Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, відповідно до якої просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на 7/18 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним в порядку спадкування право власності на 7/18 частин земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку площею 0,0952 га. кадастровий номер [NUMBER] , що розташована на території Індустріального району м.Дніпропетровська, який належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну серії [NUMBER] від 24 березня 1998 року. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , яка була зареєстрована з адресою: [ADDRESS] та після смерті якої відкрилась спадщина на вказаний будинок. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були її сини: батько позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За життя 27 грудня 2011 року, [PERSON] склала заповіт, яким заповідала усе їй належне рухоме та нерухоме майно своєму сину [PERSON] , своєму онуку-сину померлого брата його батька [PERSON] та позивачу - онуку [PERSON] . У визначений законом строк [PERSON] як спадкоємець за заповітом, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі не звертався та строк прийняття спадщини закінчився 20.08.2012 року. Позивач звернувся до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті бабусі лише 15 лютого 2017 року, однак постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської міської нотаріальної контори від 15 лютого 2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини. Позивачу було рекомендовано звернутися до суду. Вважає, що ним всупереч тому, що ним дійсно було пропущено строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину він прийняв шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [INFO] помер дядько позивача [PERSON] , який був спадкоємцем після смерті [PERSON] . У зв`язку із тим, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на що отримав відмову через відсутність правовстановлюючих документів, які б доводили належність зазначених будівель померлому [PERSON] . Наведене зумовило позивача звернутись до суду з вказаною позовною заявою для захисту порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2018 року, головуючим у цивільній справі визначено суддю Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 05 листопада 2018 року, позовну заяву [PERSON] залишено без руху та було надано позивачеві строк для усунення недоліків. 13 грудня 2018 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська в порядку виконання вказаної вище ухвали, позивачем надано уточнену позовну заяву та ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року, позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року, задоволено заяву представника позивача про витребування доказів та зобов`язано Шосту дніпровську державну нотаріальну контору надати суду належним чином завірені копії спадкових справ заведених після смерті: [PERSON] , яка померла [INFO] (спадкова справа 546/2012) та [PERSON] , який помер [INFO] (спадкова справа №539/2018). Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі з призначеннмя до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак на час відкриття спадщини фактично мешкав за адресою: [ADDRESS] разом із бабусею [PERSON] та дядьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги [PERSON] та не заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , та вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 21 лютого 2012 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.15), яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заповіту від 27 грудня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпата О.М., зареєстрованому в реєстрі за № 3-2984, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право, права та обов`язки, що належать їй на момент складання цього заповіту, а також права та обов`язки, що будуть належати їй на день смерті, заповідала [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в рівних частках (а.с.14). Відповідно до спадкової справи № 546/2012 від 24.07.2012 року, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою з заявами про прийняття спадщини звернулися: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] (а.с.69, 77). [PERSON] , який є батьком позивача, помер [INFO] (а.с.17) та спадкоємцем першої черги після його смерті є [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2018 року, прийняв спадщину у вигляді 2/9 частки земельної ділянки площею 0,0952 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.18) та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2018 року, прийняла спадщину у вигляді 7/18 часток земельної ділянки площею 0,0952 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті сина (а.с.10). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 лютого 2017 року, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку домоволодіння [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.25). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 серпня 2018 року, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті його дядька [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.26). Як вбачається з матеріалів позовної заяви та не спростовується позивачем в судовому засіданні, [PERSON] пропустив передбачений чинним законодавством шестимісячний строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі та дядька, однак вважає, що фактично ним було прийнято спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщин, що в судовому засіданні також підтвердили свідки. Суд, всебічно дослідивши докази по справі, даючи їм законну та правову оцінку, дійшов висновку, що позов подано передчасно та у його задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Згідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За положеннями ст.ст. 34 та 66 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Згідно глави 14 п.3, п.4 «Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5 (далі по тексту Порядок»), нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно глави 10 п.3 п.п 3.2.1., 3.22. Порядку, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, нормами законодавства чітко встановлено, що належним доказом прийняття спадщини шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини являється: 1) відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем, або 2) довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з ксерокопії паспорта позивача [PERSON] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). В матеріалах справи та у спадковій справі відносно спадкового майна [PERSON] відсутні належні докази того, що позивач прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з п.1 листа ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2017 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін (а.с.102-105). Слід зазначити, що нотаріусом винесені постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з пропуском позивачем строку для прийняття спадщини та відсутністю факту прийняття спадщини, та позивачу роз`яснено про звернення до суду зі заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщин або за позовом про надання додаткового терміну для прийняття спадщини. З наведеної постанови нотаріуса не вбачається спору щодо оспорюваних або невизнаних за позивачем як за спадкоємцем, прав на спірне домоволодіння, та не є належним доказом відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а лише вбачається невизнання нотаріусом факту прийняття позивачем спадщини. Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законом нотаріальному порядку. В даному випадку правильним способом захисту прав, який відповідає положенням статті 1268 ЦК України, згідно яких спадкоємець, який проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо він не заявив про відмову від спадщини, є доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для вчинення надалі передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат», що і підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які доповіли, що на час відкриття спадщини позивач мешкав за адресою: [ADDRESS] та після смерті [PERSON] - [PERSON] разом з відповідачем займались похованням. Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Як роз`яснено в абз.1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Утім, вимог щодо встановлення факту проживання разом зі спадкодавцями на момент їх смерті, позивачем не заявлено, натомість [PERSON] намагався довести інший предмет позову. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Позов про визнання права власності є передчасним, так як в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази прийняття позивачем спадщини, обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на підтвердження в порядку ст. 392 ЦК України невизнання нотаріусом відповідного права за спадкодавцем, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню, що не є перешкодою для звернення до суду в інший передбачений законом спосіб. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, то сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача і не підлягає відшкодуванню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed