Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

У жовтні 2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 81200 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 6317 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Наразі їх шлюб розірвано. На вересень 2015 р. позивач запланував провести відпустку у Російській Федерації, де проживають його родичі. До Російської Федерації він збирався поїхати з сином, а тому звернувся до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. 13 червня 2015 р. відповідач надала нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, після чого він придбав авіаквитки для себе, сина та батька на 4 вересня 2015 р. та у зворотному напрямку. Проте з невідомих причин відповідач забрала сина з місця їх спільного проживання і стала переховувати його, передавши невідомим особам, фактично викравши його. При цьому вона мала на меті не дати йому фізичної можливості виїхати до Росії на відпочинок з дитиною. Його неодноразові звернення до відповідача з приводу вирішення конфліктної ситуації були марними, внаслідок чого він не зміг реалізувати своє право на спільний відпочинок з дитиною. Такі неправомірні дії відповідача порушили право позивача на спілкування та відпочинок з дитиною, зашкодили інтересам самої дитини та завдали йому майнової шкоди в розмірі вартості дитячого квитка на літак, який не міг бути повернутий. Окрім майнової йому також було завдано моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача відносно його самого та сина. Позивач довго планував відпустку, яка співпадала з 96-м днем народження його баби. Про його приїзд з сином були повідомлені усі родичі, які проживають у Росії. Вони всі приїхали до його матері, щоб побачити дитину, і йому довго прийшлося пояснювати, що його колишня дружина фактично викрала дитину і сховала її від нього. Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до 6000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. [PERSON] підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, та заявив, що обвинувачення його у побитті колишньої дружини не відповідають дійсності, не ґрунтуються на доказах і мають на меті перешкодити йому зустрічатися з сином і вплинути на розгляд інших цивільних справ, а саме щодо його участі у вихованні дитини та поділ майна. Представник позивача послався на те, що нотаріально посвідчений дозвіл матері на виїзд дитини за кордон є одностороннім письмовим правочином, який зумовлює її обов'язок передати батьку дитину та свідоцтво про її народження. За міркуванням представника позивача дії відповідача є неправомірними, оскільки чиним законодавством не передбачено процедури та механізму відкликання такої заяви. Сховавши дитину і не давши позивачу можливості виїхати з сином на відпочинок, відповідач травмувала психіку дитини та порушила охоронювані законом права позивача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. [PERSON] пояснила, що 22 серпня 2015 р. у вечірній час у їх квартирі позивач, будучи у стані алкогольного сп'яніння, наніс їй кілька ударів по голові, внаслідок чого вона потрапила до лікарні і проходила тривалий курс лікування. Протиправність дій колишнього чоловіка, агресивність і не контрольованість його поведінки та відмова визнати очевидний факт її побиття зумовили виникнення у неї побоювання за життя та здоров'я малолітнього сина, а тому 29 серпня 2015 р., коли стан її здоров'я трохи покращився, вона відкликала раніше надану заяву про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Цю заяву вона надала у Державну прикордонну службу України, та про своє рішення одразу ж повідомила позивача та його представника [PERSON] Дитину вона не викрадала, оскільки ще до побиття син знаходився у її мами, яка здійснює за ним догляд. Про місцезнаходження сина позивач знав, і вона йому ще раз про це сказала, коли він приходив до неї у лікарню. Жодних протиправних дій вона не вчинила, діяла відповідно до закону і в інтересах своєї дитини. Представник відповідача послався на недоведеність позивачем обставин, які є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вказав, що в діях відповідача ознак неправомірності не вбачається, вона діяла згідно з нормами цивільного законодавства і реалізувала права, надані їй законом. Відповідач діяла розумно і добросовісно, оскільки вона повідомила позивача про відкликання заяви за час, достатній для здачі квитків, однак сам позивач не скористався своїм правом повернути квиток до Челябінська. Не погоджуючись з доводами представника позивача щодо юридичної природи заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, представник позивача зазначив, що надання такої заяви лише свідчить про реалізацію батьками прав і обов'язків щодо дитини, але не є підставою для виникнення, зміни або припинення прав у цієї особи чи у другого з батьків. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Шлюб сторін розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 р., яке набрало законної сили 24 березня 2015 р. (а.с. 27). Як вбачається з пояснень сторін, після розірвання шлюбу вони продовжували мешкати разом і з дитиною за адресою: [ADDRESS]. 30 червня 2015 р. відповідач [PERSON] надала свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон - до Російської Федерації, у період з 1 по 20 вересня 2015 р., малолітнього сина [PERSON] з метою відпочинку у супроводі батька, що було оформлено нотаріально засвідченою заявою (а.с. 11). 13 серпня 2015 р. позивач [PERSON] придбав в ТОВ «Феєрія Флай» квитки на літак рейсом «Київ-Москва», «Москва-Челябінськ» на 4 вересня 2015 р. та у зворотному напрямку на 16 вересня 2015 р. на 3 особи - на себе, малолітнього сина та батька [PERSON], сплативши за квитки 21523 грн. (а.с. 19, 20, 21, 22, 23, 24). 29 серпня 2015 р. відповідач [PERSON] склала заяву про скасування своєї попередньої заяви про згоду на тимчасовий виїзд за кордон сина [PERSON] у супроводі батька. Підпис [PERSON] у зазначеній заяві було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. (а.с. 65). Відкликавши згоду на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини, [PERSON] сина батьку для поїздки не надала. При вирішенні вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд керується загальними засадами цивільного права, положеннями про відшкодування майнової та моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних справ, положеннями сімейного законодавства, які визначають права та обов'язки батьків щодо дитини, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, згідно з приписами статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже з огляду на зміст зазначених норм матеріального права зобов'язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки відповідача; настання шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди. Згідно положень статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте доказів, які б підтверджували винність і протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою та вину відповідача, позивачем не надано. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Такі ж положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли шістнадцятирічного віку, містяться у Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 р. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Згідно з принципом диспозитивності, закріпленим у частині 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У разі виникнення між батьками спорів у сфері реалізації ними батьківських прав положення сімейного законодавства України передбачають можливість їх вирішення органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на суть волевиявлення відповідача, зафіксованого у нотаріально посвідченій заяві про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина у супроводі батька, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою зазначена заява правочином не являється, оскільки вона не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Водночас суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що заява відповідача про надання згоди на виїзд дитини за кордон в супроводі позивача є передумовою реалізації останнім батьківських прав, зокрема права на спілкування з дитиною, участь у її вихованні і спільний відпочинок, а також реалізації права близьких родичів позивача, які проживають за кордоном, на спілкування з дитиною і участь у її вихованні. Оскільки організаційні відносини у сфері реалізації права батьків щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон не врегульовані ні цивільним, ні сімейним законодавством, суд вбачає підстави для застосування аналогії права (стаття 8 ЦК України), зокрема положень ЦК України, які регулюють відносини представництва. Основним змістом цих відносин є сукупність прав і обов'язків сторін по створенню передумов для виникнення у того, кого представляють, прав і обов'язків внаслідок вчинення правочинів, а тому вони є подібними до відносин, які є предметом цього розгляду. Відповідно до частини 1 статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Враховуючи наведене, дії відповідача [PERSON] по скасуванню раніше наданої заяви про згоду на виїзд дитини за кордон в супроводі батька суд вважає правомірними. Положення, закріплені у частинах 2, 3, 4 статті 13 ЦК України, забороняють зловживання суб'єктивним правом шляхом вчинення певних дій з наміром завдати шкоди іншій особі та зловживання правом в іншій формі, а також зобов'язують особу при здійсненні цивільних прав додержуватися моральних засад суспільства. Обставин, які б давали підстави вважати, що дії відповідача по скасуванню раніше наданої згоди на виїзд дитини за кордон в супроводі батька, були вчинені з наміром завдати шкоди позивачу або суперечать моральним засадам суспільства, судом встановлено. Натомість доводи відповідача про те, що скасування нею згоди на виїзд дитини за кордон було зумовлене неправомірними і агресивними діями позивача, підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів. Так, з медичної документації відповідача [PERSON] вбачається, що 22 серпня 2015 р. вона була госпіталізована до лікарні з діагнозом: струс головного мозку, забій м'яких тканин голови. Відповідач знаходилась на стаціонарному лікуванні з приводу наслідків закритої черепно-мозкової травми з 28 серпня по 4 вересня 2015 р. та з 11 по 21 вересня 2015 р. (а.с. 61, 62). Як пояснив в судовому засіданні інспектор патрульної служби поліції Черниш В.В., 22 серпня 2015 р. він разом з колегою виїхав за викликом на [ADDRESS] де зі слів [PERSON] її побив чоловік. [PERSON] розповіла, що під час конфлікту чоловік своєю голову ударив її в лоб, на її обличчі було видно сліди побиття, а у квартирі він бачив пошкоджені меблі. У відповідача відмічались ознаки алкогольного сп'яніння, він був збуджений і агресивний, висловлювався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружини, але заперечував, що бив її. В їх присутності [PERSON] втрачала свідомість, а тому вони викликали швидку допомогу і медики наполягли на її госпіталізації. Свідок [PERSON] - консьєрж під'їзду, в якому розташована квартира сторін, пояснила, що увечері 22 серпня 2015 р. на перший поверх спустилась [PERSON], на її обличчі було видно сліди забиття - «шишка» на лобі та синці під очима. Позивач розповіла про побиття її чоловіком та повідомила, що це вже не перший випадок. В її присутності відповідач втрачала свідомість, і щоб привести її до свідомості їй прийшлось лити на неї воду. [PERSON] не хотіла викликати поліцію пояснюючи це тим, що боїться чоловіка, а також відмовлялась від виклику «швидкої» мотивуючи це необхідністю здійснення догляду за маленькою дитиною. [PERSON], яка була сусідкою відповідача по палаті під час лікування в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, підтвердила, що [PERSON] дійсно лікувалась з приводу черепно-мозкової травми. Зі слів останньої тілесні ушкодження їй заподіяв колишній чоловік під час конфлікту. У суду немає підстав не довіряти показанням зазначених свідків, оскільки вони не є зацікавленими у розгляді цієї справи особами, їх показання логічні, переконливі, внутрішньо і між собою не суперечливі та узгоджуються з даними медичної документації відповідача. Показання допитаних на прохання позивача свідків [PERSON] та [PERSON] жодним чином не спростовують показання свідків з боку відповідача, а лише доводять, що 29 серпня 2015 р. позивач відвідував відповідача у лікарні і мав розмову з приводу своєї поїздки з сином за кордон, і в подальшому поїхав в Російську Федерацію без дитини . Неправомірні дії [PERSON] відносно [PERSON] давали останній підстави для вжиття заходів до захисту малолітньої дитини від можливих неправомірних дій батька. Позивач стверджує, що відповідач не повідомила його про скасування дозволу на виїзд дитини за кордон і сховала дитину, проте ці доводи спростовуються сукупністю наданих сторонами доказів. Так, свідок [PERSON] пояснила, що 29 серпня 2015 р., коли в лікарню з'явився колишній чоловік [PERSON], остання заявила, що дитину йому не дасть, а тому нехай він їде за кордон сам, а 1 вересня відповідач відправила позивачу СМС-повідомлення такого ж змісту. Вона була очевидцем як [PERSON] повідомляла чоловіку про те, що син знаходиться у її матері. Показання [PERSON] узгоджуються з наданою оператором мобільного зв'язку інформацією про зв'язок абонента [PERSON], яка доводить факт відправлення нею СМС-повідомлення на мобільний телефон позивача 1 вересня 2015 р. (а.с. 124-133). Представник позивача в судовому засіданні визнав, що 31 серпня 2015 р., коли він спілкувався з [PERSON] в лікарні, вона заявила, що не дасть позивачу дитину для виїзду за кордон. Зміст заяви позивача до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, датованої 2 вересня 2015 р., свідчить про те, що 1 вересня колишня дружина остаточно відмовила йому в передачі дитини для поїздки за кордон, повідомивши, що син знаходиться у її матері (а.с. 16-17). Та обставина, що ще до госпіталізації [PERSON] дитина часто перебувала у її матері, і про що було відомо [PERSON], підтверджується змістом його заяв до органу внутрішніх справ (а.с. 12-13, 14-15) та показаннями свідка [PERSON] У суду немає підстав вважати незаконними дії відповідача по передачі дитини матері, оскільки відповідно до приписів сімейного законодавства батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, а баба має право спілкуватися зі своїми внуками та брати участь у їх вихованні. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] діяла законно, добросовісно, розумно та в інтересах дитини і своїми материнськими правами на шкоду батьку дитини не зловживала, а тому підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди відсутні. Оскільки рішення ухвалюється на користь відповідача, суд відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України присуджує з позивача понесені відповідачем і документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 10400 грн. (а.с. 148, 149, 150). На підставі викладеного,

Outcome: approved