Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог вказали, що вони є власниками у рівних частинах кімнати № [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24.11.2011 № [NUMBER] та витягом про державну реєстрацію прав №32369790 від 07.12.2011, та проживають у спірній кімнаті з 1995 року. В той же час, з довідки СКП «Гуртожиток» від 23.10.2018 №3335 слідує, що за даною адресою, крім позивачів, також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] з 07.10.1997 та 03.02.2004 відповідно. Ці особи не є ні родичами, ні членами родини позивачів, крім того, позивачам не відомо їх місце проживання. Зазначені особи ніколи фактично не проживали у даному приміщенні та не мають в ньому особистих речей. Документами, долученими до позову, підтверджуються обставини не проживання відповідачів у спірному приміщенні принаймні з 1995 року. Ухвалою суду від 28.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово та належним чином. Представник позивачів адвокат Бєлова Р.В. надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі причину неявки суду не повідомили та відзиву на позовну заяву не надали. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.11.2018 власниками кімнати [ADDRESS] в рівних частинах є [PERSON] та [PERSON] Право на проживання в кімнаті позивачі набули відпоідно до ордеру на житлове приміщення в гуртожитку № 1236 серії [NUMBER] , виданого 17.03.2011 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради. Згідно довідки СПК «Гуртожиток» від 23.10.2018 №3335 за вище вказаною адресою зареєстровані [PERSON] (з 07.04.2009), [PERSON] (з 25.02.2011), [PERSON] (з 07.10.1997), [PERSON] (з 03.02.2004). Актом комісії СПК «Гуртожиток» №88 від 22.10.2018 підтверджено факт фактичного проживання в кімнаті [ADDRESS] по теперішній час лише позивачів. Відповідно до відповідей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 10.12.2018 та 09.11.2018 [PERSON] і [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такої, що втратила право користування ним внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що законодавством чітко передбачено, що у разі відсутності наймача понад шість місяців, він втрачає право користування житлом та судом встановлено, що відповідачі, які зареєстровані в спірній кімнаті до отримання позивачами ордеру на вселення до кімнати і оформлення ними права власності на нерухоме майно та які не є членами сім`ї останніх, в спірній кімнаті не проживають без поважної причини з моменту набуття позивачами права користування кімнатою та не мають в неї особистих речей, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору, сплаченого ними при зверненні до суду.

Outcome: approved