Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У жовтні 2016 року до суду звернувся позивач [PERSON] з даним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що мати позивача [PERSON] працювала у колективному сільськогосподарському підприємстві ім.Постишева з 1945 року по 1 липня 1994 року, згодом реформованого у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Еліта». На час затвердження в установленому законодавством порядку загальними зборами селянської спілки списків осіб, які мають право на майновий та земельний паї, [PERSON] була пенсіонеркою і тому мала право на земельну частку пай із земель колективної власності даного підприємства. Однак, з невідомих причин її не було включено в списки членів колективного підприємства, які мали право отримати земельну частку (пай) та виділити її в натурі. Про порушення вищевказаних земельних прав покійної [PERSON], спадкоємцем якого є позивач за законом, стало відомо позивачу на початку 2016 року. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не прибули, ними подано до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечили. В звязку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 10.11.1994р. Президентом України було постановлено указ № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», відповідно до якого приватизація земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, є невідкладним першочерговим заходом у здійсненні земельної реформи в Україні. Відповідно до п. 2 зазначеного Указу Президента України від 10.11.1994 р. кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Згідно п.2 Указу Президента України від 08.08.1995р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 22.06.1993 р.) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст.23 Земельного кодексу України ( в редакції від 22.06.1993 р.) право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими радами. Державний акт на право колективної власності на землю видається сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до списку що додається до державного акта на право колективної власності на землю, особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» держава гарантує додержання прав і законних інтересів підприємства та його членів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» одним з документів, що посвідчують право на земельну частку (пай), є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п.а) ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права. За вказаних обставин суд приходить до висновку про порушення права позивача на земельну частку та необхідності задоволення вимоги про визнання за ним права на земельну частку (пай) на території Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області Житомирської області. Проте, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його права на виділення земельної частки (паю) в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995р. № 720/95 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Таким чином, позивач на підставі рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) матиме можливість звернутися до відповідної сільської ради щодо виділення йому в натурі земельної ділянки.

Outcome: approved