Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. В позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідач зареєстрований у квартирі № 87 будинку № 71 корпус 2 по вул. Янтарній в м. Дніпро, яка належить їй на праві власності, продовжує мешкати, змінив замки та створює перешкоди для її вселення. Просила усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстраційного обліку, визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі 87, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Янтарна, 71, корпус 2, вселити позивачку в належну їй на праві власності квартиру 87, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Янтарна, 71, корпус 2, судові витрати покласти на відповідача. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений згідно правил ст. 74 ЦПК України. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не зявився. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2016 року належить на праві власності квартира № 87 будинку № 71 корпус 2 по вул. Янтарній у м. Дніпро, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки ОСМД «вул. Янтарна буд № 71, корпус 2 від 06.10.2017 року у спірній квартирі [PERSON], [INFO], який є колишнім власником цієї квартири. Відповідач не виконав домовленості та не виселився з квартири та не знявся з реєстрації після укладення договору купівлі-продажу квартири. До теперішнього часу відповідач продовжує проживати у квартирі, змінив замки на вхідних дверях та перешкоджає позивачці у користування належним їй житловим приміщенням. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає у здійсненні права власності позивачки на належну їй квартиру і тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] відповідача, суд вважає можливим відмовити, оскільки дана вимога заявлена передчасно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1920 грн.

Outcome: partial