Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04 вересня 2010 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через подружню зраду чоловіком, прояв неповаги до позивача, різні погляди на побудову сімейних відносин, через що втрачене почуття любові та поваги, припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства з серпня 2013 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, вказавши, що примирення з відповідачем не відбулось та вони спільне господарство не ведуть і проживають окремо з 15 червня 2013 року. Відповідач [PERSON] направив заперечення проти позову від 06 лютого 2014 року, проте після закінчення строку на примирення заперечень не подавав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04 вересня 2010 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований відділом запису актів громадянського стану Івацевицького райвиконкому Брестської області, актовий запис №200, та підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу в копії (а.с. 10). Сторони є батьками, народженої у цьому шлюбі дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, наявним в матеріалах справи в копії (а.с. 8). Спільне життя з відповідачем не склалося з причин непорозуміння на ґрунті побутових проблем, різні погляди на сім'ю і подружню вірність, через що з 15 червня 2013 року сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо, а з серпня 2013 року - припинили і подружні стосунки. Спір з приводу розподілу спільного сумісного майна між сторонами відсутній, проте з питання місця проживання дитини [PERSON] сторони згоди не дійшли та вирішуватимуть спір окремо. Судом двічі надавався сторонам строк для примирення у три місці, ухвалою від 14 листопада 2013 року та ухвалою від 17 лютог о2014 року, однак як вбачається із заяви позивача до примирення вони так і не дійшли. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. Судові витрати у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved