Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась в суд із наведеним позовом, вимогами якого просила суд: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР № 004737, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною; визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю Серії ІФ 15/02-0088660, виданий [PERSON] [INFO] ; повернути у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,053 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . За підставу позовних вимог зазначила, що з 1958 року [PERSON] разом зі своїми батьками був зареєстрований та фактично проживав у будинку [ADDRESS] . Приватизувати даний житловий будинок не було технічної можливості, оскільки він був визнаний аварійним та непридатним для проживання. У зв`язку із цим [PERSON] неодноразово звертався до Івано-Франківської міської ради із заявами про надання дозволу на реконструкцію або будівництво нового будинку та приватизацію земельної ділянки. За результатами розгляду таких заяв, рішенням Івано-Франківської міської ради № 423 від 23 жовтня 2001 року [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку. Рішенням Івано-Франківської міської ради № 507 від 18 грудня 2001 року [PERSON] затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 23 січня 2002 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 041901. У 1996 році [PERSON] разом із сім`єю переїхав до Чеської Республіки на роботу. З серпня 2001 року на територію України не приїжджав. Виготовленням технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленням Державного акту частково займалась його дружина [PERSON] за довіреністю із правом підпису. Тому після отримання земельної ділянки на [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] не проводив із нею жодних дій, не здійснював будівництво, не відчужував, тощо. У 2015 році [PERSON] приїхала в Україну і виявила, що на земельній ділянці, що належить її чоловіку споруджено будинок, а земельна ділянка фактично використовується третіми особами. У 2016 році [PERSON] приїхала на територію України на більш тривалий термін та звернулась від імені та в інтересах [PERSON] до правоохоронних органів із заявою щодо протиправних дій невідомих осіб по відношенню до земельної ділянки її чоловіка, а також за правовою допомогою. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2016 року [PERSON] встановила, що домоволодіння [ADDRESS] , належить [PERSON] . На адвокатський запит Управління Держгеокадастру в м. Івано-Франківську у квітні 2016 року надало копії технічної документації та державною акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Із даних документів вбачається, що дана ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ІФ 15/02-0088660 від 04 лютого 2002 року. Тобто про існування договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року позивачу стало відомо тільки в квітні 2016 року. Однак з серпня 2001 року по сьогоднішній день [PERSON] не перебував на території України. У тексті оспорюваного договору не вказано, що договір вчинено від імені та в інтересах [PERSON] іншою особою, а самого [PERSON] на території України в момент підписання договору не було. Вважає що договір є таким, що укладено з порушенням норм цивільного законодавства. В графі «Підписи сторін» договору дарування земельної ділянки навмисно всупереч нормам законодавства здійснено тільки підписи сторін без зазначення їхніх прізвищ, імен та по-батькові прописом. [PERSON] та [PERSON] ніколи не перебували у родинних, дружніх, приятельських чи будь-яких інших близьких відносинах, а тому укладення між ними договору дарування дороговартісного нерухомого майна - земельної ділянки, є абсолютно беззмістовним. Якщо б [PERSON] , перебуваючи на території України, і мав намір відчужити свою ділянку, то в будь-якому випадку зробив би це шляхом укладення відплатною цивільно-правового договору (наприклад купівлі-продажу). Договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР № 004737, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною підлягає визнанню недійсним у судовому порядку у зв`язку із тим, що всупереч вимогам чинного законодавства, він був вчинений за відсутності та без відповідного волевиявлення сторони договору (дарувателя) [PERSON] . Державний акт на право власності на землю, виданий [PERSON] на підставі даного договору, як наслідок слід визнати незаконним та скасувати, а земельну ділянку по [ADDRESS] повернути у власність [PERSON] . 10 травня 2016 року третьою особою - приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною подано заперечення на позовну заяву, а 26 вересня 2018 року письмові пояснення, за містом яких вона позов не визнає. У запереченнях та поясненнях вказала, що знаходилась із позивачем у сусідських відносинах. 30 січня 2002 року він особисто, як даруватель, підписував у нотаріальній конторі оскаржуваний правочин. Позивач та відповідач були знайомі між собою задовго до укладення оскаржуваного договору, оскільки відповідач тривалий час проживав безпосередньо через огорожу (сусідньому домоволодінні) від позивача. Договір був укладений у присутності усіх сторін даного правочину, із дотриманням діючого на час його укладення законодавства. Заперечень на позовну заяву (відповідно до ст. 128 ЦПК України, в редакції чинній до введення в дію Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), а також відзиву на позовну заяву, відповідно до ст. 191 ЦПК України (в чинній редакції), від відповідача до суду не надходило. 12 грудня 2018 року через канцелярію суду представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності. У заяві представник зазначила, що позовна заява датована 18 квітня 2016 року, тобто позивач звернувся до суду через 14 років після укладення оскаржуваного правочину і після спливу строків позовної давності. З часу посвідчення оспорюваного договору позивач та його представник неодноразово перебували в м. Івано-Франківську та мали можливість виявити порушення свого права. Зокрема [PERSON] перетинав державний кордон України 24 січня 2013 року та 14 лютого 2013 року. 20 серпня 2004 року Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську [PERSON] та [PERSON] видано документ що засвідчує присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків. [PERSON] 28 жовтня 2013 року видано довідку про проходження служби у Збройних Силах. 11 листопада 2013 року [PERSON] відкрито діючий пенсійний рахунок у ПАТ «Хрещатик». 09 листопада 2013 року у приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Луцик С.Ф. зареєстрована довіреність від імені [PERSON] на представництво [PERSON] . 17 січня 2014 року [PERSON] подана заява про призначення пенсії [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Протягом цього часу позивач жодного разу не сплачував податок за землю. Справа знаходилась у провадженні судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Пастернак І.А. Відповідно до ухвали від 01 серпня 2017 року по даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою від 07 березня 2019 року задоволено самовідвід головуючої судді Пастернак І.А., справу направлено на повторний автоматизований розподіл між суддями. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 07 березня 2019 року суддю Бабій О.М. визначено головуючою по даній справі та 11 березня 2019 року справу передано судді Бабій О.М. 11 березня 2019 року суддею Бабій О.М. ухвалено прийняти справу до провадження та розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 07 червня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у справі комісійної судово-почеркознавчої експертизи, та відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи. 07 червня 2019 року судом ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті. На підставі ухвали від 06 жовтня 2020 року судом повторно відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали. Зазначили, що про факт використання земельної ділянки третіми особами дружина позивача [PERSON] дізналась у 2015 році, коли приїхала на територію України, а про набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, та одержання ним державного акту на право приватної власності на землю, вона довідалась лише у 2016 році, ознайомившись з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також технічною документацією наданою Управлінням Держгеокадастру в м. Івано-Франківську. Вказують що оскаржуваний договір дарування земельної ділянки був укладений за відсутності дарувателя - позивача [PERSON] , свою згоду на відчуження ділянки він не давав, був відсутній на території України в момент його посвідчення нотаріусом. Сам договір підписаний не [PERSON] , а іншою особою. Факт відсутності [PERSON] на території України під час посвідчення оскаржуваного договору підтверджується довідкою про амбулаторне обстеження від 22 серпня 2016 року та обмінною картою - направлення від 30 січня 2002 року. Відсутність підпису на оскаржуваному договорі дарування встановлена Висновком експерта за результатами проведення експертизи від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22, який складений 30 листопада 2017 року експертом Тернопільського відділу Київського НДІ Заблоцьким І.Є. Інші наявні у матеріалах справи експертні висновки не можуть бути доказами по справі, так як експертизи, за результатами яких вони складені, проведені з численними порушеннями вимог закону. Зокрема висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецької Н.В. складений, а експертиза проведена на підставі постанови дізнавача, який не є учасником процесу по даній справі. За вільні зразки підписів експерту надано копії документів замість оригіналів. При цьому кількість вільних та експериментальних зразків підписів [PERSON] в експерта було недостатньо для надання висновку. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач вказав, що знайомий з позивачем з 1971 року. З цього часу між ними були сусідські та дружні відносини. Договір дарування земельної ділянки вони оформили 30 січня 2002 року у нотаріуса. У 2014 році [PERSON] була у нього в дома та вимагала доплати за відчужену земельну ділянку. Вона часто навідувалась до відповідача в гості, була обізнаною про дарування спірної ділянки. У [PERSON] були перед ним боргові зобов`язання, за прощення боргу він подарував йому спірну земельну ділянку. До 2015 року [PERSON] неодноразово перетинав державний кордон України, отримував довідки у державних установах. При цьому [PERSON] чи його представники суду не надали оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] , оригіналу свідоцтва про шлюб. Податок за землю [PERSON] не сплачував взагалі. Обмінна карта - направлення від 30 січня 2002 року заповнена на бланку 2005 року, тому не може бути датованою 2002 роком, та є недопустимим доказом. Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] на початку 2013 року перетинав державний кордон України, що спростовує твердження представників позивача про необізнаність використання земельною ділянкою [PERSON] . Приватизацією земельної ділянки на прохання [PERSON] займався відповідач. Наявний у справі висновок експерта від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22 не може бути належним доказом у справі, так як експертиза проведена із порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5. Поставлені судом питання в ухвалі про призначення експертизи експертом змінено самостійно без згоди суду. Всупереч заборони самостійно збирати матеріали для проведення експертизи, експертом використано паспорт позивача у якості документа, який містить вільні зразки його підпису. Третя особа та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили. Третя особа вказала що 30 січня 2002 року до неї звернулись [PERSON] та [PERSON] із проханням нотаріально оформити договір дарування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Сумніву щодо їх осіб у неї не було, так як вона їх знала з дитинства. На момент посвідчення спірного договору вони обоє були присутні у нотаріальній конторі. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що у матеріалах справи достатньо доказів які спростовують твердження представників позивача про відсутність [PERSON] на території України з серпня 2001 року, зокрема у жовтні 2001 року він реєстрував шлюб в м. Івано-Франківську із [PERSON] . Також зазначив, що почеркознавча експертиза, за результатами якої складено висновок від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22, проведена з істотними порушеннями. Зокрема зразки підписів для проведення експертизи приймались без згоди відповідача та третьої особи. Більшість зразків підписів не відповідали критеріям вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків. Експериментальні зразки не посвідчувалися саме судом, який призначив експертизу. Позивачем не було надано суду вільних зразків підписів аналогічних досліджуваному, а експертом при проведенні зазначеної експертизи не враховано стан здоров`я позивача. При проведенні фотографування підписів позивача у реєстрі, експертом не було проставлено штамп про використання їх як взірця для експертизи. Також експертом за відсутності згоди суду використано паспорт позивача у якості документа, який містить вільні зразки підпису. Натомість висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, який складений 08 лютого 2021 року експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецькою Н.В., яким встановлена наявність підпису позивача на оскаржуваному договорі дарування проведений у відповідності до вимог закону, став основою для прийняття органом досудового розслідування рішення про закриття кримінального провадження. У судовому засіданні, в порядку ч. 3 ст. 72, ч. 5 ст. 102 ЦПК України, допитано експерта Тернопільського відділу Київського НДІ Заблоцького І.Є. З приводу складеного ним 30 листопада 2017 року висновку № 834/835/17-22 експерт пояснив, що копію паспорта [PERSON] він використовував для дослідження в сукупністю із оригіналами вільних зразків, що не заборонено законом, оскільки паспорт не був досліджуваним документом, а ілюстративним матеріалом. Можливі технічні та механічні описки в тексті висновку, жодним чином не вплинули на результати експертного дослідження. При проведенні експертизи зі сторонами він не спілкувався. У реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніни Анатоліївни також містились записи Д-77 та Д-78 про отримання [PERSON] двох нотаріально посвідчених копій цього договору, які в порядку експертної ініціативи також досліджувались. Порівнявши вільні та експериментальні зразки підписів [PERSON] , жодних змін у координації рухів підписувача, викликаних погіршенням стану його здоров`я замічено не було. У якості технічних записів, для фіксування зразків підписів із досліджуваних документів, ним використовувались фотоапарат та збільшувальна лупа. Оригінальні підписи [PERSON] є досить виробленими, через що підписані ним документи сидячи чи стоячи істотно не різняться між собою. Наданих судом документів було цілком достатньо для ствердного висновку про відсутність підписів [PERSON] на досліджуваних документах. Експериментальні та вільні зразки підписів не суперечать між собою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав що [PERSON] та [PERSON] знайомі ще з 70-х років, так як були сусідами. На початку 2000-х років [PERSON] сказав йому що продав [PERSON] будинок по [ADDRESS] . У цей час [PERSON] у будинку не проживав. Пізніше [PERSON] збудував там своє домоволодіння. В останнє із [PERSON] спілкувався 3-4 роки тому через «Skype». У м. Івано-Франківськ [PERSON] бачив на початку 2000-х років. 20 років тому [PERSON] переїхав проживати до Чеської Республіки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що [PERSON] та [PERSON] знає як сусідів. На початку 2000-х років при розмові вони сказали що належну [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] вони переоформили на [PERSON] . На місці старого будинку на цій ділянці [PERSON] спорудив власний будинок. Раз чи два бачив [PERSON] на вул. Лермонтова, коли [PERSON] зводив власний будинок. Один раз бачив [PERSON] у м. Івано-Франківську після 2005 року. Йому відомо що [PERSON] проживає за межами України. Коли [PERSON] споруджував будинок, [PERSON] вже не було на території України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, зазначивши, що є дружиною [PERSON] , який знаходився у дружніх відносинах із [PERSON] . На початку 2002 року земельну ділянку по [ADDRESS] подарував її чоловіку. Перед тим до них приїздила [PERSON] із [PERSON] для обговорення питання переоформлення ділянки. [PERSON] вона знає, так як разом вони проживали в одному дворі. В період з 2000 року по 2005 рік зустрічалися з [PERSON] на [ADDRESS] . Про дарування земельної ділянки [PERSON] була обізнаною. Претензії до [PERSON] щодо земельної ділянки у [PERSON] з`явились в 2014 році. На телефонний дзвінок [PERSON] сказав не звертати увагу на [PERSON] . Вдруге по телефону [PERSON] сказав, щоб його не чіпали. Останні 5 років 5-6 разів бачила [PERSON] на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання та зазначив що знайомий із [PERSON] та його дружиною. Із [PERSON] не знайомий. У 2005-2006 роках [PERSON] збудував будинок на земельній ділянці по [ADDRESS] , яку купив. У 2015-2016 роках [PERSON] навідала жінка, з його слів дружина колишнього власника земельної ділянки [PERSON] . Під час розмови вела себе неадекватно. Чув як вона на підвищеному тоні говорила [PERSON] про гроші, які він мав доплатити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання, зазначивши що [PERSON] та [PERSON] знайомі між собою. У 2019 році [PERSON] йому повідомила про подання [PERSON] документів в суд на [PERSON] . [PERSON] останній раз бачив у нотаріуса Мачкур. [PERSON] бачить часто, він живе на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання та вказав що [PERSON] є його вітчимом. Знає особисто [PERSON] та [PERSON] , так як вони були із [PERSON] у дружних відносинах. 7 10 років тому [PERSON] приходила в новий будинок на [ADDRESS] . Йому відомо що [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування земельної ділянки, однак присутнім при його посвідченні він не був. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, його представника, думку третьої особи та її представника, допитавши експерта та свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 423 від 23 жовтня 2001 року [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] при умові відшкодування залишкової вартості існуючого будинку. Зобов`язано [PERSON] у місячний термін оформити право на користування земельною ділянкою, а також виготовити проект і погодити його у міському управлінні архітектури і містобудування (т. 1, а.с. 15 зворот.). Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 507 від 18 грудня 2001 року [PERSON] затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 19). На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 507 від 18 грудня 2001 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] серії І-ІФ № 041901 від 23 січня 2002 року (т. 1, а.с. 21). За договором дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною, за реєстровим № Д-76, серії АЕР № 004737, [PERSON] ( [PERSON] ) перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував, а [PERSON] (Обдарований) з вдячністю прийняв в дар належну [PERSON] земельну ділянку розташовану на території Івано-Франківської міської ради в [ADDRESS] , що надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а.с. 22). 04 лютого 2002 року на підставі даного договору [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії ІФ 15/02-0088660 (т. 1, а.с. 23). За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52606895 від 04 лютого 2016 року та № 251616331 від 07 квітня 2021 року у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 15 лютого 2008 року внесено запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 11,12, т. 4 а.с. 73,74). Записи про власність на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, однак наявний запис в Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме № 7007490 про заборону відчуження земельної ділянки кадастровий номер: 2610100000030020338, по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Підстава обтяження - договір іпотеки № 1668 від 11 квітня 2008 року. Згідно Висновку експерта за результатами проведення експертизи від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22, складеного експертом Тернопільського відділу Київського НДІ Заблоцьким І.Є., способи технічного відтворення підпису від імені [PERSON] у графі «Підписи сторін» навпроти слова « [INFO] » в Договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, а також двох підписів від імені [PERSON] у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Мачкур А.А. (на арк. 13 Реєстру «Д» том 1 за 2002 рік, записи Д-76, Д-77 та Д-78) не застосовувались. Ці підписи виконано рукописним способом, без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення. Підпис від імені [PERSON] у зазначених графах документів виконано не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] з попереднім тренуванням (т. 1, а.с. 203-226). Відповідно до висновку експерта Незалежного інституту судових експертиз № 9049, складений 25 квітня 2018 року, встановити, чи виконані підписи від імені [PERSON] , електрографічні зображення яких містяться у графі «Даруватель» в електрофотокопії двох примірників Договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. від 30 січня 2002 року та зареєстрованих у Реєстрі за №Д-76, [PERSON] або іншою особою, не виявилось можливим з причин, наведених у Дослідницькій частині Висновку (встановити походження розбіжностей ознак (чи являються вони варіантами ознак підпису [PERSON] , що не проявилися у досліджуваних підписах або є результатом прояву почеркової навички іншої особи) експерт не зміг у зв`язку зі значною варіаційністю наданих для порівняння зразків підпису [PERSON] . Щодо встановлених розбіжностей, то при наявності вказаних розбіжностей, вони не дають підстави не тільки для категоричного, але навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість збіжних ознак не вдалося по причині малого об`єму графічного матеріалу, що міститься у досліджуваних підписах (т. 2, а.с.28-36). В матеріалах справи також міститься висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, який складений 08 лютого 2021 року експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецькою Н.В., згідно якого підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені [PERSON] у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані [PERSON] (т. 4 а.с. 7-13). Згідно довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України № 55/838 від 07 червня 2015 року [PERSON] , [INFO] , як громадянин України 24 січня 2013 року в`їхав на територію України, а 14 лютого 2013 року виїхав (т. 1, а.с. 131). У листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19 травня 2016 року роз`яснено, що інформація у базі даних про осіб які перетнули державний кордон України зберігається протягом п`яти років (т. 1, а.с. 130). За даними довідки Клініки внутрішніх хвороб 1-го медичного факультету Університету ім. Карла та Центрального військового госпіталя Праги від 22 серпня 2016 року про амбулаторне обстеження, [PERSON] 30 січня 2002 року пройшов обстеження у Центральному військовому госпіталі (т. 2 а.с.50,51). В обмінній карті направлення на дослідження, надання допомоги, лікування Центрального військового госпіталя Праги від 30 січня 2002 року [PERSON] встановлено діагноз гострий бронхіт. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції від 30 жовтня 1999 року (чинній на момент посвідчення оскаржуваного договору дарування) (далі - ЦК УРСР), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ст. 44 ЦК УРСР). Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ст. 45 ЦК УРСР). Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі ЦК України). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Наявність підстав для будь-якого правочину недійсним має встановлюватися судом на момент його вчинення. Оскільки предметом розгляду у справі є вимога про недійсність договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на момент їх виникнення, зокрема, ЦК УРСР 1963 року, а також Закон України «Про нотаріат», в редакції чинній на момент посвідчення оскаржуваного правочину. Статтею 43 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 29 листопада 2000 року (чинній на момент посвідчення договору дарування), визначалось, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. За змістом ст. 45 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 29 листопада 2000 року, при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Із положень чинної на момент посвідчення договору редакції ст. ст. 43, 45 Закону України «Про нотаріат», слідує що посвідчення нотаріусом угоди дарування земельної ділянки не може бути здійснено за відсутності сторони договору, зокрема дарувальника. При цьому нотаріально посвідчувані угоди, підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У даній справі позивачем не доведено що договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР № 004737, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мачкур Антоніною Анатоліївною, укладений за відсутності волевиявлення дарувальника [PERSON] . Твердження представників позивача про відсутність підпису [PERSON] на вказаному договорі спростовується висновком експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецької Н.В., згідно якого підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені [PERSON] у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані [PERSON] . Що стосується наявності у матеріалах справи трьох взаємовиключних експертних висновків, то суд враховує положення пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу у кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30 травня 1997 року, де роз`яснено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо. Висновок експерта Незалежного інституту судових експертиз № 9049 від 25 квітня 2018 року, суд не може покласти в основу остаточного судового рішення, за результатом розгляду справи, так як експертом не було надано відповіді на поставлені запитання, у зв`язку із відсутністю достатнього графічного матеріалу, що міститься у досліджуваних підписах. Даний експерт не мав можливості в порядку ч. 6 ст. 72 ЦПК України заявити клопотання про надання йому додаткових матеріалів і зразків. Висновку експерта № 834/835/17-22 від 30 листопада 2017 року, складеному експертом Тернопільського відділу Київського НДІ Заблоцьким І.Є. суд не може надати перевагу над іншими експертними висновками, так як усі документи що були досліджені даним експертом у якості експериментальних та вільних взірців підпису [PERSON] , надані суду та експерту виключно представниками позивача. Сам [PERSON] за весь період розгляду справи, жодного разу у судове засідання не з`явився. Відібрання у нього експериментальних зразків підпису судом не відбулось. Представники позивача заперечували проти його явки в судові засідання через хворобу останнього. При цьому жодних документів на підтвердження стану здоров`я позивача суду надано не було. Натомість експерт Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецька Н.В. окрім наявних у даній справі документів, у якості порівняльного матеріалу використовувала також запис акту про одруження № 1308 від 10 жовтня 2001 року, а також заяву про видачу паспорта (форми № 1) від 25 липня 2000 року. Тобто для порівняння підписів експерт використовувала документи які були зібрані органом досудового розслідування в державних установах, у які [PERSON] особисто звертався за отриманням державних послуг (з метою реєстрації шлюбу, одержання паспорта, тощо) в період наближений до дати укладення договору дарування. Надати вказані документи Тернопільському відділу Київського НДІ для виконання ухвали про призначення експертизи не представлялось можливим, по причині їх вилучення працівниками поліції на виконання ухвал слідчих суддів в рамках кримінального провадження. Зазначене підтверджується листом Управління Державної міграційної служби України від 13 листопада 2018 року (т. 2 а.с. 109), а також листом Івано-Франківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 06 листопада 2018 року (т. 2 а.с. 114). Зразки підписів [PERSON] у даних документах були використані як порівняльні в рамках проведення експертизи Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України. З точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження суд вважає висновок експерта № СЕ-19/109-21/723-ПЧ від 08 лютого 2021 року Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецької Н.В. найбільш достовірним доказом, серед тих, з яких можливо встановити наявність чи відсутність підпису [PERSON] на договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року. Твердження представника позивача про недопустимість даного висновку як доказу, через його одержання дізнавачем, а не стороною по справі, суд вважає безпідставними. Даний висновок стосується предмета доказування, наданий суду третьою особою з належним обґрунтуванням причин неможливості його долучення до матеріалів справи у підготовчому засіданні. Посилання представника позивача на те, що експертиза Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України проведена на основі копій порівняльних зразків підписів [PERSON] , а не оригіналів, спростовуються вступною частиною вказаного висновку. Зокрема у висновку зазначено що 25 січня 2021 року в приміщенні Івано-Франківського міського суду експертом проведено огляд, дослідження та фіксація документів, що містять зразки підписів [PERSON] . При цьому явка експерта до суду не була експертною ініціативою, так як доступ до оригіналів документів з можливістю вилучення їх копій був наданий дізнавачу ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року (т. 3, а.с. 247-250). Причиною прибуття експерта до суду слугував лист ініціатора проведення експертизи від 21 січня 2021 року (т. 4. а.с. 7 зворот). Надані стороною позивача медичні довідки Центрального військового госпіталя Праги, згідно яких [PERSON] 30 січня 2002 року проходив медичне обстеження у даному лікувальному закладі не може бути самостійним доказом його відсутності на території України в момент підписання договору. Позивач після підписання договору дарування міг перетнути державний кордон України та в цей день повернутись до м. Прага, скориставшись при цьому послугами з авіаперевезень, чи перетнути кордон власним транспортним засобом. Копію закордонного паспорта позивача, з якого можливо було б встановити наявність чи відсутність відміток про перетин державного кордону України у 2002 році, позивач чи його представники суду не надали. Представником відповідача подано заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності. Вирішуючи дану заяву суд виходить із наступного. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. За змістом пунктів 6 та 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведену правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року за результатом перегляду справи № 369/6892/15-ц. Враховуючи що судом під час розгляду справи не встановлено порушення майнового права позивача на земельну ділянку, позовна давність до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. За наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. ст. 44, 45, 48, 76, 243 ЦК УРСР, 120 ЗК України, ст. ст. 261, 267 ЦК України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. ст. 152, 155 ЗК України,

Outcome: dismissed