Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свій позов тим, що 19.11.1988 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який було розірвано 07.07.2015 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу № [NUMBER] , видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. Під час шлюбу подружжям було набуто майно, що вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої складає 17 649,00 та розташованій на ній житловий будинок завершений будівництвом, але не зданий в експлуатацію, вартість якого складає 130 000, 00 грн. Земельну ділянку для будівництва придбано за спільні кошти 07.05.1995 р. на ім`я відповідача та розпочато будівництво. Будівництво здійснювалось господарським способом, у тому числі, участь в будівельних роботах особисто приймалась позивачем: розвантаження будівельних матеріалів, замішування глини, оздоблення стін та ін. У 1999 році позивач з відповідачем та дітьми оселились в будинку, оскільки, вже на той час будинок був завершений будівництвом та був придатним для проживання в ньому. Взагалі всі роботи з будівництва завершені в 2002 році. Договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І. 22.03.2001 р., реєстровий №3915, однак, до теперішнього часу до експлуатації будинок не зданий. У 2005 році сторони перестали проживати однією сім`єю, а в 2015 році офіційно розірвали шлюб. З 2005 року сторони проживають окремо. Відповідач не приймав участі в вихованні дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . Діти виросли виключно на матеріальному забезпеченні позивача, яка до суду для стягненням аліментів не зверталась, оскільки, вважала, що в подальшому будинок буде поділений на всіх після введення його в експлуатацію. На теперішній час будинок знаходиться в користуванні доньки, яка його і утримує. У будинку є окрема кімната, в якій знаходяться речі відповідача, однак, він нею користується рідко, бо останніх вісім років проживає однієї сім`єю з іншою жінкою. В 2019 році відповідач вирішив розпорядитись житловим будинком та земельною ділянкою на користь їх доньки та укласти договір дарування. З огляду на те, що відповідач вважає себе повноцінним власником, думки позивача він не прислухається, у зв`язку з такою поведінкою відповідача, у позивача виникла необхідність у поділі їх спільного майна. З метою уникнення непорозумінь щодо поділу спільного майна подружжя та досудового врегулювання цього питання Позивач звернулася до Відповідача з пропозицією укласти мирову угоду у нотаріуса. Відповідач начебто не був проти, однак на зустріч у нотаріуса не з`явився та згодом став уникати будь-яких переговорів з позивачем. Оскільки відповідач ігнорує усі спроби досудового вирішення питання поділу спільного майна, позивач з метою врегулювання цього питання змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кутьїн Е.А. у судове засідання не з`явилися, представник позивача надала до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову. Згідно ст..206 ЦПК України У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 19 листопада 1988 року перебували в шлюбі, який було розірвано 07 липня 2015 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу № [NUMBER] , видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. (а.с. 13) В період шлюбу сторони придбали майно, а саме: земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої складає 17 649,00 та розташованій на ній житловий будинок завершений будівництвом, але не зданий в експлуатацію, вартість якого складає 130 000, 00 грн.(а.с. 19-20) Всі роботи з будівництва завершені в 2002 році. Договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І. 22.03.2001 р., реєстровий №3915, однак, до теперішнього часу до експлуатації будинок не зданий. (а.с. 19) Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.. Передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про власність», ч.ч.2, 3ст.325 ЦК України та ч.1ст.61 СК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. У випадку, коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набуття чинності СК України, спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України) за винятком роздільного майна подружжя визначеного ст. 24 КпШС України, серед якого майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування; речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Враховуючи вказані норми та період придбавання сторонами вище вказаного майна, п. 9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу є придбана сторонами в період шлюбу земельна ділянка та житловий будинок, завершений будівництвом, але не зданий в експлуатацію. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Вимогами ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що придбане сторонами під час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу, оскільки відповідач з позивачем згоди у позасудовому порядку не дійшли, проте, враховуючи думку як позивача і його представника, так і відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved