Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача готівкові кошти у розмірі 146 380 грн., що складаються з: 145 749, 10 грн. - сума заборгованості; 49, 91 грн. - 3 відсотки річних; 582, 99 грн. - пеня. В подальшому позивачем були збільшені позовні вимоги, а саме: окрім суми основної заборгованості у розмірі 145 749, 10 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача 335, 42 грн. три відсотки річних, 4080, 93 грн. пені, 2 459, 76 грн. 22 відсотки річних та 3352, 22 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено заяву - договір від 14 вересня 2015 року про відкриття поточного рахунку та заява-договір про розміщення банківського вкладу № 10-1383030, предметом якого було розміщення грошових коштів на суму 145 100, 00 грн. Зазначені кошти були внесені позивачем на депозитний рахунок згідно з квитанцією № 11226418 від 14.09.2015 року. Оскільки відповідач після закінчення строку договору та відповідного звернення позивача не повертає належні позивачу грошові кошти, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову в частині стягнення суми вкладу та нарахованих процентів не заперечувала, а в задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено заяву - договір від 14 вересня 2015 року про відкриття поточного рахунку № [NUMBER]. Також, 14 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено заяву - договір про розміщення банківського вкладу № 10-1383030, предметом якого було розміщення грошових коштів на суму 145 100, 00 грн. з процентною ставкою 16 %, найменування вкладу прогресивний, термін розміщення вкладу з 14.09.2015 року по 28.09.2015 року. Кошти у розмірі 145 100, 00 грн. були внесені позивачем на депозитний рахунок згідно з квитанцією № 11226418 від 14.09.2015 року. 28.09.2015 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою, в якій просив відмінити автоматичну пролонгацію договору у зв'язку з закінченням строку дії договору (а.с. 9). Відповідно до виписки по особовому рахунку станом на 29.09.2015 року залишок на рахунку позивача складав 145 100, 00 грн. вкладу та 649, 10 грн. процентів. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача щодо повернення суми вкладу у розмірі 145 100, 00 грн. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 649, 10 грн. нарахованих процентів, 335, 42 грн. - три відсотки річних, 4 080, 93 грн. пені, 2 459, 76 грн. - 22 відсотки річних та 3 352, 22 грн. інфляційних втрат. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-247цс14, згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-39цс13, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Судом встановлено, що позивач в день закінчення строку розміщення вкладу - 28.09.2015 року звернувся до банку із заявою, в якій просив відмінити автоматичну пролонгацію договору у зв'язку з закінченням строку дії договору, чим засвідчив свої наміри припинити дію договору. У зв'язку із чим, банк був зобов'язаний повернути вкладнику депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору - 28.09.2015 року, проте кошти позивачу не повернув, чим порушив свої грошові зобов'язання. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки між банком та позивачем відсутні договірні відносини щодо встановлення відсотків за користування чужими грошовими коштами, застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, яка містить норми, що регулюють аналогічні правовідносини. У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно Листа Верховного Суду України від 01 липня 2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» у судiв виникають труднощi при вирiшеннi питання щодо одночасного стягнення процентiв, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК i трьох процентiв рiчних вiд простроченої суми вiдповiдно до ч. 2 ст. 625 ЦК. При розглядi цього питання слiд мати на увазi, що проценти, визначенi статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за вiдсутностi iншої домовленостi сторiн, сплачується боржником за весь перiод користування грошовими коштами, у тому числi пiсля настання термiну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається вiдповiдальнiсть вiдповiдно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднаннi до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у виглядi вiдшкодування матерiальних втрат кредитора вiд знецiнення грошових коштiв внаслiдок iнфляцiйних процесiв за весь час прострочення, а також сплати трьох процентiв рiчних вiд простроченої суми, якщо iнший розмiр процентiв не встановлений договором або законом. Беручи до уваги рiзну правову природу процентiв, передбачених статтями 536 , 1048 , 1056-1 , 1061 ЦК , i процентiв, що стягуються вiдповiдно до ст. 625 ЦК , а також вiдсутнiсть у чинному законодавствi обмежень, одночасне стягнення процентiв, передбачених ст. 536 ЦК та iншими статтями, i вiдшкодування iнфляцiйних збиткiв за весь час прострочення, а також сплата трьох процентiв рiчних вiд простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК , є правомiрним (за умов, що такi вимоги заявленi кредитором). За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківському вкладу, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України та 22 процентів річнихза користування чужими грошовими коштами за розрахунком позивача у межах заявлених ним позовних вимог. Щодо стягнення інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне. За своїм визначенням, згідно положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1228-ХІІ, індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Враховуючи, що за визначений позивачем період нарахування інфляційних втрат, індекс інфляції, що підлягає застосуванню складав 0, 987, тобто знецінення грошової одиниці України було відсутнє, інфляційні втрати нарахуванню не підлягають. Стосовно стягнення пені, то суд не знаходить підстав для задоволення зазначених вимог, оскільки прострочене зобов'язання виникло із укладеного між сторонами договору банківського вкладу, що є за своєю суттю зобов'язальними правовідносинами та регулюються нормами зобов'язального права та відповідними положеннями укладеного договору, а оскільки останнім не встановлено сплати такого виду неустойки, то у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 145 749, 10 грн., що складається з суми вкладу у розмірі 145 100, 00 грн. та 649, 10 грн. нарахованих процентів на вклад, 335, 42 грн. три відсотки річних, 2 459, 76 грн. 22 відсотки річних. Заперечення відповідача судом відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та не спростовують обов'язку щодо відшкодування позивачу суми вкладу та нарахованих по ньому процентів. Судові витрати розподіляються судом відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial