Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2012 року. Від спільного проживання з відповідачем мають дитину [PERSON], [INFO]. В даний час проживають окремо та за рішенням суду шлюб був розірваний. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач надає їй матеріальну допомогу на утримання дітей нерегулярно, працює, має дохід, достатній для сплати аліментів у заявленому розмірі. Також зазначила, що в 2017 році вона мандрувала з дитиною і витрачала кошти на відпочинок в розмірі 62 035,87 грн. Батько зобов'язаний також нести додаткові витрати на відпочинок дитини та сплачувати їй половину витрат, пов'язаних з оздоровленням дитини в розмірі 30 000 грн. щорічно. У зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом та просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 1200 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] додаткові витрати в розмірі 30 000 грн. в рік, щоразу напередодні початку року до 18 років; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Суду пояснила, що позивачка, як мати, намагається забезпечити належний рівень фізичного та інтелектуального розвитку дитини. Тому нею, самостійно було прийнято рішення про відвідування дитиною саме такого садочку. Також вона щомісячно витрачає кошти на придбання речей та іграшок, їжу, тощо. Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав в частині сплати аліментів на дитину в розмірі половини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку приблизно в розмірі 800 грн.; в решті позову заперечував. Суду пояснив, що його дохід складає близько 2500 грн. щомісячно, тому змоги сплачувати аліменти у заявленому розмірі не має можливості. Також він несе витрати на власне утримання, є кредитні зобов'язання. Щодо медичного обслуговування в приватній клініці та відвідування приватного дитячого закладу він заперечував, оскільки коштів таких немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 12 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO] року народження. У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з матір'ю. Відповідач надає позивачці кошти на утримання дитини у добровільному порядку, однак така допомога є нерегулярною, а відтак право позивачки на стягнення аліментів на утримання дітей підлягає захисту судовим рішенням. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову а відтак, вимоги позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 04 жовтня 2017 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Суд критично оцінює посилання позивача на необхідність стягнення саме 12000 грн., оскільки доказів цим обставинам суду подано не було. Наявні в справі чеки та квитанції не підтверджують щомісячні необхідні потреби для саме для дитини. Щодо включення витрат на дитячий садок, медичне обслуговування в приватній клініці слід зауважити, що рішення про відвідування дитиною саме даного садочку, обрання лікувального закладу, враховуючи особливості закладів, позивачка приймала самостійно, без врахування думки відповідача та зважаючи на власні можливості. З огляду на те, що дитина проживає з матір'ю, а відповідач нерегулярно надає матеріальну допомогу матері на утримання дитини, відповідачем не подано суду доказів щодо утримання інших осіб, які б не мали самостійного доходу, враховуючи доходи відповідача, а представник не надав суду доказів про отримання відповідачем значно вищого доходу, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ст. 183 СК України. Вцілому розмір доходів відповідача неоспорювалось представником позивача, а її доводи ґрунтувались лише на понесених витратах. Разом з тим, визначаючи розмірі аліментів суд має враховувати і матеріальне забезпечення відповідача. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобов'язаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивачка мотивувала стягнення таких витрат на покриття щоірічних витрат на відпочинок в розмірі 30000 грн. Але належних та допустимих доказів цим витратам, не надала. Жодних договорів з чітко визначеними сумами необхідних витрат на майбутнє не надала. Подані виписки про перерахунок коштів здійснені третіми особами. А пояснення представника по цим обставинам є неналежними доказами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: partial