Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

У жовтні 2018\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] грошові кошти у розмірі 34\~370,00\~грн., посилаючись на те, що у 2018\~р. [PERSON] отримав у нього грошові кошти у розмірі 40\~370,00\~грн., які зобов'язався повернути, але повернув їх частково, залишок боргу становить 34\~370,00\~грн. Від [PERSON] заяви про визнання позову або відзиву не надходило. Судом з'ясовано, що відповідно до розписки від 10.03.2018\~р. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 15\~800,00\~грн. + 7\~710\~грн. + 6\~420,00\~грн. + 10\~440,00\~грн., тобто усього 40\~370,00\~грн., які зобов'язався повернути наступним чином: у березні 2\~000,00\~грн., у квітні 2\~000,00\~грн., у травні 2\~000,00\~грн., у червні 23\~930,00\~грн., у липні 10\~440,00\~грн. (а.\~с.\~12). Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абзацом першим частини першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином між [PERSON] та [PERSON] 13.03.2018\~р. було укладено договір позики, на підставі якого перший передав у власність другого грошові кошти у розмірі 40\~370,00\~грн., при цьому другий зобов'язався повернути ці грошові кошти у березні 2\~000,00\~грн., у квітні 2\~000,00\~грн., у травні 2\~000,00\~грн., у червні 23\~930,00\~грн., у липні 10\~440,00\~грн. З розписки від 13.03.2018\~р. випливає, що [PERSON] повернув [PERSON]: 26.03 2\~000,00\~грн., 02.05 2\~000,00\~грн., 2\~000,00\~грн. 05.05, тобто усього 6\~000,00\~грн. (а.\~с.\~12). Доказів, які б вказували на повернення [PERSON] грошових коштів [PERSON] не подав. За таких обставин Суд вважає, що неповернутими лишились грошові кошти у розмірі 34\~370,00\~грн. (40\~370,00 6\~00,00). Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах законодавства України, а тому підлягає задоволенню. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 704,80\~грн.

Outcome: approved