Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, обґрунтовуючи свій позов тим, що 26.01.2016 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 160002 відповідно до умов якого товариство бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб: трактор «Булат 264», у власність та передати його у користування Позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до додатку 1 до цього договору вартість предмету лізингу становить 5 880,69 євро, авансовий платіж - 2 940,03 євро (50% вартості предмету лізингу); щомісячний платіж 245,03 євро; адміністративний платіж - 588,07 євро (10 % вартості предмету лізингу); комісія за передачу - 176,42 євро (3% вартості предмету лізингу). На виконання договору 26.01.2016 року [PERSON] сплатив кошти в розмірі 50 000,00 грн. Проте станом на 02.03.2016 року ТОВ «Євролізинг Україна» не виконало свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим Позивач звернувся до Відповідача з вимогою повернути сплачені ним кошти у розмірі 50 000,00 грн. На даний час 30 331,24 грн. Позивачу не повернуто. Позивач вважає вимоги Договору фінансового лізингу № 160002 від 26.01.2016 року несправедливим, так як всупереч принципу добросовісності, містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду Позивачу як споживачу, тому просить визнати зазначений договір недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2017 року відкрито провадження та призначено засідання у справі на 03.07.2017 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці засідання, призначене на 03.07.2017 року, знято з розгляду та призначено на 03.03.2018 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді в іншому засіданні засідання, призначене на 03.03.2018 року, знято з розгляду та призначено на 16.05.2018 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді в іншому засіданні засідання, призначене на 16.05.2018 року, знято з розгляду та призначено на 20.06.2018 року. В судове засідання 20.06.2018 року сторони не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, за їх неявкою судове засідання відкладено на 26.09.2018 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному засідання, призначене на 26.09.2018 року, знято з розгляду та призначено на 06.12.2018 року. В судове засідання 06.12.2018 року сторони не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, за їх неявкою судове засідання відкладено на 10.04.2019 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному засідання, призначене на 10.04.2019 року, знято з розгляду та призначено на 12.06.2019 року. В судове засідання 12.06.2019 року сторони не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, за їх неявкою судове засідання відкладено на 29.11.2019 року. В судове засідання 29.11.2019 року сторони не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, за їх неявкою судове засідання відкладено на 28.02.2020 року. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду заяви про розгляд справи без участі позивача, у якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, пояснення на позов не подав; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 26.01.2016 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 160002 відповідно до умов якого товариство бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб: трактор «Булат 264», у власність та передати його у користування Позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до додатку 1 до цього договору вартість предмету лізингу становить 5 880,69 євро, авансовий платіж - 2 940,03 євро (50% вартості предмету лізингу); щомісячний платіж 245,03 євро; адміністративний платіж - 588,07 євро (10 % вартості предмету лізингу); комісія за передачу - 176,42 євро (3% вартості предмету лізингу). На виконання договору 26.01.2016 року [PERSON] сплатив кошти в розмірі 50 000,00 грн. Проте станом на 02.03.2016 року ТОВ «Євролізинг Україна» не виконало свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим Позивач звернувся до Відповідача з вимогою повернути сплачені ним кошти у розмірі 50 000,00 грн. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до Довідки виданої АТ КБ «Приватбанк» від 22.03.2017 року ТОВ «Євролізинг Україна» повернуло [PERSON] 19 688,76 грн.(а.с. 27) Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як визначено у ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15. За вказаних обставин суд вважає, що недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу № 160002 від 26.01.2016 року свідчить про його нікчемність. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Як встановлено судом, у договорі фінансового лізингу № 160002 від 26.01.2016 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та Законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Відповідно до п. 3.2.7 спірного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів. При цьому згідно п. 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60% авансового платежу, 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Крім того, відповідно до п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За такими зобов`язаннями відповідає продавець. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договору лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 807 ЦК України і частини 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з частиною першою статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договору лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Таким чином, аналізуючи умови договору фінансового лізингу від 26.01.2016 року № 160002, суд приходить до висновку, що вони є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже порушують принцип добросовісності, мають дисбаланс в бік прав лізингодавця (відповідача по справі), завдають збитків позивачу, оскільки внаслідок підвищення ціни предмета лізингу позивач позбавлений права на повернення вже сплачених грошових коштів. Наведене, в свою чергу, є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до частини другої наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв`язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, у той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Зважаючи на викладене, в оспорюваному договорі передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умови договору не містять, його укладено із сплатою комісії за організацію договору та закріпленням інших платежів, які не є лізинговими, умовами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За вказаних обставин суд вбачає наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу № 26.01.2016 року № 160002 року недійсним. Таким чином, договір фінансового лізингу 26.01.2016 року № 160002 підлягає визнанню недійсним, а сплачені позивачем кошти у розмірі 30 331,24 грн. на виконання договору повинні бути йому повернуті за наслідками недійсності правочину. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено у ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач був звільнений від сплати судового збору в розмірі 1 280 грн. 00 коп. (640 грн. 00 коп. - немайнова вимога та 640 грн. 00 коп. - майнова вимога) за подання позову до суду. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягають стягненню 1 280 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved