Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

\~ У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого надалі збільшив. Вказав, що на підставі рішення суду від 18.05.2006 року є власником житлового будинку по вул. Зустрічна, 29А в м. Миколаєві. З відповідачкою він перебував у шлюбі, який було розірвано у 1999 році. Мають малолітнього сина [INFO]. З його дозволу відповідачка із сином вселилися до зазначеного будинку, але відповідачка не допускає його до будинку, що утискує його права власника, у тому числі на розпорядження будинком. Оскільки відповідачка має у власності інше житло, то усунути перешкоди у користуванні власним житлом просив шляхом виселення її з сином без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити, а представник відповідача просила позов залишити без задоволення. Дослідивши надані докази, суд встановив такі обставини. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.05.2006 року був визнаний недійсним біржовий договір від 4.03.2000 року купівлі-продажу житлового будинку по вул. Зустрічній, 29А в м. Миколаєві з поверненням продавцю позивачу [PERSON] в порядку реституції право власності на даний житловий будинок. В даному будинку згідно копі паспорту позивач має зареєстроване місце проживання з 1996 року. Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою зареєстроване 4.11.1999 року. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], який зареєстрований у спірному будинку в 2006 року відповідно до копії будинкової книги. Відповідачка немає в спірному будинку зареєстрованого місця проживання. Відповідачка вселилася та проживає з сином в спірному будинку з дозволу позивача. Доводи позову, що відповідачка не є на час розгляду справи членом сімї позивача (є колишнім членом його сімї), а власникові будинку ставляться перешкоди у його користуванні відповідачкою не спростовані. Формалізований термін «житловий сервітут» законом не визначений, але за змістом ст. 403 ЦК України воно полягає у речовому праві користування чужим житлом. Відповідно до змісту ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема у випадку припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідачка на час предявлення позову до суду не мала сімейних відносин з позивачем, тобто не була членом його сімї. Отже, з припиненням членства в сімї відповідачка втрачає самостійне право на користування житлом власника і тому підлягає виселенню. Вказівка про ненадання іншого жила не має відношення до закону, що регулює спірні правовідносини. Відповідачка забезпечена житлом відповідно до доказів наданих позивачем. Вимога про виселення неповнолітнього сина сторін задоволенню не підлягає. Він за походженням відноситься до членів сімї позивача, право на користування житлом у нього самостійне, походить від права власності батька на будинок та не залежить від втрати такого права матірю як колишнього члена сімї позивача. Відтак позов підлягає задоволенню частково. На користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню з відповідачки судовий збір.

Outcome: partial