Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

У квітні 2018 року до суду надійшов позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 101335,50 грн. за кредитним договором №\~б/н від 21.02.2013 р., яка складається з наступного: 1900,26 грн. заборгованість за кредитом; 88794,41 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5339,14 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4801,69 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.02.2013 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначає, що позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2018 р. має заборгованість 101335,50 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, разом з позовом надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] 12.07.2018 р. у судове засідання зявилась, заперечувала проти позову у повному обсязі. Зазначила, що вона брала кредит, коли була вагітна. Потім не змогла сплачувати кредит. Зараз виховує трьох дітей, сплачувати кредит не може. Крім того, у розрахунку відсотки накладено на відсотки. В частині тіла кредиту заперечень не має, тіло кредиту визнає. 12.09.2018 р. через канцелярію до суду надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач [PERSON] просить застосувати до вимог банку строк позовної давності та у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2013 р. відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] зазначила наступне. У відповідності до п. 2.1.1.12.4. Умов і правил надання банківських послуг, на які банк посилається як на складову кредитного договору, строк повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі встановлено протягом 30 днів з моменту виникнення кредиту (овердрафту). Строк погашення процентів по овердрафту щомісячно за попередній місяць до 25 числа. Тарифами банку, витяг з яких банк додав до позовної заяви, строк внесення щомісячних платежів також визначено до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами (борг щодо кредиту протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту, процентів за кредитом до 25 числа щомісячно) та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки кредит нею отримано у 2013 році, в 30-денний строк його повернення не відбулось, останній платіж на погашення кредиту здійснено 12.06.2014 р., то строк позовної давності щодо кредиту на момент звернення банку з цим позовом сплинув. Датою звернення банку до суду є 26.03.2018 р. Таким чином, позовна давність за процентами за кредитом сплинула за період до 25 березня 2015 року. Оскільки пеня нараховується за кожний день прострочення виконання зобовязання, момент, з якого вона починається нараховуватись день, наступний за днем порушення зобовязання. Оскільки щодо пені встановлена річна позовна давність, з позовом банк звернувся 26.03.2018 р., позовна давність щодо пені сплинула за період до 25.03.2017 р. Також відповідач [PERSON] зазначила, що з Умов та правил надання банківських послуг випливає, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг платіжна карта дійсна до останнього календарного дня місяця, вказаного на лицьовій стороні картки включно. Забороняється використання картки зі строком, який сплинув. Строк дії виданої банком картки встановлено до 04 місяця 2016 року. Нова картка банком не видавалась. Згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду у справі №\~444/9519/12 від 28.03.2018 р. після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. В позові заявлено вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами по 28.02.2018 р., однак, право нарахування таких процентів з 01.05.2016 р. у банка припинилось. Щодо збільшення процентної ставки відповідач вказує наступне. З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що базова процента ставка за користування кредитом на моменту укладення договору складала 30 % річних, процента ставка з 01.09.2014 р. була збільшена до 34,80 % річних, а з 01.04.2015 до 43,20% річних. Жодних повідомлень банку про підвищення процентної ставки вона не отримувала, доказів повідомлення її у встановленому порядку про таке збільшення банком не надано. За таких обставин розрахунок процентів з 01.09.2014 банком виконано неправильно з перевищенням процентної ставки, визначеної договором. Щодо розміру неустойки відповідач зазначає наступне. Заявлена позивачем сума пені у розмірі 5339,14 грн. та штрафу у вигляді процентної складової у розмірі 4801,69 грн. значно перевищує розмір заявленої до стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому не може бути стягнута з неї у такому розмірі. Крім того, у звязку з тим, що позовна давність щодо кредиту сплинула повністю, а щодо процентів за період до 25.03.2015 р., виходячи з приписів ст. 266 ЦК України штраф у вигляді процентної складової не міг нараховуватись на заборгованість за тілом кредиту взагалі, а за процентами по кредиту за період до 25.03.2015 р. Оскільки право нарахування процентів у банку припинилось з моменту строку дії картки, штраф у вигляді процентної складової також не міг нараховуватись на проценти за кредитом за період з 01.05.2016 р. Щодо одночасного стягнення пені та штрафу відповідач зазначає, що позивач просить стягнути з неї одночасно і пеню, і штраф за одне й те саме порушення, що прямо заборонено законом. У відповіді на відзив від 17.09.2018 р. ПАТ КБ «Приватбанк» висловило незгоду із мотивами відзиву на позов та просило задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначило, що пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Можливість одночасного застосування штрафу та пені закріплюється також у ст. 14 Закон України «Про державний матеріальний резерв». Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону або сторін, дозволяє здійснити відповідне врегулювання в договорі. Штраф і пеня мають різне призначення і функції у цивільних правовідносинах. Штраф разове покарання, а пеня покарання, має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобовязання. Штраф і пеня не є взаємовиключними видами неустойки. Крім того, ЦК України не містить обмежень і заборон на одночасне застосування стороною за договором до винної сторони таких штрафних санкцій як штраф і пеня. Принцип свободи договору дає право банку передбачати в кредитних договорах відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобовязання у вигляді штрафу, і за несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання у вигляді пені. Застосування банком в кредитному договорі та штрафу, та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Щодо посилання відповідача на зменшення розміру неустойки ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що укладаючи договір позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, обставини, що мають значення для прийняття рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, що у справі, виникає спір. Щодо правомірність нарахування процентів до повного погашення заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що умовами договору банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 30.04.2016 р., з встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах строки. Згідно з умовами кредитного договору № б/н позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Згідно умов кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості з простроченої суми кредиту розрахунок процентів здійснюється відповідно до даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році. Отже, датою 30.04.2016 р. визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобовязань за кредитним договором № б/н та припинення зобовязань в цілому. Відповідно до кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування процентів на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни відсоткової ставки ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5 % на місяць або 30,00 % на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Зокрема, згідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни тарифів та інших невідємних частин договору. Таким чином, розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено та заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, що являється підтвердженням прийняття діючих умов договору. Щодо строків позовної давності ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануітет, тощо. По даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обовязкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 04 місяця 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 31.03.2018 року до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобовязання триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. У запереченнях від 27.09.2018 р. [PERSON] висловила незгоду із доводами відповіді на відзив, послалась на правову позицію Великої палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 р. Також зазначила, що заява від 21.02.2013 р. домовленості про збільшення строку позовної давності не містить, тож має застосовувати загальний трирічний, а також спеціальний однорічний строк позовної давності. У судовому засіданні 04.10.2018 р. відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову у повному обсязі з мотивів пропуску позивачем строку позовної давності за усіма вимогами. Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до умов укладеного кредитного договору № б/н від 21.02.2013 р. [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00\~% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме до останнього дня квітня 2016 року. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.\~2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затв. наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та Тарифами банку, складають між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією iз сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік. Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 1.1.2.3 Правил користування платіжною карткою. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Як видно з Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», сторонами узгоджено умови щодо сплати позичальником пені у разі несвоєчасного погашення кредиту. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором [PERSON] станом на 28.02.2018 р. банком нараховано заборгованість у розмірі 101335,50 грн., яка складається з наступного: 1900,26 грн. заборгованість за кредитом; 88794,41 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5339,14 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4801,69 грн. штраф (процентна складова). Статтею 526\~ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст.\~1054\~ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~1056-1\~ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За загальним правилом згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У звязку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку. Відповідачем подано письмову заяву про застосування позовної давності. Зі змісту заяви про застосування позовної давності вбачається, що відповідач просить застосувати позовну давність щодо заявлених банком вимог у повному обсязі. Оскільки позивач звернувся до суду 31 березня 2018 року, а строк дії картки визначено до 04 місяця 2016 року, то суд констатує, що звернення позивача до суду з приводу стягнення заборгованості за тілом кредиту відбулось в межах строку позовної давності. Оскільки [PERSON] не сплатила заборгованість по тілу кредиту, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надала суду належних доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростувала наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Перевіривши розрахунок відсотків, суд вважає його частково арифметично помилковим з огляду на наступне. Так, загальна сума відсотків за користування кредитними коштами складається з суми відсотків, нарахованих з залишків поточної та простроченої заборгованості за кредитом. Відповідач у період дії кредитного договору користувався кредитними коштами, періодично здійснював погашення заборгованості. З 28.06.2013 р. у відповідача перед банком почала обліковуватись заборгованість у розмірі 1900,26 грн., на яку нараховуються відсотки. Розмір відсотків має розраховуватись по формулі: сума заборгованості за кредитом з якої нараховуються проценти х розмір процентної ставки / 360 (кількість днів у календарному році) / 100 х кількість днів прострочення. До 01.09.2014 р. діла відсоткова ставка 30 %. З 01.09.2014 р. позивач підвищив відсоткову ставку з 30,00 % до 34,80\~%, а з 01.04.2015 р. до 43,20 %, на що вказує розрахунок заборгованості. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~1056-1\~ЦК України\~процентна ставка\~за кредитом\~може бути\~фіксованою або\~змінюваною.\~Тип процентної\~ставки визначається\~кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Як розяснено у абз. 3 п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання про правомірність підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентною ставкою суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку визначеному частиною 6 статті 1056-1 ЦК України. За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст.\~653\~ЦК України в разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Відповідно до ст.\~629\~ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу) за винятком випадків, встановлених законом. Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору. Виходячи з аналізу ст.ст. 5, 627, 629, 653\~ЦК України слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним. Як зазначила у судовому засіданні відповідач [PERSON], вона не отримувала жодних повідомлень від банку щодо збільшення процентної ставки, оскільки на час відправлення повідомлень не користувалась номером телефоном, на який були відправлені такі повідомлення. Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач [PERSON] отримувала повідомлення про збільшення процентної ставки, підстав вважати, що сторонами у належний спосіб було досягнуто згоди щодо зміни процентної ставки немає, тож розрахунок заборгованості за відсотками слід проводити виходячи з процентної ставки, яка складає 30,00 % річних. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Оскільки договір встановлює окремі зобовязання, які деталізують обовязок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу по процентам починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обовязку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Позивач звернувся до суду з позовом 03 квітня 2018 року, а тому з відповідача підлягають стягненню відсотки в межах строку позовної давності, тобто за період з 03.04.2015 р. до 30.04.2016 р. Кількість днів прострочення з 03.04.2015 р. до 30.04.2016 р. складає 394 дні. Отже, розрахунок має бути наступним: 1900,26 грн. х 30,00 % / 360 / 100 х 394 днів = 623,92 грн. Щодо стягнення штрафів суд виходить з наступного. Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки право кредитодавця нараховувати передбачену договором неустойку за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування, який збігається зі строком дії договору 30.04.2016 р., на час звернення до суду сплинула річна позовна давність до вимог щодо стягнення штрафів, а тому суд відмовляє у стягненні штрафів у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Суд відхиляє доводи ПАТ КБ «Приватбанк» щодо необхідності застосування 50 річного строку позовної давності, який передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг. Частиною 1 статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Наразі ПАТ КБ «Приватбанк» не надало суду належним чином складеного та підписаного обома сторонами договору, який би передбачав збільшення визначеного законом строку позовної давності. [PERSON] про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку умов щодо збільшення строку позовної давності не містить. Щодо заявлених до стягнення пені та комісії, суд виходить з наступного. Так, як видно з доданих до позову доказів, договором № б/н від 21.02.2013 р. не передбачена сплата комісії. \~ \~ \~ \~Зазначена у розрахунку заборгованості та позові сума у розмірі 5339,14 грн. обєктивно нарахована як пеня. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст.\~61\~Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.\~61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, суд відмовляє у вимогах про стягнення пені, як різновиду неустойки у звязку з їх необґрунтованістю та невідповідністю вимогам ст. 61 Конституції України (подвійна відповідальність за одне й те саме порушення). Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial