Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозвілу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 05 серпня 2005 року по 24 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем були шлюбні відносини. 24 вересня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Українська) відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьк Донецької області, актовий запис 242, розірвано. Від шлюбу в них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу їхня спільна дочка залишилась проживати з матір`ю. З 2009 року шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припинились, неповнолітня дочка проживає і перебуває на утриманні матері. Відповідач [PERSON] свої батьківські обов`язки щодо утримання дитини не виконує, участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає. 05 листопада 2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 1526, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Прізвище після державної реєстрації шлюбу позивач змінила з [PERSON] на [PERSON] . У жовтні 2019 року [PERSON] надійшло запрошення до Німеччини від рідної сестри [PERSON] , яка є громадянкою України, але більше 2 років з сім`єю проживає у Німеччині в місті Гамбург. З метою підтримання родинних відносин, всебічного розвитку дитини у родинному колі, позивачка в період з 27 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року має можливість відвідати місто Гамбург в Німеччині, разом зі своєю дочкою. У позовній заяві позивач зазначила, що вона неодноразово намагалась зв`язатися з батьком дитини [PERSON] , але отримати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон є неможливим. Враховуючи викладене, позивачка [PERSON] просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , 2008 року народження, за межі України без згоди батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON] на період з 20 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року. Позивач звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог 19.11.2019 року, в якій просила дозволити тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , 2008 року народження, за межі україни без згоди батька [PERSON] в супроводі матері на період з 27 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду від позивача надійшла заява, в якій вона позов підтримала та просила розгляд справи проводити за її відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки позивач [PERSON] в поданій до суду заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, а відповідач повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, тому суд вважав за доцільне провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що з 05 серпня 2005 року по 24 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах. 24 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача) відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьк Донецької області, актовий запис 242, шлюб було розірвано. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] , видане 24 січня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 81, батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] ( позивач). 05 листопада 2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Згідно свідоцтва про зміну прізвища, виданого 05 листопада 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1526, [PERSON] змінила прізвище з «Українська» на « [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів справи, на ім`я позивачки [PERSON] надійшло запрошення від її рідної сестри [PERSON] , яка є громадянкою України, яка більше 2 років з сім`єю проживає у Німеччині в місті Гамбург, в якому [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] , 2008 року народження, може з 27 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року відвідати місто Гамбург в Німеччині. Звертаючи до суду з позовною заявою, позивач зазначила, що вона неодноразово намагалась зв`язатися з батьком дитини [PERSON] , але отримати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон неможливо. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до положення ч. 1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 313 Цивільного кодексу України встановила, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в`їзд в Україну, порядок оформлення документів за зарубіжних поїздок. За змістом ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши письмові матеріали справи та враховуючи вищенаведе, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та суд вважає за необхідне надати позивачу тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на виїзд до Німеччини в місто Гамбург з 27 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , з обов`язковим поверненням дитини до України.

Outcome: approved