Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у 2010 році позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 92 570,00 грн., про що останній написав розписку від 27.11.10 року. При цьому, надаючи відповідачу гроші в позику, позивач позичив у родичів частину суми, оскільки власних коштів у такому розмірі не мав. Відповідач гроші не повернув, у зв'язку з чим, [PERSON] для повернення позичених коштів вимушений був отримати кредит у банку у сумі 22 000,00 грн. та продати власний автомобіль. Вважаючи, що [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання з 10.12.10 року, просив стягнути заборгованість з урахуванням інфляційних втрат на 3% річних за період з грудня 2010 року по травень 2013 року у сумі 104 187,33 грн. Також зазначав, що діями позивача йому завдано моральну шкоду, яку оцінював у 15 000,00 грн. та просив стягнути на свою користь. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 3 вересня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 92 570,00 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 711,33 грн., індекс інфляції у сумі 4 906,00 грн., моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. та судові витрати у сумі 1 156,00 грн., а всього - 115 344,03 грн. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у позові. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню частково. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Із справи вбачається, що відповідно до розписки від 27.11.10 року [PERSON] зобов'язувався повернути пред'явнику розписки грошові кошти у сумі 92 570,00 грн. у строк до 10.12.10 року (а.с. 6). Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався за відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Переглядаючи заочне рішення у порядку ст. ст. 230-232 ЦПК України, місцевий суд не перевірив належним чином доводи заяви [PERSON] щодо часткового виконання ним взятих на себе зобов'язань, та дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення у заявленому позивачем розмірі вимог щодо стягнення з відповідача суми позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отримання [PERSON] грошових коштів у позику 92 570,00 грн. підтверджується власноручно написаною останнім розпискою, що є належними та допустимим доказом у справі. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. та 300 доларів США (що у гривневому еквіваленті, відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13.03.14 року, становить 2 784,69 грн.). Дана обставина не заперечується позивачем та підтверджується свідченнями [PERSON] (протоколом одночасного допиту осіб від 25.01.13 року), що міститься у матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120113180030000034 від 27.12.12 року, що досліджувались апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи. За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановивши фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] суми позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних підлягають частковому задоволенню. Відповідачем не повернуто позивачу суму позики у розмірі 79 785,31 грн. З урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2010 року по квітень 2013 року (4 228,62 грн. = (79 785,31 грн. * 1,053) - 79 785,31 грн.) та 3% річних (5 718,31 грн. = 79 785,31 грн. * 0,03 * 872 днів / 365), заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складає 89 732,24 грн. Також судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права при вирішенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується внаслідок протиправних дій заподіювача, та не витікає із невиконання умов договору. Самим договором позики, який підтверджується розпискою [PERSON], не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням позичальником свого зобов'язання. З урахуванням зазначеного, у місцевого суду були відсутні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача відшкодуванням моральної шкоди. За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідно до вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України, апеляційний суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір, що сплачувався останнім при подачі позовної заяви, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial