Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» про зобовязання надати інформацію, визнання права та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що 15 грудня 2014 року він подав скаргу до КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» щодо незгоди з тарифом відповідно до якого йому зійснюється нарахування як споживачу послуг з проханням надати йому інформацію про те, на підставі якого нормативно-правового акту у рахунку зазначено тариф по гарячому водопостачанню, з якої причини в рахунку не зазначені покази приладу обліку тепла, з яких було вирахувано витрати тепла, а також просив поновити його право на отримання рахунку який відповідає вимогам діючого законодавства. Однак відповідь ним не отримана до теперішнього часу. Таким чином позивач просить зобовязати Комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» надати позивачу інформацію в повному обсязі на його скаргу від 15 грудня 2014 року, поновити його право на отримання рахунку та стягнути з [PERSON] підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» на його користь моральну шкоду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» - [PERSON] у судовому засідання просив у задоволенні позову відмовити, оскільки ними надана відповідь позивачу у повному обсязі. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненням громадян слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення адресуються, в тому числі, підприємствам, установам та організаціям, незалежно від форм власності, а у зверненні повинно бути зазначено прізвище, імя, по батькові, місце проживання громадянина, та викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги, а письмове звернення повинно бути підписано заявником із зазначенням дати. В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду. Судом встановлено, що 15 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до [PERSON] підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» із скаргою, в якій просив надати йому інформацію про те, на підставі якого нормативно-правового акту у рахунку зазначено тариф по гарячому водопостачанню, з якої причини в рахунку не зазначені покази приладу обліку тепла, з яких було вирахувано витрати тепла. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що на дану скаргу позивача 25 грудня 2014 року надано відповідь, що нарахування за гаряче водопостачання та тепло ведеться по новим тарифам з 01.07.2014 року згідно постановам Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №650 від 06.06.2014 року та №146 від 17.10.2014 року, а нарахування за гаряче водопостачання, було зроблено з урахуванням попередніх показників лічильника позивача на 01.03.2014 року які надійшли від нього до служби збуту на 01.11.2014 року. Разом з тим, представником відповідача в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів, як то журналу вихідної кореспонденції КП «Коменергосервіс» ДМР», реєстрів відправленої кореспонденції за 25 грудня 2014 року, інформації ПАТ «Укрпошта» про відправлення кореспонденції, з яких вбачалося би, що відповідь КП «Коменергосервіс» ДМР» дійсно 25 грудня 2014 року направлена на адресу позивача [PERSON], оскільки останній заперечує факт отримання такої відповіді до теперішнього часу. Крім того, відповідно до поновлення права позивача на отримання рахунку який відповідає вимогам діючого законодавства, суд вважає що ця вимога не підлягає задоволенню оскільки відповідне право позивача відповідачем визнано та не оспорюється. Таким чином, суд вважає за необхідне зобовязати Комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» надати [PERSON] інформацію в повному обсязі на його скаргу від 15 грудня 2014 року. Що стосується вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. За ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Висновок суду щодо наявності підстав для задоволення вимоги позову та зобовязання КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради надати позивачу відповідь на заяву від 15.12.2014 р., не є безумовною підставою для замовлення вимоги про відшкодування моральної шкоди, та мають бути встановлені інші чотири складові елементи: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Утім, судом не встановлено наявності такої шкоди для позивача в результаті дій відповідача. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п. 3) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, оскільки позивач не надав доказів (ст. 10 та 60 ЦПК України) на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних страждань, через що в задоволенні даної вимоги позову має бути відмовлено. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з [PERSON] підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради» підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial