Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Арбузинської ВК-83 та УДПС України в Миколаївській області пославшись на те, що з 14 лютого 2012 року він працював в Арбузинській ВК-83 начальником медичної частини. Згідно наказу №22 о\\с від 03 травня 2012 року в цій же колонії працював на посаді лікаря -терапевта на 0,5 ставки. Наказом №44 по Арбузинській ВК-83 від 01 квітня 2016 року та наказом №41 від 01 квітня 2016 року по УДПС України в Миколаївській області [PERSON] був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин (відсутність на роботі більше 3-х годин). Вважає, що вищезазначені накази є незаконними, так як прогулу не скоював, а обставини, викладені в актах про його відсутність на робочому місці більше 3-х годин є недостовірними, оскільки через специфіку займаної посади він об'єктивно не мав можливості постійно перебувати на відведеному йому робочому місці. Відповідачі не відібрали в нього пояснень щодо відсутності на роботі, як передбачено КЗпП України, не ознайомили з результатами службової перевірки. Засідання профспілкової організації відбулося без його участі, так як його не запрошували. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що зазначеними діями відповідачів йому було заподіяно моральну шкоду, позивач просив визнати накази про його звільнення незаконними, поновити його на роботі, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2014 року та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. з кожного відповідача. В судовому засіданні позивач подав заяву про залишення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди без розгляду. Крім того, позивач пояснив, що відсутній він був на робочому місці з поважної причини у зв'язку із хворобою його неповнолітньої доньки, тому він вимушений був терміново залишити роботу, виїхати з смт. Костянтинівки в м. Первомайськ, де проживає він з своєю сім'єю, і доставити її в лікарню для консультації. Свою відсутність на робочому місці в час зазначений в актах підтвердив, але вважає, що прогул був допущений з поважних причин. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі зазначали, що звільнення позивача з займаних посад є законним, поскільки він був відсутній на робочому місці без поважних причин більше 3-х годин. Також відповідачами заперечувалось твердження позивача, що адміністрацією не пропонувалося надати йому пояснення щодо відсутності на роботі 25.03.2016 року з 13:50 по 17:00 год. та з 08:00 до 09:30 год. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Так, судом встановлено, що позивач з 14.02.2012 року перебував на посаді начальника медичної частини - лікаря Арбузинської ВК-83 відповідно до наказу №4 від 13 лютого 2012 року Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області. Відповідно до наказу №22 від 03.05.2012 року по Арбузинській ВК-83 його було призначено лікарем - терапевтом Арбузинської виправної колонії на 0,5 ставки. 25 березня 2016 року з 08:00 до 09:30 та з 13:50 до 17:00 позивач був відсутній на роботі. Про відсутність позивача на робочому місці відповідачем складено акти від 25.03.2016 року та про відмову від дачі пояснень від 29.03.2016 року (а.с. 43, 45). 31.03.2016 року проведено засідання профкому Арбузинської ВК-83 за поданням начальника колонії про звільнення позивача за прогули, на якому останній присутнім не був, пояснивши,що його не було повідомлено про час, день і місце проведення засідання. На даному засіданні профком надав згоду на звільнення [PERSON] з роботи за прогул 25.03.2016 року більше 3-х годин(а.с. 50). Наказом №44 о/с від 01.04.2016 року по Арбузинські ВК-83 [PERSON] звільнено з посади лікаря - терапевта на 0,5 ставки за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказом № 41 о/с від 01.04.2016 року по УДПС України в Миколаївській області [PERSON]. звільнено з посади начальника медичної частини Арбузинської ВК-83 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поскільки згода профсоюзного органу на звільнення [PERSON]. давалась на прохання службової особи, начальника Арбузинської ВК-83, який не наділений правом прийняття і звільнення [PERSON] з посади начальника медичної частини і останній не мав відповідного доручення правомочної особи, начальника Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області, то суд відповідно до ст.. 43 КЗпП України, звернувся до профспілкового органу Арбузинської ВК-83 щодо вирішення питання про надання згоди на звільнення [PERSON], начальника медичної частини - лікаря Арбузинської ВК-83 за прогул (відсутність на робочому місці більше 3-х годин) 25.03.2016 року. Рішенням первинної профспілкової організації Арбузинської ВК-83 від 18.07.2016 року було надано згоду на звільнення [PERSON], начальника медичної частини - лікаря Арбузинської ВК - 83 за прогул (відсутність нар робочому місці більше 3 -х годин) 25.03.2016 року. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору може бути прогул без поважних причин, яким є в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого часу. Відповідно до роз'яснень викладених у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого часу (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того або унеможливлювати порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності . Обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Визначальним фактом для вирішення питання про законність звільнення з роботи є з'ясування причин його відсутності на роботі. Обґрунтовуючи свою відсутність на роботі більше трьох годин 25.03.2016 року позивач зазначав, що у зв'язку із захворюванням його неповнолітньої доньки [PERSON] він звертався до дитячого лікаря - хірурга Первомайської центральної районної лікарні, що підтверджується довідкою лікаря від 25.03.2016 року. Допитаний судом в якості свідка лікар [PERSON] підтвердив, що дійсно 25.03.2016 року на прийомі в поліклінічному відділенні Первомайської центральної районної лікарні, в другій половині дня, з неповнолітньою донькою перебував [PERSON] . Він запам'ятав, що дитина була в супроводі батька, так як останній повідомив йому, що він лікар - терапевт і працює в колонії. В цей же день на імя доньки була видана в лікарні довідка про відвідування лікаря. На підтвердження своїх свідчень, свідок надав суду журнал прийому дитячого хірурга за 2016 рік, в якому відображено, що 25.03.2016 року під №11 на прийомі була записана [PERSON], та зазначено попередній діагноз. Такий же запис зроблено в медичній картці на ім'я [PERSON], яка була надана суду позивачем для дослідження. Свідок також пояснив, що в журналі час прийому не передбачено зазначати, але в той день [PERSON] була останнім пацієнтом по запису, тому орієнтовано на прийомі позивач з донькою були близько 15:00 год. Його робочий час з 09:00 до 15:20 год. Суд вважає, що показання свідка можуть бути прийняті судом до уваги, поскільки він не є зацікавленою особою, його пояснення знайшли підтвердження в інших письмових доказах, а саме журналі прийому дитячого хірурга, в якому фіксують записи лікарі прийому хворих, медичній карткі. Доказів, які б свідчили, що свідок зацікавлена особа в даній справі, судом не встановлено. Тому в суда немає підстав ставити під сумнів показання свідка. З урахуванням наведеного, суд вирішуючи питання про поважність причини відсутності на роботі працівника звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України враховує докази передбачені ст.. 57 ЦПК України. Відповідно до положень ст.. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Чинне законодавство не містить вказівки про певні засоби доказування, виключно якими сторона має довести свою відсутність на роботі з поважних причин. Викладене свідчить, що позивачем доведено факт відсутності на робочому місці з поважних причин на підставі зазначених вище доказів. Судом допитані свідки [PERSON], [PERSON], які підписали акт від 29.03.2016 року про відмову позивача надати пояснення щодо прогулу. За свідченнями [PERSON] в суді встановлено, що в її присутності [PERSON] не відмовлявся від пояснень. [PERSON] пояснила, що чула відмову позивача надати пояснення ніби - то у відділі кадрів. Безпосередньо вона не чула від [PERSON] відмову і назвати, коли відбулась розмова у відділі кадрів не змогла. Позивач в суді та в позовній заяві вказував, що письмові пояснення щодо відсутності на роботі 25.03.2016 року в часи зазначені в акті адміністрацією в нього не відбиралися, а наданий суду акт від 29.03.2016 року про відмову надати письмове пояснення не відповідає дійсності. Інші особи, які підписали акт в судове засідання не з'явились. Відповідач надав суду копії наказів про знаходження їх у відпустках. Суд дійшов висновку, що відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів , які б спростували доводи позивача, що письмове пояснення щодо відсутності його на роботі в часи зазначені в акті від 25.03.2016 року він надати відмовився. Стосовно ж твердження відповідачів про те, що позивач безвідповідально відноситься до виконання трудових обов'язків, притягувався до дисциплінарної відповідальності, що свідчить про його несумлінне виконання трудових обов'язків, що було враховано при застосуванні до нього виду дисциплінарного стягнення, то дійсно згідно ст.. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення роботодавець серед іншого повинен врахувати попередню роботу працівника. Однак, у даному випадку зазначене відповідачем не впливає на можливість звільнення працівника, поскільки суд дійшов висновку, що прогул 25.03.2016 року з 13:40 до 17:00 год. позивачем був допущений з поважних причин. Відповідно до вимог ст.. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог п. 8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Із змісту вимог позивача вбачається, що він просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2016 року по день винесення рішення. З матеріалів справи вбачається, що позивач відпрацював перед звільненням повних два місяці в лютому та березні 2016 року, тому саме із заробітної плати за вказані місяці потрібно розраховувати середню заробітну плату. За лютий місяць заробітна плата складає - 5833,12 грн., за березень -6982,08 грн. Загальна сума заробітної плати за два місяці складає (5833,12+6982,08) 12815,20 грн. Згідно табелів обліку використаного робочого часу, наданих Арбузинською ВК-83 кількість робочих днів у лютому складає -16, в березні - 21. Всього кількість робочих днів за два місяці становить - 37. Таким чином, середньоденна заробітна плата буде становити 346,36 грн. (12815,20-загальна сума заробітної плати за два місяці :37 - кількість робочих днів за два місяці). Позивач звільнений 01.04.2016 року, час вимушеного прогулу складає 83 робочі дні (квітень -21 день, травень -19 днів, червень-19 днів, липень -22 дні, серпень -2 дні). Тому на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 28924,67 грн. (346,36 - середньоденна заробітна плата * 83 - загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно до ч. 3 ст.. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволених вимог.

Outcome: approved