Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який у подальшому уточнила, посилаючись на те, що на підставі ордеру на отримання секції в гуртожитку від 18.09.2001 проживає з сином [PERSON] у житловому приміщенні гуртожитку за [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26.09.2013 № 99, [PERSON] та [PERSON] передано безоплатно у приватну власність (приватизувати) з оформленням права приватної власності жиле приміщення [ADDRESS] в рівних частках. Отже, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.10.2013, [PERSON] та [PERSON] вказане житлове приміщення належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах кожному. Однак, у зазначеному житловому приміщенні крім них, зареєстрована також відповідачка [PERSON] , про що вони дізнались в 2016 році при отриманні довідки у КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради про склад сім`ї. Стверджує, що відповідач ніколи не проживала в їх кімнаті, а після приватизації в їх житловому приміщенні та не проживає в даний час, не є членом їх сім`ї, договору найму житла з нею не укладали. Відповідач знятися з реєстрації у даному житловому приміщенні добровільно не бажає. А тому, посилаючись на ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . 05.11.2018 за ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області зазначену цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06.12.2018 за клопотанням позивача до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] . Також, згідно з поданої 15 січня 2019 року зустрічної позовної заяви, яка 16.01.2019 була уточнена, [PERSON] просить визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на жиле двокімнатне приміщення [ADDRESS] , яке видане на підставі рішення органу приватизації № 99 від 26.09.2013. В обґрунтування даного позову, [PERSON] посилається на те, що на момент постановлення рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 99 від 26.09.2013, в період з 26.11.1993 по даний час вона також зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Вважає, що оскільки вона не повідомлялася про вказане рішення, та будь-якої згоди на приватизацію для позивачів не надавала, тому дії Ізяславської міської ради щодо приватизації спірного житлового приміщення є незаконними і направлені на незаконне позбавлення її житла. Зазначає, що 26.11.1993 за угодою з профспілковим комітетом та дирекцією заводу «Харчомаш» їй було надано право на поселення в приміщення [NUMBER] гуртожитку та реєстрацію місця проживання, про що також був зроблений відповідний запис у книзі обліку мешканців гуртожитку. Таким чином, між ними фактично був укладений договір найму (оренди) житла. В подальшому, після ліквідації заводу «Харчомаш» у зв`язку із банкрутством, гуртожиток був переданий у комунальну власність Ізяславської міської ради, яка самовільно передала житло іншій особі. Також вказує на те, що у 1993 році одружилася із [PERSON] , з яким разом із двома неповнолітніми дітьми проживали у кімнаті [ADDRESS] , та в цей період відповідач самовільно одноосібно захопила дві кімнати №39 даного гуртожитку, без її відома та згоди приватизувати приміщення, не маючи на це належних прав. За вказаних обставин вважає, що відповідачем було порушено норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Наказу Міністерства з питань ЖКГ України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян». Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16.01.2019 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Ізяславської міської ради, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жиле приміщення прийнято до провадження, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі та просять його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили з підстав викладених у письмовому відзиві. Також просять застосувати строк позовної давності до зустрічних вимог [PERSON] до [PERSON] , Ізяславської міської ради, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жиле приміщення. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та день розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Направила на адресу суду письмовий відзив. Представник відповідача Ізяславської міської ради за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення даного позову, та пояснила, що на час надання дозволу на приватизацію спірного приміщення для [PERSON] та [PERSON] , відповідно до інформації КП «Жилосервіс» крім сім`ї [PERSON] , інші особи у житловому приміщенні [ADDRESS] не проживали, тому на підставі діючого на той час законодавства рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26.09.2013 № 99 є законним. В зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав, просить його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив з огляду на його безпідставність. З`ясувавши позицію учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно ордеру заводу «Харчомаш» про отримання секції у гуртожитку від 18.09.2001, [PERSON] як такій, що працює на даному заводі було виділено кімнату [ADDRESS] . Разом з нею проживав та проживає її син [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.03.2010, житловий будинок (гуртожиток), за адресою: [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Ізяслав в особі Ізяславської міської ради, форма власності комунальна. Рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26 вересня 2013 року № 99, [PERSON] та [PERSON] передано безоплатно у приватну власність (приватизувати) з оформленням права приватної власності жиле приміщення [ADDRESS] в рівних частках. Вказане рішення ґрунтувалося на підставі довідки КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради від 01.08.2013 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (будинку) та займані ними приміщення за адресою: [ADDRESS] , з якої вбачається, що за даною адресою лише проживали [PERSON] - наймач, та [PERSON] - син. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.10.2013, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності по Ѕ частці жиле приміщення двокімнатне [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до довідок про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.03.2016 № 1349 та від 03.09.2018 № 4274, повідомлення № 1579 30.10.2018, інформації на запит суду від 30.11.2018, виданих відділом реєстрації місця проживання Ізяславської міської ради, в жилому приміщені [ADDRESS] , окрім позивача та її сина, також зареєстрована відповідач [PERSON] - не родич. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які являються жителями гуртожитку по [ADDRESS] , суду показали, що [PERSON] з дня її проживання у даному гуртожитку постійно проживає у житловому приміщенні [NUMBER] , та ніколи не проживала у кімнаті [NUMBER]. Вказане також і не оспорюється [PERSON] згідно її письмового відзиву та обставин викладених нею у зустрічному позові. Також даний факт підтверджується оглянутою цивільною справою Ізяславського районного суду № 675/1143/13-ц, згідно якої [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] , Ізяславської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням [ADDRESS] . По результатам розгляду даної справи, рішенням Ізяславського районного суду від 20.12.2013 року та матеріалів доданих до позовної заяви, було встановлено, що [PERSON] з 1993 року постійно проживала у житловому приміщенні [ADDRESS] . Крім того, відповідно до договорів: - про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; - про користування електричною енергією; - про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, абонентських книг, та ряду квитанцій за сплату вказаних послуг, витрати на утримання спірного житлового приміщення несла лише [PERSON] , з якою і укладені дані договори. Вказане свідчить про відсутність прав як наймача даного приміщення зі сторони [PERSON] . Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом. Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року. За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою. Відповідно статті 128 ЖК Української РСР, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК Української РСР). Відтак, право на проживання у гуртожитку виникає лише за умови отримання ордеру на зайняття певного житлового приміщення в гуртожитку у встановленому законодавством порядку. За системним аналізом зазначених норм матеріального права право, на проживання у кімнатах або на койко-місцях у гуртожитку виникає за умови отримання житлової площі у відповідності до законодавства, поселення на цій житловій площі з наступною реєстрації місця проживання. При цьому місце реєстрації не є визначальним при з`ясування наявності у особи права проживання на певній житловій площі, однак реєстрація особи у певному приміщенні свідчить про наявність певного права особи на це приміщення. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16). Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу. З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідач [PERSON] ніколи не вселялась та не проживала, у жилому приміщені [ADDRESS] , яке на даний час належить на праві спільної часткової власності для [PERSON] та її сину [PERSON] , та реєстрація відповідача чинить для них перешкоди у користуванні своєю власністю, зокрема неможливістю оформити субсидію, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування її власністю. Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у житловому приміщенні, яка належить на праві власності сім`ї [PERSON] , порушує право останніх вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , слід вказати наступне. Як зазначалося вище, правомірність винесення рішення виконавчим комітетом Ізяславської міської ради від 26 вересня 2013 року № 99, щодо передачі у приватну власність для [PERSON] та [PERSON] жилого приміщення [NUMBER] у м. Ізяслав в рівних частках, ґрунтувалося на довідці КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради від 01.08.2013 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (будинку) та займані ними приміщення за адресою: [ADDRESS] , з якої вбачається, що за даною адресою лише проживали [PERSON] - наймач, та [PERSON] - син. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (в редакції яка діяла на час винесення спірного рішення), сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Із вказаного слідує, що КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради 01.08.2013 було видано довідку про склад сім`ї на підставі поквартирної картки по особам, які фактично проживають у гуртожитку. Згідно поквартирних карток, які наявні в матеріалах цивільної справи № 1143/13-ц, вбачається, що станом на 2013 рік винаймачем: кв. [ADDRESS] , являється [PERSON] , яка проживає із сином [PERSON] ; - [ADDRESS] , являється [PERSON] , який проживає з дружиною [PERSON] , сином [PERSON] , дочкою [PERSON] . Тобто, КП «Житлосервіс» надавалася інформація по особам, які фактично проживали у кімнатах гуртожитку, що по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст.ст.79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. В свою чергу [PERSON] жодним чином не підтверджено належними доказами її посилання у зустрічному позові, щодо правомірності реєстрації у житловому приміщенні [ADDRESS] , хоча судом надавалася їй така можливість шляхом неодноразового направлення на її адресу відповідних повідомлень про надання суду угоди з профспілковим комітетом та дирекцією заводу «Харчомаш» від 26.11.1993, яка зазначена у позові. Крім того, правомірність проживання [PERSON] та її сина [PERSON] підтверджується ордером про виділення першій спірної кімнати ще у 2001 році, що узгоджується із нормами житлового та цивільного законодавства вказаного вище. Враховуючи вищенаведене, позивачем за зустрічним позовом не надано суду достовірних та достатніх доказів того, що Ізяславською міською радою незаконно надавався дозвіл для [PERSON] на приватизацію спірного житлового приміщення, а тому в позові слід відмовити. Разом з тим, посилання відповідача за зустрічним позовом про необхідність відмови позивачу в позові у зв`язку з пропуском нею строку звернення до суду, то такі суд до уваги не приймає з наступних підстав. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже з викладеного слідує, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з закінченням строків позовної давності, може бути ухвалено судом лише у випадку доведеності вимог позивача та відсутності причин для його поновлення. Враховуючи те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , застосування судом наслідків спливу позовної давності не ґрунтуються на законі. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. за первісним позовом відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved