Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 26 листопада 2003 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області. Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, постійні сварки, відсутність порозуміння. На даний час подружні відносини між сторонами припинено, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть, наміру зберегти сім'ю не мають. Так як примирення між ними та збереження сім'ї неможливі, позивач просить суд розірвати шлюб. Позивач у підготовче судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, прохала його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, просив задовольнити. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ст. 3 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, зокрема, на підставі шлюбу, який ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Як було встановлено в судовому засіданні, 26 листопада 2003 року [PERSON]. та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 113, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Як було встановлено у судовому засіданні, за час спільного проживання між подружжям часто виникало непорозуміння та сварки, на даний час сторони подружніх стосунків не підтримують, на протязі 2 років разом не проживають, спільного господарства не ведуть, наміру зберегти сім'ю не мають. Таким чином, враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти позову, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя та інтересам їхніх дітей. На час розірвання шлюбу спору між сторонами щодо поділу спільно нажитого майна та визначення місця проживання дітей немає. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджено квитанціями про сплату, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: approved