Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася з позовом в суд до [PERSON] та просила припинити право відповідача на частку у спільному майні квартирі [ADDRESS]. У березні 2018 року [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] та просив визнати за ним право власності на спільну квартиру, визнавши заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на дітей такою, що є погашеною (а. с. 51,52). У квітні 2018 року він доповнив позовні вимоги та просив стягнути із [PERSON] на свою користь 96\~000,00 грн. упущеної вигоди за самовільне використання належної йому частки квартири, а також 50\~000,00 грн. за завдану йому моральну шкоду. Представник [PERSON] [PERSON] її позовні вимоги підтримував у повному обсязі; зустрічні позовні вимоги вважав безпідставними. Суду пояснив, що сторони перебували у шлюбі. Під час їх подружнього життя, але за гроші батьків дружини, була придбана квартира [ADDRESS]. В даний час шлюб між сторонами розірваний, стосунки між ними є неприязними, що робить неможливим спільне володіння та користування квартирою. [PERSON] відмовляється сплачувати свою частку коштів за утримання квартири, а також вивіз без відома [PERSON] все спільно нажите майно. Представник вважав, що оскільки [PERSON] не витрачав кошти на придбання квартири, його частка є незначною і в натурі не може бути виділена. Це дає підстави для припинення права власності [PERSON] на частку у квартирі. Зазначав, що [PERSON] разом із молодшим сином сторін проживає в іншому місті, тому таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала. Її представник в судовому засіданні, зокрема, пояснив, що припинення права [PERSON] на квартиру не зашкодить інтересам їхніх дітей, оскільки діти не є власниками спірної квартири. Єдиною причиною, яка спонукала [PERSON] змінити замок на вхідних дверях у квартиру це побоювання того, що [PERSON] знову може вивезти з квартири належне їй майно (відзив, а. с. 76,77). [PERSON] заперечував проти заявленого до нього позову і зазначав, що квартира куплена за спільні кошти і є обєктом спільної сумісної власності сторін. Про поділ спільної квартири після розірвання шлюбу сторони не домовилися. Між ними неодноразово виникали конфлікти. [PERSON] насильно вигнала його з дітьми з квартири, замінивши вхідні замки. Це змусило його переїхати з дітьми до міста Києва, де він зараз винаймає квартиру та проживає з меншим сином, на утримання якого [PERSON] зобовязана сплачувати аліменти. Цей обовязок [PERSON] не виконує, станом на 24 листопада 2017 року її заборгованість становила 4\~092,26 грн. [PERSON] вважав, що якби він мав змогу здати в оренду кімнату у спірній квартирі, то за період з вересня 2015 року по квітень 2018 року міг би отримати дохід в сумі 96\~000,00 грн. (із розрахунку 3\~000,00 грн. орендної плати за місяць х 32 місяці). Він заявив також, що не відмовляється від свого права власності на частку у квартирі, не бажає отримати за неї компенсацію та просить стягнути із [PERSON] 50\~000,00 грн. моральної шкоди (а. с. 64,65). Ухвалою судді від 13 листопада 2017 року будо відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] (а. с. 35). Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року за клопотанням [PERSON] позови обєднані в одне провадження (а. с. 80). Підготовче провадження у справі було закрито 16 травня 2018 року (а. с. 90). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1997 року по 11 вересня 2011 року. Мають двох дітей: синів [PERSON], [INFO] та Олександра, [INFO]. 21 липня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] купили двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 5). Будь-яких доказів про те, що квартира куплена за гроші батьків [PERSON] суду не надано, договір купівлі-продажу квартири є дійсним. Отже, вирішуючи спір, суд виходить із того, що квартира є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя. Між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки. Про порядок спільного користування квартирою вони не домовилися. В даний час в квартирі проживає [PERSON], а [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] проживає в м. Києві, де, з його слів, вони винаймають квартиру. Дорослий син сторін Станіслав навчається у вищому навчальному закладі та проживає у гуртожитку. Доказів про те, що [PERSON] має право власності на інші обєкти нерухомості, суду не надано. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 липня 2013 року, яке набрало законної сили (а. с. 69-70), з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів її доходу. Згідно довідки Автозаводського ВДВС м. Кременчука (а. с. 73) станом на 1 квітня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Вирішуючи позов [PERSON], суд виходить із наступного: Відповідно до положень статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,\~358 ЦК України всі\~громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із\~статтею 365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-68цс14 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа № 520/1194/15-ц, від 30 травня 2018 року справа\~\~\~\~ № 760/8958/15-ц. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України\~\~від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою\~статті 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками. Сторони мають рівні права на спірну квартиру. [PERSON] в ній проживає, а [PERSON] ні, але ця квартира є єдиним житлом, на яке він має право власності. Відповідно припинення його права власності на частку в квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам. Умова попереднього внесення позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду є обовязковою для прийняття судом можливого рішення про припинення права особи на частку у спільному майні. Цю умову позивач також не виконала, хоча ухвалою судді від 5 жовтня 2017 року позовна заява була залишена без руху для виправлення недоліків. Суддя, серед іншого, повідомляв позивачу про необхідність попереднього внесення вартості ? частки ринкової вартості квартири на депозитний рахунок суду. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] також задоволенню не підлягають за їх безпідставністю. Як встановлено судом, станом на 1 квітня 2018 року [PERSON] не має заборгованості по сплаті аліментів. Про те, що така заборгованість виникла станом на день вирішення спору, [PERSON] доказів не надав. Положення Сімейного Кодексу, які встановлюють обовязок батьків утримувати своїх дітей, передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки. Діючим законодавством не передбачена така відповідальність боржника, як можливість позбавлення його права власності на належне йому майно в рахунок заборгованості по аліментах шляхом визнання права на це майно за особою, на користь якої такі аліменти стягуються. Відповідно до пункту два частини два статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частинами першою та другою статті 369 Цивільного кодексу України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються цим майном спільно, а розпорядження майном здійснюється за згодою всіх співвласників. Квартира є двохкімнатною, розташована на пятому поверсі багатоквартирного будинку. Виділ в натурі часток співвласників є неможливим. Отже, без згоди [PERSON] [PERSON] не має права вселяти в одну із кімнат квартири сторонніх осіб та укладати договори її найму, тому його вимоги про стягнення упущеної вигоди не підлягають задоволенню. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України \~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. [PERSON] не надав суду доказів, які б підтверджували викладені ним факти порушення з боку [PERSON] його права користуватися спірною квартирою. Позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення через їх недоведеність. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного до розміру задоволених позовних вимог. З [PERSON] на користь держави слід стягнути недоплачений при подачі позову та доповнень до позову судовий збір в сумі 1 422,06 грн. Відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved