Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

У жовтні 2017 року представник позивачки звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Вимоги обґрунтувала наступним. 02.03.1985 позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого народилося двоє дітей. Спільне життя між ними не склалося, відповідач у 2011 році залишив сім`ю і з того часу проживає окремо. За час перебування у шлюбі вони придбали спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , вартістю 8000000 грн; земельну ділянку площею 0,15 га, що по [ADDRESS] , вартістю 150 000 грн; автомобіль Mazda 6, 2005 року випуску, ринковою вартістю175 000 грн. Все це майно було зареєстроване на відповідача. Просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину всього вищеперерахованого майна. Ухвалою суду від 19.10.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. 11.09.2018 представником позивачки збільшено заявлені позовні вимоги, в якій уточнено площу земельної ділянки, яка підлягає поділу, просить визнати за позивачкою право власності на одну другу вищезазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,25 га. В решті позовні вимоги залишено без змін. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, подавши до суду відзив на позов, у якому зазначив наступне. Дійсно, перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі з 1985 року і на момент подачі вказаного відзиву шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду від 27.06.2018, яке ще не набрало законної сили. Вказує на те, що фактичні шлюбні відносини між ними припинилися з січня 2006 року і з того часу вони проживають окремо. Зокрема він проживає у квартирі батьків [ADDRESS] . Після переїзду до вказаного житла, вирішив покращити житлові умови і у кінці 2006 року придбав об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] за власні і запозичені кошти, які виплачував протягом 2006-2009 років. Загалом на підставі відповідного договору і додаткових угод сплатив 1 831 159,26 грн. 12.02.2010 року отримав свідоцтво на право власності на спірну квартиру. Однак проживати там не зміг через незадовільний стан будівельних робіт. Змушений був нести витрати для усунення цих недоліків. З цих підстав зазначив, що квартира є його особистою приватною власністю і тому поділу не підлягає. Також вважає спірну земельну ділянку особистою приватною власністю, оскільки вона набута ним у період шлюбу, але в межах безоплатної приватизації на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Спірний автомобіль відповідач вважає неподільною річчю і не заперечує проти його виділу позивачці із сплатою йому компенсації половини його вартості, визначеної позивачкою у позовній заяві, а саме у розмірі 87 500 грн. У жовтні 2018 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до позивачки за первісним позовом, про встановлення факту припинення шлюбних відносин з [PERSON] з 01.01.2006 та визнання квартири [ADDRESS] , особистою приватною власністю, де вказав про фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачкою ще у 2006 році. Спірну квартиру придбав за власні кошти, а також кошти, які позичив у друзів і матері, на момент купівлі квартири хоча і перебував у зареєстрованому шлюбі, але фактичні шлюбні відносини були припинені. 31.10.2018 у судовому засіданні суд прийняв зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача і позивачка підтримали позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням збільшених позовних вимог. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечили. Представник відповідача і відповідач проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також просили суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.03.1985 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.06.2018 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 210-215). Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2018 року вказане рішення суду змінено, виключено з описової та мотивувальної частини рішення висновки суду про те, що сторони не проживають однією сім`єю з 2011 року, в іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 242-244). 19.12.2006 [PERSON] та ТОВ КБ «Столиця» уклали договір № 1331031 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А відповідно до п.1.5 якого за [PERSON] було закріплено об`єкт інвестування у ЖК Оазіс - квартира [ADDRESS] (а.с. 123-125). Також був сторони підписали Графік придбання вимірних одиниць об`єкту інвестування (а.с. 126). 22.12.2009 [PERSON] прийняв від ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» спірну квартиру на підставі відповідного акта прийому-передачі, а 12.02.2010 року отримав свідоцтво про право приватної власності на це житло (а.с. 132). Крім того, [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,25 га, що у с. Сулимівка Бориспільського району Київської області на підставі державного акта ЯЕ № 575600 від 04.05.2007, що підтверджується даними головного управління держгеокадастру у Київській області (а.с. 91) та даними Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 11.09.2018 (а.с. 113). Згідно з даними бази даних АІС «Національний банк даних «Автомобіль» (а.с.87), які витребувані судом, у власності [PERSON] з 12.11.2005 перебуває автомобіль Mazda 6, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Оцінивши доводи сторін, судом встановлено, що їх позиції в даній справі пов`язані саме з моментом припинення шлюбних відносин, саме від встановлення моменту цього залежить вирішення всіх заявлених у справі вимог. Так, [PERSON] стверджував, що припинив фактичні шлюбні відносини з дружиною ще на початку 2006 року, після чого змінив місце постійного проживання з [ADDRESS] на [ADDRESS] . На даний факт вказали допитані у судовому засіданні свідки. Зокрема свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що знайомі з [PERSON] тривалий час, у 2006 році допомагали йому з переїздом на іншу квартиру, де він залишився проживати. Також зазначили, що останній позичив у них кошти, на придбання житла. Свідок [PERSON] , сусідка [PERSON] у [ADDRESS] , підтвердила факт проживання останнього за цією адресою від початку 2006 року, оскільки він допомагав їй з усуненням наслідків залиття, а інший свідок - сусід [PERSON] вказав суду, що з 2006 року бачив частіше сусіда за вказаною адресою. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з подружжям [PERSON] дуже давно. [PERSON] востаннє бачила орієнтовно в середині 90-х років. З [PERSON] вони підтримували дружні відносини і в липні 2005 року він попросив у неї в борг грошові кошти, які вона надала. Всього нею запозичено [PERSON] близько 40 000 доларів США. Він повідомляв її, що купує квартиру на Оболоні. Свідок [PERSON] суду показав, що є рідним братом відповідача [PERSON] . Підтвердив, що останній з 2006 року проживає окремо від дружини. Брат вирішив придбати квартиру, а він ( [PERSON] ) підшукував варіанти, а згодом запозичив брату 50 000 доларів США. Також йому відомо, що кошти брат запозичував у батьків та друзів. На противагу показанням свідків [PERSON] , відповідача за первісним позовом, свідки позивачки за первісним позовом надали суду інші показання, згідно яких до 2011 року сторони не припиняли вести спільне господарство, проживали разом однією сім`єю. Так, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , дочка сторін, [PERSON] , подруга позивачки за первісним позовом, [PERSON] та [PERSON] , брати позивачки, показали суду, що [PERSON] проживав з дружиною за адресою [ADDRESS] до 2011 року. Зокрема свідок [PERSON] ствердила, що часто приходить і приходила у гості до подруги [PERSON] і чітко пам`ятає, що бачила відповідача за первісним позовом у квартирі ( [ADDRESS] ) до 2011 року у домашньому одязі, він відчиняв їй двері коли приходила. Свідок [PERSON] , дочка сторін, також показала суду, що батько до 2011 року проживав з матір`ю, вони вели спільне господарство, батько давав кошти на купівлю продуктів харчування і побутових речей. У 2011 році між батьками виник конфлікт і батько переїхав до іншої квартири, з того часу там і проживає, а з 2016 року з ним проживає її брат, син сторін. Отже, показання свідків як позивача, так і відповідача є чіткими, заснованими на власних спостереженнях, але водночас є суперечливими, оскільки свідки позивача вказують на факт припинення фактичних шлюбних відносин сторін у 2011 році, а свідки відповідача - у 2006 році. Інших доказів, з яких би було можливо встановити факт припинення шлюбних відносин матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (Nadtochiy v. Ukraine, заява №7460/03, п. 26, рішення від 15.05.2008). При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що Європейський суд з прав людини у рішенні Benderskiy v. Ukraine (заява № 22750/02, рішення від 15.11.2007) при оцінці доказів застосовує «баланс ймовірностей» як стандарт доказування. При оцінці доказів суд враховує те, що 19.12.2006, під час укладення [PERSON] з ТОВ КБ «Столиця» договору № 1331031 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А, який став передумовою набуття ним права власності на спірну квартиру, його адреса у цьому договорі зазначена: [ADDRESS] , тобто адреса за якою проживав з дружиною до моменту припинення фактичних шлюбних відносин. Аналогічна адреса [PERSON] зазначена і у ряді інших документів, які він укладав протягом 2006-2009 років на виконання умов цього договору і, як наслідок, набув права приватної власності на спірну квартиру. Крім того, відповідно до п. 1.6. вказаного договору № 1331031 від 19.12.2006 довірителем ( [PERSON] ), що є фізичною особою та перебуває у зареєстрованому шлюбі, для вчинення дій, передбачених п. 1.1 цього договору (участь у фонді фінансування будівництва), подається управителю письмова заява про згоду іншого члена подружжя на укладення договору про участь у ФФБ. Справжність підпису на цій заяві повинно бути засвідчено нотаріально або уповноваженим працівником управителя, якщо заява складена та підписана заявителем у його присутності. Сама заява в матеріалах справи відсутня, однак посилання на її необхідність при укладанні договору про участь у фонді фінансування, для суду достатньо для висновку про те, що на момент укладання цього договору, відповідач [PERSON] не оспорював факту спільності набутого майна, не вжив заходів для надання цьому майну статусу особистої приватної власності і не міг не знати про те, що це майно може набути статусу спільного майна лише внаслідок факту придбання його у шлюбі. Ці письмові докази підтверджують доводи сторони позивача за первісним позовом, узгоджуються з поясненнями свідків, допитаних з її сторони. Ці докази надають суду можливість використати у даній справі баланс ймовірностей та визначити перевагу доказів сторони позивача за первісним позовом, шляхом надання оцінки не лише кількості наданих доказів, а їх якості, узгодженості та спроможності доведення фактів, на які посилаються сторони, оскільки саме її позиція щодо припинення шлюбних відносин після набуття відповідачем права власності на спірну квартиру є більш ймовірна порівняно з позицією відповідача, підтверджується зібраними у справі письмовими доказами, показаннями свідків. Будь-яких допустимих доказів щодо придбання спірної квартир за особисті кошти відповідача [PERSON] матеріали справи не містять. Показання свідків щодо запозичення коштів відповідачу є недопустимими доказами з огляду на положення ст.ст.1047, 1051 ЦК України. З цих підстав суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання квартири особистою приватною власністю [PERSON] вартиру [ADDRESS] , а також автомобіль Mazda 6, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER] суд визнає об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] суд не вбачає у задоволенні його зустрічного позову відмовляє саме з цих підстав. Щодо поділу між сторонами у рівних частинах автомобіля Mazda 6, 2005 року випуску, номерний знак ТЗ [NUMBER] суд враховує наступне. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Позивачка не погоджується на виплату відповідачу грошової компенсації його частки у спільному майні - транспортному засобі, відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду не внесла, а тому даний автомобіль слід визнати об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, який підлягає поділу у рівних частинах шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя. Щодо поділу спірної земельної ділянки площею 0,15 га, що по [ADDRESS] суд зауважує, що вона була безоплатно приватизована [PERSON] на підставі рішення Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області від 16 лютого 2005 року за № 377-19-04, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 575600 від 04.05.2007. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суду не надано доказів того, що подружжям [PERSON] для набуття у власність спірної земельної ділянки було вкладено сумісні кошти або спільна праця. Як зазначалось вище, вона набута відповідачем [PERSON] на підставі рішення Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області від 16 лютого 2005 року. Правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №570/4884/17-ц. Отже, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] і не підлягає поділу між сторонами. В цій частині первісні позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, суд вважає правильним визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль «MAZDA 6» 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] і квартиру [ADDRESS] , а також провести поділ цього майна шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на Ѕ частину кожного з зазначених об`єктів. Таким чином, первісні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, в обсязі та за підстав, що зазначені вище. Сторони є потерпілими внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії, у зв`язку з чим звільнені від сплати судового збору, а тому у відповідності до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати в даній справі компенсуються за рахунок держави.

Outcome: partial