Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, в якому просила зняти арешт з рухомого майна - легкового автомобіля Skoda Fabia 1,4 Кузов [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який належать на праві власності [PERSON] , що накладений 03.02.2003 року, вхідний № 769, на підставі постанови № 0 від 28.01.2003 року, винесеної державним виконавцем державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Кієнко, виключивши даний арешт з державного реєстру обтяжень рухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою № 0 від 28.01.2003 року, реєстраційний номер обтяження 769 від 03.02.2003 року, державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Кієнко, накладено арешт на рухоме майно - легковий автомобіль Skoda Fabia 1,4 Кузов [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який належить їй на праві власності. Нею неодноразово до відповідача було направлено листи про причини та підстави відкриття та наявність виконавчих проваджень, стану виконавчого провадження, в ході якого була винесена вищезазначена постанова, а у разі його закриття - визначення підстав даних дій та з вимогами надати копії відповідних постанов, а також просила зазначити сторони виконавчих проваджень, судові рішення на підставі, яких були видані виконавчі листи. Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві надав відповідь про відсутність будь-яких виконавчих проваджень щодо неї на даний час та період існування баз даних, а також відсутність будь-яких документів щодо вищезазначеної постанови. Вимоги про зняття арешту відповідачем були проігноровані. Указане обмежує можливості володіння, користування і розпорядження майном позивача. 02.11.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач відзив не подав. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є власником легкового автомобіля Skoda Fabia 1,4 Кузов [NUMBER] , державний номер [NUMBER] (а.с.7-8). Згідно листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 28.09.2020 року №161593, на виконанні у Відділі не перебувають та не перебували будь-які виконавчі провадження, за якими боржником є [PERSON] . Згідно листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.08.2020 року №147032, згідно даних АСВП та даних, за якими боржником є [PERSON] , інн [NUMBER] , у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчих проваджень не перебуває та не перебувало. Згідно листа Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у м. Києві №8041 від 22.12.2020 року №31/26396, згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль Skoda Fabia 1,4 Кузов [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який зареєстрований станом на 27.10.2020 року за громадянкою [PERSON] , адреса: [ADDRESS] , перебуває під арештом ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві, постанова № 0 від 28.01.2003, виконавець Кієнко . Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами ч.1 та п.3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999, чинній на час проведення виконавчих дій) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999, чинній на час проведення виконавчих дій) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Таким чином, виходячи вищенаведених вимог законодавства, а також враховуючи встановлені обставини справи, державний виконавець, яким була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, повинен був скасувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, а саме: зняти арешт та заборону на відчуження всього нерухомого майна, що належить позивачу, чого, як встановлено в судовому засіданні, державним виконавцем зроблено не було. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено вимогами ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній нас час звернення позивача до суду з вказаним позовом), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є найбільш ефективним та сприятиме захисту порушених прав позивача, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved