Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У квітні 2016року [PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 24 серпня 2013р. між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу кімнати в квартирі [ADDRESS]. Позивачка зазначала, що на виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище кімнати вона частками передала відповідачу завдаток на загальну суму 2200,00доларів США. Зазначала, що 25 серпня 2013 року вона передала відповідачу також 1800,00 доларів США, загальна сума, яку вона передала відповідачу в якості задатку за відчуження кімнати в квартирі [ADDRESS], складає 6800,00 доларів США. За змістом п.1.3 вказаного вище договору, продавець зобовязувався в строк до 29 жовтня 2013р. укласти основний договір купівлі-продажу кімнати в квартирі [ADDRESS], але у зазначений строк з вини відповідача основний договір купівлі-продажу кімнати у квартирі за вказаною вище адресою, укладено не було, оскільки останній ухилявся від виконання договірних зобовязань. Стверджувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача із вимогою про повернення ним завдатку, але останній добровільно віддати суму завдатку відмовляється. Зазначала, що відповідач надав їй розписку, згідно якої зобовязався разом з [PERSON] повернути їй у строк до 17 серпня 2015року грошові кошти у розмірі 6800,00доларів США. Проте станом на теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, що стало причиною її звернення до суду з зазначеним позовом. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 6800,00 доларів США, що еквівалентно 185232,00грн., а також судовий збір. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2016 року по справі було відкрите провадження і призначений судовий розгляд справи на 12 липня 2016року на 15.30 год. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року за клопотанням представника позивача цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу, була передана за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси (а.с.39). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року справа була прийнята до провадження та призначений судовий розгляд на 06 грудня 2016 року о 10.00 год. (а.с.42). Позивачка у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання (а.с. 58). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.29,49,52,54,55). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що 03 жовтня 2016 року відповідач був присутній в судовому засіданні в Суворовському районному суді м. Одеси, то суд вважає не можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення відповідно до вимог ст.224 ЦПК України (а.с.37). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою пятою розділом 1 главою 49 ЦК України, а саме щодо забезпечення виконання зобовязання. Судом встановлено, що 24 серпня 2013р. між сторонами було укладено у письмовій формі попередній договір про намір купівлі-продажу обєкту нерухомості, а саме 186/1000 квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до п.1.1 попереднього договору про намір купівлі-продажу обєкту нерухомості від 24 серпня 2013 року, позивачка надала відповідачу суму завдатку в розмірі 17600,00 грн., еквівалентно 2200,00 доларів США. 25 серпня 2013 року позивачкою було надано відповідачу аванс в розмірі еквівалентному 1800,00 доларів США (а.с. 6 звор.). Встановлено, що загальна сума, яка була передана позивачкою відповідачу за відчуження кімнати в квартирі [ADDRESS], складає 6800,00 доларів США, яку вони зобовязувалися повернути протягом місяця, що підтверджується розпискою від 17 липня 2015 року (а.с.7, 8). З пояснень позивачки судом встановлено, що з вини відповідача договір купівлі-продажу 186/1000 квартири [ADDRESS], не було укладено. Відповідач повернути позивачці суму авансу в добровільному порядку відмовляється, посилаючись на те, що у нього відсутні кошти. Відповідно до частин 1, 2\~ст. 635 ЦК\~попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства. Пунктом 4 ст.635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оскільки попередній договір купівлі-продажу 186/1000 квартири [ADDRESS] укладений у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений, то суд вважає що він не відповідає вимогам встановленими ст.635 ЦК України для попереднього договору. На думку суду, зазначений вище попередній договір підтверджує тільки факт отримання відповідачем від позивачки грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за продаж кімнати. Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, кредитор, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу боржник не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків Оскільки договір купівлі-продажу кімнати, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття193, частина четверта статті 654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93,Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Встановлено, що сума, яку отримав відповідач від позивачки є авансом, тому, суд вважає, що сума авансу в розмірі 6800,00дол. США підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі у гривневому еквіваленті. Проте, згідно офіційного курсу НБУ станом на 22 лютого 2017року (день ухвалення рішення), 1 долар США дорівнює 27,04грн., таким чином позов підлягає задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки 6800,00дол. США, що еквівалентно 183872 (27,04*6800)грн. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1852,32 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 533, 570 ЦК України

Outcome: partial