Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.11.2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №IKAZG.190700.001, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді на суму 154 488,84 грн. строком до 07.11.2016 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних. Відповідно до п. 4.2.1 Кредитного договору відповідач зобов'язувався здійснювати своєчасно повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, комісію та виконувати всі свої зобов'язання в повному обсязі у строки, передбачені цим Договором. Банком виконано свої зобов'язання у повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання по своєчасному та повному погашенню кредиту не виконують станом на 05.02.2015 року заборгованість відповідача становить 169 522 грн. 99 коп., у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про місце і час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, яка подала заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 08.11.2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №IKAZG.190700.001, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді на суму 154 488,84 грн. строком до 07.11.2016 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних. (а. с. 7-11). Позичальник зобов'язався, зокрема здійснювати своєчасно повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, комісію та виконувати всі свої зобов'язання в повному обсязі у строки, передбачені цим Договором (п. 4.2.1). Як вбачається з Розпоряджень від 08.11.2013 р. відповідачем було отримано кредитні кошти в повному обсязі (а.с.23,24). Судом встановлено, що відповідачем свої зобов'язання передбачені Договором не виконуються, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за його користування, яка станом на 05.02.2015 року складає 169 522 грн. 99 коп., з яких: 102 36,90 грн. - поточна заборгованість по тілу кредиту; 37 680,55 грн. - просточена заборгованість по тілу кредиту; 1 563,13 грн. - поточна заборгованість за процентами; 19 066,33 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 8 496,84 грн. - сума комісії; 351,24 грн. - сума пені. Стаття 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позичальником грошові кошти (кредит) були отримані в повному обсязі, однак ним свої зобов'язання за Договором, які стосуються повернення кредиту та процентів за його користування, не виконуються, чим порушуються майнові права позивача. Зі змісту статті 611 ЦК України вбачається, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до п. 3.1.11 Кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору, Банк на свій розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Згідно із п. п. 6.1, 6.3 Кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. При цьому відсотки за користування Кредитом на суму простроченої заборгованості нараховуються у розмірі 36% річних. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме стягненню з відповідача суми простроченої заборгованості по кредиту в розмірі - 169 522,99 грн. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 695,23 грн., від сплати якого було звільнено позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved