Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є співвласником вищевказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В казаному будинку також зареєстрований відповідач, проте з 1993 року він в ньому не проживає, не оплачує комунальні послуги та не бере участі в його утриманні. Після повернення з Німеччини в 1997 році проживає в інших житлових помешканнях, відповідно не допомагає вести господарство, а його реєстрація в будинку не дозволяє розпоряджатися ним позивачу на власний розсуд та значно обмежує законні права останнього. Позивач вважає, що наведені обставини є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 09.06.2020 на 14:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву на позов не надав, причини неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Третя особа надав до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.12.2006, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Воробйовою Т.А., позивачу належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка від 09.12.2019 №192206956, право власності на іншу Ѕ частку вказаного житлового будинку належить [PERSON] . Відповідно до відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської №19.01-27/А-153/19 від 23.07.2019 підтверджується, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою з 18.09.1985. Актом про не проживання від 03.10.2019, засвідченим сусідами [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 1997 року, його особисті речі в будинку відсутні, ніяких зв`язків з будинком він не підтримує. Крім того, зі змісту доданого до позовної копії рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.08.2004 по цивільні справі №2-2392/04 слідує, що [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку з 1993 року, з моменту його виїзду до Німеччини, а після повернення в 1997 року проживає в інших житлових приміщеннях. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як співвласник житлового будинку позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою його нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved