Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на оформлення документів для неодноразових тимчасових поїздок неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька, [PERSON], до досягнення нею повноліття, а також надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон України, у будь-які країну прямування, тому числі у Австрійську Республіку, Французьку Республіку, Федеративну Республіку Німеччину, Республіку Польшу, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, Португальську Республіку, Італійську Республіку, Королівство Іспанії, Князівство Монако, Арабську Республіку Єгипет, Турецьку Республіку, Сполучені Стати Америки, без дозволу (згоди) та супроводу її батька - [PERSON] - до досягнення [PERSON] повноліття. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що вона з 23 серпня 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Однак, спільне життя між ними не склалося внаслідок взаємних непорозумінь, Шлюб між сторонами розірвано рішенням Приморського районного суду від 18 квітня 2013 року у справі № 1522/25772/12. Від шлюбу позивач має малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Навчаючись та працюючи у Парижі (Французька Республіка) позивач бажає бачитись зі своєю донькою, надати їй гідну освіту та розширити її світогляд, однак відповідач ухиляється від надання згоди на виїзд дитини за кордон. Позивач у судове засідання не з'явилася. Але від її представника до суду надійшла заява, відповідно до якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Третя особа на боці позивача, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився. Викликався належним чином. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи у його відсутність або про відкладення судового засідання не подавав. Заперечень на позов не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди представника позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі з 23 серпня 2008 року, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси у Книгу державної реєстрації актів цивільного стану був зроблений актовий запис № 544. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Приморського районного суду від 18 квітня 2013 року у справі № 1522/25772/12. Від шлюбу позивач має малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 11 лютого 2009 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. На даний час, [PERSON] працює та навчається за кордоном, у Французькій Республіці, та має намір запрошувати дочку до себе для розширення світогляду, відпочинку, оздоровлення. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виїзду з України, в'їзду до України громадян України», виїзд за кордон України громадянина, який не досяг 18 років, здійснюється на підставі проїзного документа дитини. Згідно ст. 4 того ж Закону, оформлення проїзного документа на дитину здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. Одержати згоду [PERSON] на виїзд за кордон та оформлення проїзного документа на виїзд за межі України [PERSON], для позивача не можливо, оскільки у неї відсутній зв'язок із відповідачем, їй не відомо його місце його проживання та перебування. За запитом суду адресне бюро надало відповідь про відсутність реєстрації [PERSON] в Одесі та Одеській області. Суд у цій частині приходить до висновку, що за відсутності можливості у суду встановити дійсне місцезнаходження відповідача та налагодити з ним зв'язок, навіть після подання оголошення в засіб друкованої масової інформації, така можливість об'єктивно відсутня і у позивача. Такі обставини шкодять інтересам дитини та порушують право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості. У Парижі позивач проживає у 2-кімнатній квартирі, що належить їй на праві оренди . На банківських рахунках позивача достатньо коштів, для забезпечення тимчасового перебування [PERSON] за кордоном. Судом також встановлено, що [PERSON], сестра позивача, [INFO], наразі навчається в Американській міжнародній школі, що знаходиться у Зальцбурзі в Австрійській Республіці. В матеріалах справи наявний лист Американської міжнародної школи із запрошенням-дозволом на перебування в Австрії у будь-який час напротязі 2014-2015 навчального року [PERSON]. Ст. 33 Конституції України (далі - КУ) гарантує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Так, ч. 3 ст. 313 ЦК України передбачає, що особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої Радою Європи 04 листопада 1950 р. (та ратифікованої Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись в супереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 153 СК України встановлює, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 3 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабміну України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабміну України від 31 березня 1995 р. № 231, за наявності заперечень одного з батьків проїзний документ дитини може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 р. та ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991 р. № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, учасницею якої є Україна, сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства і держави. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого ООН 16 грудня 1966 р. та ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 р. № 2148, сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання. Ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозвіл на оформлення документів для неодноразових тимчасових поїздок неповнолітньої [PERSON], оскільки таке рішення буде відповідати інтересам дитини. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved