем була подана заява про прийняття спадщини у строки, встановлені чинним законодавством у зв'язку із чим приватним нотаріусом [PERSON] була відкрита спадкова справа у Вишневській міській державній нотаріальній конторі. У нотаріальному порядку була розділена наступна спадщина померлого: однокімнатна квартира [ADDRESS]; житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка на якій він розміщений; автомобіль «Ауді 100», 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль «Газ 33021-2123 НГ», 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль «Фольксваген Т5», 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; грошові вклади з належними відсотками та компенсаційними виплатами. Однак в нотаріальному порядку не була розділена частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він знаходиться, та яка належала померлому на праві спільної сумісної власності. Вищезазначені об'єкти нерухомого майн зареєстровані на ім'я [PERSON]. Позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати право власності за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за вищезазначеною адресою; стягнути з [PERSON] судові витрати, понесені Позивачем. В судовому засідання представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову. [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право можуть мати особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року помер син Позивача [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 07.09.2012 року), що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.03.2012 року. За правилами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 цього Кодексу визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1269 ЦК України Позивачем була подана заява про прийняття спадщини у строки, встановлені чинним законодавством у зв'язку із чим приватним нотаріусом [PERSON] була відкрита спадкова справа у Вишневській міській державній нотаріальній конторі. У нотаріальному порядку була розділена наступна спадщина померлого: однокімнатна квартира [ADDRESS]; житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка на якій він розміщений; автомобіль «Ауді 100», 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль «Газ 33021-2123 НГ», 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; автомобіль «Фольксваген Т5», 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; грошові вклади з належними відсотками та компенсаційними виплатами. Однак в нотаріальному порядку не була розділена частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він знаходиться. Вищезазначені об'єкти нерухомого майн зареєстровані на ім'я [PERSON]. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що виготовлено ТОВ «Виробниче об'єднання технічної інвентаризації», зазначено самочинно збудовані будинки (частини будинків) або переобладнані: приміщення 1-7 площею 14,8 кв.м., приміщення 1-16, площею 13,2 кв.м., приміщення 1-17 площею 10,4 кв.м., приміщення «Б» площею 4,6 кв.м. Як передбачає ч.1-2, ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України №687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону №3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей27, 30 зазначеного Закону. Зважаючи на думку, висвітлену у абз. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Спірний житловий будинок, який, на думку [PERSON], повинен бути включений до спадкового майна, є самочинним, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений станом на 14.05.2014 року. На цій підставі, з огляду на зміст вищезазначених правових норм, у спадкодавця не виникло жодних прав на даний будинок, які б могли перейти його спадкоємцям. У даному випадку у можливе лише виникнення права на матеріали та конструкції, з яких даний нерухомий об'єкт побудований, але щодо Позивач не висував вимог, а суд не в праві вийти за межі позовних вимог. Більш того, слід зазначити, що відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді справ щодо спадкового майна слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач не скористалася своїм правом отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку у позасудовому порядку, не довела суду, що її право в даному випадку порушене, більш того у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії, як це визначено Законом України «Про нотаріат» та інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 3, 15, 16, 21, 182, 321, 328, 373, 391, 393 Цивільного кодексу України, Постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», Постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: dismissed