Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

у квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», директора ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» Голуба О.О., заступника директора ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» Бочарова Д.В., про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свій позов наступним. Наказом № 57-п від 25.05.2009 року позивач був переведений на посаду доглядача Биківнянського кладовища, де й працював до звільнення. Наказом № 46-к від 13.03.2015 року, який був виданий та підписаний заступником директора Бочаровим Д.В. його було звільнено з займаної посади відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення таким, що було здійснено з порушенням статуту підприємства, оскільки заступник директора не є особою, яка має право на видання наказів про звільнення працівників. Також вважає, що в порушення ст. 252 КЗпП України його було звільнено без згоди профспілки, членом якої він є. Незаконними та протиправними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок його звільнення він втратив нормальні життєві зв'язки, та їх налагодження вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивачем оцінений у 5 000 грн. З огляду на положення ст.ст. 41 п.5, 117, 232, 252, 235, 237-1, 247 КЗпП України позивач просить суд поновити його на посаді доглядача Биківнянського кладовища, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Позивач підтримав заявлений ним позов у повному обсязі, та просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідачів позов не визнав, вважає його безпідставним та не обґрунтованим, та таким, що не відповідає положенням КЗпП України. Вказує, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог законів України, що регулюють спірні правовідносини. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенні у повному обсязі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] обіймав посаду доглядача Биківнянського кладовища. Наказом № 46-к від 13 березня 2015 року, виданого заступника директора ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», позивача було звільнено з займаної посади з 13 березня 2015 року у зв'язку з припиненням повноважень, згідно п.5 ст. 41 КЗпП України. (а.с. 8). Виданим наказом було зобов'язано провести з позивачем повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 25.03.2014 року по 13.03.2015 року, та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньої заробітної плати за шість місяців (ст. 44 КЗпП України). Відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Згідно із п.1 Розділом І Посадової інструкції позивача, доглядач кладовища належить до категорії керівників. ( а.с. 5-6). В силу п.3 Розділу ІІ Посадової інструкції, позивач здійснює керівництво роботою працівників кладовища; контроль за правильністю оформлення документів, встановленням намогильних споруд, обліком поховань; контроль за використанням працівниками кладовища щорічних відпусток, своєчасною здачею у відділ кадрів листів непрацездатності тощо. Відповідно до п.4 Розділу ІІ Посадової інструкції, позивач організовує правильність технічної експлуатації будинків і споруд кладовища (будинки, контори, будинки трауру, ритуальні майданчики, зовнішня огорожа, інженерно-технічного обладнання, розподілення роботи за нарядами-замовленнями між працівниками ритуальних послуг. А отже суд вважає що позивач є посадовою особою. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що відповідач провів з ним повний розрахунок після звернення, та відповідні кошти були перераховані відповідачем на його картковий рахунок, в тому числі позивачу було виплачено вихідну допомогу у розмірі середньої заробітної плати за шість місяців. В обґрунтування свого позову позивач також послався на порушення відповідачем ст. 252 КЗпП України, оскільки його було звільнено без надання згоди на це профспілкової організації, членом якої він є. Питання розірвання трудового договору працівника, який є членом первинної профспілкової організації, врегульовані положеннями ст. 43 КЗпП України. Зокрема вказаною статтею передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи. організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Оскільки стаття 43 КЗпП України не передбачає погодження з первинною профспілковою організацією питання про надання згоди профспілкою на звільнення працівника, членом якої він є, у випадку його звільнення відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, суд вважає, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог КЗпП України. Посилання позивача на порушення при його звільненні ст. 252 КЗпП України також не знайшло свого об'єктивного підтвердження, оскільки вказана норма закону встановлює гарантії для працівників підприємств, установ організацій, обраних до профспілкових органів, а судом встановлено, що позивач є членом профспілки, та не входить до складу його виборного органу. Також позивач вважає, що його було звільнено заступником директора підприємства, який є особою, не уповноваженою на видання таких наказів. Оцінюючи доводи позивача в цій частині, суд виходить з наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема у випадку припинення повноважень посадових осіб. Тобто, законодавством передбачено право роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) ініціювати проведення звільнення посадових осіб у зв'язку із закінченням ними своїх повноважень. Розпорядженням Київського міського голови №243 від 16.09.2014 року на посаду Директора відповідача було призначено Голуба О.О. і з 16.09.2014 року останній на підставі Наказу №107-к приступив до своїх обов'язків. В силу п.1.3. Статуту відповідача, останній за своєю організаційно-правовою формою є комунальним комерційним унітарним підприємством, заснованим на власність територіальної громади міста Києва, безпосередньо підпорядковується Головному управлінню ритуальних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до п.6.1. Статуту Відповідача, керівництво Підприємством здійснюється директором на контрактній основі. Згідно із п.6.3.8. Статуту відповідача, Директор видає у межах своєї компетенції накази, організовує та контролює їх виконання. В силу п.6.3.10. Статуту, Директор приймає і звільняє працівників Підприємства. (а.с. 81-92). Таким чином, відповідно до діючого Статуту відповідача, директор є уповноваженим власником одноособовим органом, який має право на звільнення та прийняття на роботу. Враховуючи виробничу необхідність, директор відповідача Голуб О.О. в межах своїх повноважень та для забезпечення роботи відповідача Наказом №40 від 06.03.2015 року надав заступнику директора Бочарову Д.В. право підпису організаційно-розпорядчих документів з основної діяльності та по особовому складу. З 11.03.2015 року по 17.03.2015 року директора відповідача перебував на лікарняному і у його відсутність всі організаційні питання та по особовому складу мав право вирішувати виключно його заступник Бочаров Д.В. За таких обставин, під час винесення відповідачем в особі заступника директора Бочарова Д.В. наказу №46-к «Про звільнення [PERSON].» від 13.03.2015 року, заступник директора Бочаров Д.В. діяв у межах наданих йому прав та повноважень, та мав право на видання наказу про звільнення позивача з займаної посади. Отже підсумовуючи викладене, суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України, та підстав для поновлення позивача на займаній посаді немає, у зв'язку з чим судом приймається рішення про відмову у задоволенні позову в цій його частині. Також суд не вбачає підстав для задоволення позову позивача в частині стягнення на його середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки такі позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed