Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

У жовтні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся з позовом, уточненим під час розгляду справи, до відповідача ПАТ «КБ «Актив-Банк», в якому просив стягнути з ПАТ «КБ «Актив-Банк» 113 156, 74 грн., з яких 28 652,53 грн. - заборгованість із заробітної плати, 84 504,21 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також 100 000 грн. - на відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що з 19 березня 2013 року працював у відповідача і був звільнений з 22 вересня 2014 року за згодою сторін, проте після звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку. Відсутність коштів у відповідача не є підставою для звільнення його від відповідальності у вигляді середнього заробітку за час невиплати зарплати. Невиплата заробітної плати призвела до заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в сумі 100 тис.грн. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року, позов задоволено частково, а саме: стягнено з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 28 652,53 грн., у іншій частині позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 р. за касаційною скаргою позивача вищевказане заочне рішення та ухвала апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано з направленням справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а в іншій частині заочне рішення рійного суду та ухвалу апеляційного суду залишено без змін. В квітні 2017 р. представником відповідача були подані заперечення, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що з 24.12.2014 р. на підставі рішення № 158 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «Актив-Банк», а тому вини відповідача у несвоєчасно розрахунку немає. Середній заробіток є відшкодуванням збитків (фінансовими санкціями), отже, в силу вимог ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації нарахування середнього заробітку не здійснюється. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.11.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позові. Пояснив, що розмір моральної шкоди є співмірним до суми заборгованості по зарплаті з середнім заробітком за час затримки розрахунку. Додав, що середній заробіток він просить стягнути з 22.09.2014 р. по 02.02.2015 р. (день виплаті), до звільнення мав 5-денну робочий тиждень. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону, про причину неявки до суду не повідомлено. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з 19 березня 2013 року [PERSON] працював у ПАТ «КБ «Актив-Банк» та був звільнений за угодою сторін з 22 вересня 2014 року. Згідно з довідкою відповідача №7578/16-1 від 31.12.2014 р., станом на 31 грудня 2014 року [PERSON] нараховано, але не виплачено заробітна плата в розмірі 28 652,53 грн. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено та це не заперечується відповідачем, що суми, належні позивачу при звільненні, не були виплачені йому у день звільнення. Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу 02.02.2015 р. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Як вбачається з наданих документів, починаючи з 03.09.2014 р., на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.09.2014 р. № 79 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Актив-Банк» у відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23.12.2014 р. № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 грудня 2014 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» строком на 1 рік з 24 грудня 2014 року по 23 грудня 2015 року включно. Перевіряючи заперечення відповідача про відсутність фінансової можливості для виплати позивачу всіх сум, що належали йому, в день звільнення, суд виходить з такого. За положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (п. 1 ч. 5 цього Закону). Згідно з ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, в тому числі, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку, виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров`я або смертю, тощо. Вказаним Законом не передбачено припинення виконання банком грошових вимог щодо заробітної плати, які виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Встановлено, що процедура ліквідації ПАТ КБ «Актив-банк» на час звільнення позивача не була закінчена, рішення про відкликання банківської ліцензії прийнято не було. Заперечуючи проти позову, уповноважена особа Фонду посилалась на відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку через початок ліквідаційної процедури. Отже, суд не погоджується із запереченнями відповідача і не приймає їх до уваги в цій частині. Проте передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, та визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні і факт проведення з ним остаточного розрахунку При цьому виконання вказаного обов`язку не пов`язано із обмеженнями, передбаченими призначенням уповноваженої особи Фонду у зв`язку із проведенням процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації, а запровадження тимчасової адміністрації не свідчить про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 18 березня 2015 року, з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь [PERSON] стягнуто нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату, в розмірі 28 652,53 грн. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпПУкраїни, а саме: виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. На час розгляду справи, відповідач не виключений з ЄДРПОУ. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з наданої відповідачем позивачу довідки від 22.09.2014 р. про середню заробітну плату, середньоденна заробітна плата позивач становить 635,37 грн. Згідно матеріалів справи, до суду з даними вимогами позивач звернувся у встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України 3-місячний строк. Кількість робочих днів за час затримки розрахунку, за який просить стягнути позивач (22.09.2014 р. - 02.02.2015 р.), беручи до уваги його 5-денний робочий тиждень, становить 94 дні (вересень 2014 р. - 7, жовтень 2014 р. - 23, листопад 2014 р. - 20, грудень 2014 р. - 23, січень 2015 р. - 2-, лютий 2015 р. - 1) Отже, з відповідача на користь позивача за період за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 59 721,96 грн. (635,37 х 94). Таким чином, позовні вимоги позивача в цій частині є обгрунтованими та заснованими на законі, але з урахуванням суми, яка підлягає до стягнення, підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктами п.п.3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як випливає із ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На відміну від ст.57 ч.2 ЦПК України (2004 р.), що діяла на час звернення позивача до суду та передбачала пояснення сторін як джерело доказів, ст.76 ч.2 ЦПК України джерелом доказів є: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Суд не приймає до уваги надані позивачем висновки лікаря-ревматолога від 09.11.2013 р. та 07.06.2014 р., оскільки вони видані до звільнення позивача з роботи, а тому є неналежними, оскільки не стосуються предмета доказування. На підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди позивачем не надано інших доказів, а відтак суд доходить висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині, оскільки вони є безпідставними та не підтвердженими в ході судового розгляду. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов исновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням суми задоволених вимог, враховуючи мінімальний розмір судового збору, що діяв на час звернення до суду (243,6 грн.) позивача, який на підставі ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду), був звільнений від сплати судового збору, стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в розмірі 597,22 грн. (1% від суми задоволених вимог). На підставі викладеного, ст.ст.47, 116-117, 231, 233 КЗпП України,

Outcome: partial