Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, викладену у листі відповідача Генеральної прокуратури України від 03.03.2014 року за підписом виконуючого обов'язки Генерального прокурора України [PERSON] на ім'я Прем'єр-міністра Канади [PERSON] наступного змісту: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями. (…) [PERSON], [INFO], колишній Радник Президента України; (…) У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України. (...)», та зобов'язати відповідача з метою спростування недостовірної інформації направити лист в Офіс Прем'єр-міністра Канади, в якому повідомити про прийняте у цій справі судове рішення з викладенням його резолютивної частини протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання таким рішенням законної сили. Позов обґрунтовано тим, що поширена відповідачем у зазначеному листі інформація є негативною, такою, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, враження про позивача як про злочинця, у зв'язку з причетністю до вчинення злочинів, а також до привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України, порушує принцип презумпції невинуватості та є такою, що підлягає спростуванню. Також в позові зазначено про те, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року по справі № 757/23766/14-ц, яке набрало законної сили 26 березня 2015 року, визнана недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформація наступного змісту: «У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України» стосовно [PERSON], [INFO], колишній Радник Президента України …» В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення, посилаючись на викладені в позові обставини, просили позов задовольнити. Представник відповідача Генеральної прокуратури України [PERSON] позов не визнала, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник стверджує, що інформація, викладена у листі, відповідає фабулам витягів з кримінальних проваджень, що містяться у Єдиному реєстрі досудових розслідувань. І не містить будь-яких безпосередніх посилань, що саме позивачем вчинено злочини, а також про його причетність до привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України. Вказаний лист був направлений на ім'я Прем'єр-міністра Канади [PERSON] з метою доведення відомостей до громадськості чи окремим громадянам в межах здійснення відповідних заходів уповноваженими на це органами чи посадовими особами. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, вважаючи можливими розгляд у відсутність позивача, за участю його уповноважених представників, у відсутність третьої особи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Статями 3, 28 Конституції України честь і гідність людини визнано найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», далі постанова Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009, зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Судом встановлено, що не заперечував представник відповідача, що на ім'я [PERSON], який на той час обіймав посаду Прем'єр-міністра Канади, був направлений лист Генеральної прокуратури України від 03.03.2014 року за підписом в.о. Генерального прокурора України [PERSON], у якому міститься інформація наступного змісту: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями. (…) [PERSON], [INFO], колишній Радник Президента України; (…) У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України. (...)» Обставини поширення вищезазначеної інформації про Позивача у листі на ім'я [PERSON] не заперечуються представником відповідача та підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими письмовими доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що надіслання Генеральною прокуратурою України спірного листа від 03.03.2014 є поширенням інформації про позивача. Виходячи зі змісту положень ст.1, пп. 5, 10 ч.1 ст.3 КПК України досудове розслідування як складова кримінального провадження здійснюється на території України лише згідно з кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України. Правовий зв'язок конкретної особи із досудовим розслідуванням можливий лише шляхом набуття нею конкретного правового статусу, передбаченого КПК України. Відповідно до пп.19, 25 ч.1 ст.3 КПК України учасниками кримінального провадження зі сторони захисту є підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники. Так, відповідно до ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Відповідно до ч.2 ст.42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду. Відповідно до ч.2 ст.43 КПК України встановлено, що засудженим є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Відповідно до ст.ст.484, 503 КПК України особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування - особа, щодо якої здійснюється кримінальне провадження з приводу вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності, або особа, щодо якої здійснюється кримінальне провадження з приводу вчинення злочину у стані осудності, але яка після цього захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку, або особа, щодо якої здійснюється кримінальне провадження у зв'язку з вчиненням суспільно-небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, яка досягла одинадцятирічного віку, але не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Таким чином, конкретна особа бере участь у кримінальному провадженні, зокрема, на стороні захисту, виключно після набуття певного процесуального статусу, види та перелік яких чітко визначені КПК України і є вичерпними. КПК України не передбачено участі цієї особи у кримінальному провадженні та її процесуального статусу перед або до повідомлення цій особі про підозру у вчиненні злочину, які б підтверджували її правовий зв'язок з досудовим розслідуванням саме як особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується у конкретному кримінальному провадженні. Виходячи з положень КПК України та конституційного принципу презумпції невинуватості, до набуття одного з вищевказаних процесуальних статусів відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, причетна чи має інше правове відношення до вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується у конкретному кримінальному провадженні. Як вбачається з наданого відповідачем витягу з ЄРДР за №42014000000000037, на час направлення Генеральною прокуратурою України спірного листа від 03.03.2014 правоохоронними органами, в тому числі і Генеральною Прокуратурою України, не здійснювалось досудове розслідування кримінальних правопорушень за фактами привласнення значних сум державних активів та їх подальшого протиправного переведення за межі України щодо позивача [PERSON]. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] по даний час правоохоронними органами не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за фактами привласнення значних сум державних активів та їх подальшому протиправному переведенні за межі України, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами: листом Генеральної прокуратури України від 29 березня 2014 року, у якому зазначається, що відносно [PERSON] не розслідуються кримінальні правопорушення, у яких йому повідомлено про підозру, та у розшук останнього не оголошено, а також відповідями прокуратури м. Києва від 17 квітня 2014 року, СУ ГУ МВС України у м. Києві від 11 квітня 2014 року та СВ ГУ СБУ від 16 квітня 2014 року про відсутність кримінальних проваджень щодо [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що позивач не відноситься ні до сторін кримінального провадження, ні до інших учасників кримінального провадження за фактами привласнення значних сум державних активів та їх подальшому протиправному переведенні за межі України. Приймаючи до уваги характер використаних у спірному листі від 03.03.2014 мовних засобів, зокрема, використання тверджень: «розпочато ряд кримінальних проваджень…., вчинених зазначеними… високопосадовцями..», «у ході розслідування встановлено факти привласнення значних сум…та їх подальше протиправне переведення…», суд вважає, що спірна інформація, поширена відповідачем у листі, є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями, критикою. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що представником відповідача під час судового розгляду не доведено того, що викладена і поширена у спірному листі Генеральної прокуратури України від 03.03.2014 інформація щодо позивача є достовірною, а позивач, в свою чергу, довів, що поширена відповідачем у спірному листі інформація щодо нього не відповідала дійсності та її неправдивість, а тому суд на підставі ст.277 ЦК України визнає поширену відповідачем інформацію щодо позивача недостовірною. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості до суб'єктів, які його порушують, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа «Аллене Де Рібемон проти Франції» (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п.33, п.38, п.41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування у кримінальній справі, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположених свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа «Аллене Де Рібемон проти Франції» (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Тому при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactarasv. Lithuania) від 24 листопада 2000 року, пп. 41, 43). Так, зазначене після абзацу: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями. (…)» у переліку таких високопосадовців вказані дані Позивача: «[PERSON], [INFO], колишній Радник Президента України; (…), а після зазначення даних Позивача вказано, що: «У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України», стверджує про наявність даних про вчинення позивачем злочинів, про наявність зв'язку позивача з досудовим розслідуванням та наявність підозри про вчинення позивачем кримінального правопорушення, що не знайшло свого підтвердження протягом судового розгляду. Таким чином, поширена відповідачем інформація наступного змісту: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями (…) [PERSON], [INFO], колишній Радник Президента України; (…). У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України. (...)», порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, і фактично є твердженням про його причетність до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про позивача як про особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення. Доводи представників відповідача про те, що позивачем не надано жодних доказів порушення Генеральною прокуратурою його немайнових прав, як то повагу до його честі, гідності та недоторканості ділової репутації, оскільки зазначений лист не містить вказівки, що позивач причетний до привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України, що не надано доказів про зниження власної самооцінки позивача, є необґрунтованими, оскільки, зміст поширеної відповідачем інформації є негативним, вказує на суспільну-небезпечність діяльності позивача, створює уявлення про нього, як особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. При вирішенні даної справи суд не враховує встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2014 у справі № 757/23766/14-ц обставини, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 по справі № 6-149091ск15 прийнято відмову від позову [PERSON] до Генеральної прокуратури України, третьої особи - [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації; скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2014 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015, а провадження у справі закрито. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до норм ч.7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Виходячи з вищевикладеного, з метою сприяння найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача Генеральної прокуратури України з метою спростування недостовірної інформації направити лист в Офіс Прем'єр-міністра Канади, в якому повідомити про прийняте у цій справі судове рішення з викладенням його резолютивної частини протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання таким рішенням законної сили. Відтак, позов підлягає задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 280 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved