Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали: мобільну споруду, що складається з металевого каркасу, теплоізоляції, розміром 3м Х 6м; залізо-бетонні панелі у кількості 8 штук, розміром 1,2м Х 4,2м, цеглу кількістю 2080 штук, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що 26 квітня 1991 року він придбав вказану мобільну споруду, що підтверджується наданим чеком, перевіз її за адресою [ADDRESS] , де переобладнав у гараж, використавши при цьому також залізо-бетонні панелі та цеглу. У липні 1995 року він вступив до автокооперативу «Борислав», якому була надана земельна ділянка за вищевказаною адресою, але який на даний час припинено. Відповідач гаражно-будівельний автокооператив «Час» (далі - ГБК «Час») насьогодні користується земельною ділянкою по [ADDRESS] та заперечує право власності позивача на гаражне приміщення та будівельні матеріали, використані при будівництві. Водночас, на думку позивача, земельна ділянка під вказаним гаражем належить йому за правом набувальної давності. Оскільки до завершення будівництва будівлі та до прийняття її в експлуатацію чи до реєстрації права власності на будівлю нерухомого майна юридично не існує, а існують лише будівельні матеріали, використані при будівництві, то на думку позивача, можливо визнати право власності на такі будівельні матеріали. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 29 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. До першого судового засідання у справі, позивачем додатково надано в якості доказів письмові пояснення-свідчення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також копію товарного чеку від 26 квітня 1991 року. 2 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позов від ГБК «Час», відповідно до якого останній заперечує проти задоволення позову. Відзив обґрунтовано тим, що надані позивачем квитанції та інші письмові докази щодо придбання будівельних матеріалів не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки частина цих документів видана юридичній особі та третій фізичній особі, а не позивачу, а інша частина - містить дописки й виправлення. У відзиві також зазначено, що позивач пропустив строки позовної давності звернення до суду з таким позовом. У вступному слові в судовому засіданні 2 грудня 2019 року позивач позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що у 1989-1990 роках його гараж був розміщений в [ADDRESS] , але коли планувалась забудова території, то їх перевезли на належний Міністерству оборони полігон, де він з рядом інших осіб фактично самозахопили земельну ділянку під гаражі. Через деякий час для того щоб якось легалізувати ситуацію, було утворено добровільне товариство автолюбителів (у реєстрації гаражного кооперативу було відмовлено у зв`язку з відсутністю дозволу на відведення земельної ділянки). У цей час позивач придбав мобільну споруду, яку перевіз на [ADDRESS] . У червні 1995 року позивач вступив до гаражного кооперативу «Борислав», сплативши членський внесок, і того ж року місцева влада запропонувала укласти з кожним членом кооперативу договір оренди землі під гаражами, але загальні збори учасників цього товариства 19 квітня 1995 року відмовились це робити. Далі позивач вирішив у 1994 році заснувати мале підприємство і з того часу вів переписку з місцевою владою щодо відведення земельної ділянки. Приблизно 8-10 років тому позивачу стало відомо про банкрутство ГК «Борислав» і він звертався до державного архіву із різними запитами щодо документації, але вказаний кооператив не перадавав свої документи до архіву. На даний час відповідач - ГБК «Час» чинить перешкоди у користуванні ним своїм гаражем. Представник позивача - адвокат Євтушенко М.П. позов підтримав. Додатково пояснив, що у позивача є документи, які підтверджують право власності на будівельні матеріали, що використовувались під час будівництва гаража по [ADDRESS] . Представник відповідача - адвокат Дрогоман О.О. у вступному слові проти задоволення позову заперечив. Додатково пояснив, що позов [PERSON] необґрунтований та безпідставний. Долучені позивачем докази належать не йому, а МП «Алекс-Ю»; у позивача та відповідача відсутні будь-які взаємовідносини і ним не доведено будівництво будь-якого приміщення на території ГБК «Час». Зауважив також, що земельна ділянка під гаражем позивача не належить ГБК «Час», а є предметом господарського спору між цим кооперативом, Черкаською міською радою та ТОВ «Мікат-Нафта», якому земельну ділянку по [ADDRESS] було передано відповідно до договору оренди з органом місцевого самоврядування від 2004 року. Крім того, представник також зазначив, що позивач просить визнати право власності на будівельні матеріали з пропуском строку позовної давності. Заслухавши вступне слово позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (тут і далі - Закон, чинний із 15 квітня 1991 року по 19 червня 2007 року) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Заявляючи вимоги про визнання в судовому порядку права власності на конкретні будівельні матеріали, розміщені за конкретною адресою, позивач має довести на підставі належних та допустимих доказів факт придбання ним такого майна, а також що воно розташовано на конкретній земельній ділянці. Крім того, пред`являючи вимоги до конкретного відповідача про визнання права власності на будівельні матеріали, доказуванню також підлягає і факт порушення цим відповідачем прав позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи надані позивачем докази щодо набуття ним у власність будівельних матеріалів, суд виходить із того, що отримувачем товару у виді залізобетонних панелей за накладною від 26 травня 1999 року та силікатної цегли за нарядом-накладною від 2 жовтня 1998 року вказано іншу фізичну і юридичну особу відповідно, а не позивача, а тому виникнення у [PERSON] права власності на це майно - не доведено (а.с. 5, 6) Водночас наявність у позивача оригіналу товарного чеку від 26 квітня 1991 року про придбання мобільного приміщення за 4 933 рублі свідчить про те, що саме він є власником цього майна (а.с. 4). Проте позивачем не доведено жодними доказами тієї обставини, що ГБК «Час» оспорює його право власності на вищевказане мобільне приміщення. При цьому сам факт подання відзиву на цей позов [PERSON] не свідчить про заперечення чи оспорювання відповідачем права власності позивача на конкретну мобільну споруду. Не надано суду й доказів про розміщення [PERSON] вказаного мобільного приміщення на земельній ділянці по [ADDRESS] на законних підставах, а також що ГБК «Час» є титульним володільцем земельної ділянки, на якій на даний час розташована мобільна споруда позивача. Не здобуто судом доказів і щодо членства позивача в ГБК «Час», а надана ним квитанція про оплату коштів «за вибір ділянки» на рахунки міського госпрозрахункового архітектурно-планувального бюро із даними про платника: «А/к «Время» [PERSON] » таким доказом, на думку суду, не є (а.с. 12). Надані позивачем письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - не є допустимими доказами щодо розміщення [PERSON] вказаного мобільного приміщення на земельній ділянці по [ADDRESS] , а тому не можуть бути підставою для задоволення позову. Крім того, вказаних осіб не було допитано в якості свідків у судовому засіданні, що пов`язано з відсутністю таких клопотань у сторони позивача. З огляду на викладене, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Щодо заяви ГБК «Час» про застосування позовної давності до вимог позивача, то суд робить висновок про те, що така заява задоволенню не підлягає у зв`язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] за необґрунтованістю позовних вимог.

Outcome: dismissed