Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

У квітні 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРООЛІЯ» до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 20 липня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено Договір безпроцентної позики №200716 за суму 1 350 000,00 грн. зі строком повернення - до 31 грудня 2017 року. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 23 березня 2018 року у [PERSON] виникла заборгованість в сумі 1 363 260 грн. (один мільйон триста шістдесят три тисячі двісті шістдесят) грн. 76 коп., з яких: 1 322 431,07 грн. - основна сума боргу; 8 912,82 грн. - 3% річних; 31 916,87 грн. - збитки від інфляції. Від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення до позову та заява, в якій він зазначив що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За приписами ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що 20 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРООЛІЯ» (Позикодавець за договором) та [PERSON] (Позичальник за договором) було укладено Договір безпроцентної позики №200716 за суму 1 350 000,00 грн. зі строком повернення - до 31 грудня 2017 року. У період з 20 липня 2016 року по 29 грудня 2017 року на виконання зобов`язань за Договором позики від 20 липня 2016 року ТОВ «ДНІПРООЛІЯ» перерахувало на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 1 322 431,07 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та банківськими виписками, призначення платежу за якими є «ВФП учредителю по Договору ВФП №200716 от 20.07.2016г. договор 2741000555, на имя [PERSON] , без ПДВ». Однак, [PERSON] суму позики в загальному розмірі 1 322 431,07 грн. ТОВ «ДНІПРООЛІЯ» не повернув. Крім цього, 13 березня 2018 року ТОВ «ДНІПРООЛІЯ» звернулося до [PERSON] з письмовою вимогою перерахувати ТОВ «ДНІПРООЛІЯ» суму позики в розмірі 1 322 431,07 грн. на банківський рахунок ТОВ «ДНІПРООЛІЯ». Судом встановлено, що вказана вимога ТОВ «ДНІПРООЛІЯ» була отримана [PERSON] 24 березня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення №4910009266055. Отже, відповідач суму позики в загальному розмірі 1 322 431,07 грн. у строк до 31 грудня 2017 року позивачу не повернув, а вимогу позивача про повернення коштів не виконав. На підставі наведеного суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути заборгованість за Договором безпроцентної позики №200716 від 20 липня 2016 року. Щодо пояснень позивача про викрадення оригіналу Договору безпроцентної позики №200716 від 20 липня 2016 року суд вважає за необхідне зазначити таке. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.03.2018 року щодо кримінального провадження № 12018040640000693, 22 грудня 2017 року невстановлена особа, перебуваючи в приміщенні офісу 1 [ADDRESS] , викрала майно, яке належить, зокрема, ТОВ «ДНІПРООЛІЯ». Відповідно до довідки Слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області №458/308 від 05 квітня 2018 року, складеної в межах кримінального провадження №12018040640000693, до майна ТОВ «ДНІПРООЛІЯ», яке було викрадене невстановленою особою, належить, зокрема, факсиміле підпису генерального директора ТОВ «ДНІПРООЛІЯ», печатка ТОВ «ДНІПРООЛІЯ», всі договори ТОВ «ДНІПРООЛІЯ». До матеріалів справи позивачем було долучено належним чином засвідчену копію Договору безпроцентної позики №200716 від 20 липня 2016 року. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Зважаючи на вищевказане, подана позивачем належним чином засвідчена копія Договору безпроцентної позики №200716 від 20 липня 2016 року є належним, допустимим та достовірним доказом у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання і не повідомив суду про причини своєї неявки, не подав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 20 448,91 грн., що підтверджується платіжним дорученням. На підставі викладеного,

Outcome: approved