Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, загальною площею 0,0339 га (кадастровий номер 1412336600:01:012:0314) для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] . За життя матір позивачки [PERSON] склала заповіт, посвідчений Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 22.01.2002 року за реєстром № 3-50, за яким все своє майно заповідала доньці - позивачці [PERSON] . У встановлені законом строки позивачка звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину, виданим приватним нотаріусом ММНО Скоробогатьком О.В. 14.03.2019 року, зареєстрованим в реєстрі за № 400, вона, як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , отримала у спадщину 28 « [PERSON] ». В отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на інше майно, належне спадкодавцю [PERSON] , а саме - на житловий будинок [ADDRESS] спадкоємцю [PERSON] було відмовлено, відповідно до постанови приватного нотаріусу ММНО Скоробогатька О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.03.2019 року №98/02-31. Підставою для відмови нотаріального органу у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна послугував той факт, що житловий будинок [ADDRESS] належав спадкодавцю на підставі біржового контракту (договору купівлі-продажу), який було укладено між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідчений на Універсальній товарній біржі «Сприяння» 18.05.2001 року за №1805/03. Враховуючи той факт, що при укладанні біржового контракту недотримана нотаріальна форма його посвідчення, як того вимагає ст. 227 ЦК УРСР у редакції 1963 року, нотаріус приходить до висновку, що у спадкоємця - [PERSON] - відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця - [PERSON] - на спадкове майно - спірний будинок. Враховуючи наведене, позивачка була вимушена звернутись до суду з метою отримання можливості реалізувати свої спадкові права та, враховуючи відсутність такої можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку - шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному органі. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом надсилання повістки за адресою вказаною в позовній заяві та опублікуванням оголошення про виклик на офіційному сайті «Судова влада України». Відзив на позовну заяву із зазначеннями та доказів, що підтверджують їх відзив відповідачка не надала. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.10.1966 року, [INFO] народилась позивачка, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 28. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.11.1987 року, 06.11.1987 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 4073. Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.08.2018 року, виданим Кальміуським районним у м.Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1116. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, загальною площею 0,0339 га (кадастровий номер 1412336600:01:012:0314) для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідно до заповіту, посвідченого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою 22.01.2002 року за реєстром № 3-50, [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] . У встановлені законом строки позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатько О.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 52994686 від 16.08.2018 року. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину, виданим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатьком О.В. 14.03.2019 року, зареєстрованим в реєстрі за № 400, [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , отримала у спадщину земельну ділянку, площею 0,0339 га за адресою [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55469742 від 14.03.2019 року. Постановою приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатько О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.03.2019 року №98/02-31, в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на інше майно, належне спадкодавцю [PERSON] , а саме - на житловий будинок [ADDRESS] спадкоємцю [PERSON] було відмовлено. Підставою для відмови нотаріального органу у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна послугував той факт, що житловий будинок [ADDRESS] належав спадкодавцю на підставі біржового контракту (договору купівлі-продажу), який було укладено між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідчений на Універсальній товарній біржі «Сприяння» 18.05.2001 року за №1805/03. Враховуючи той факт, що при укладанні біржового контракту недотримана нотаріальна форма його посвідчення, як того вимагає ст. 227 ЦК УРСР у редакції 1963 року, нотаріус приходить до висновку, що у спадкоємця - [PERSON] - відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця - [PERSON] - на спадкове майно - спірний будинок. Як вбачається з договору купівлі продажу (біржова угода) від 18.05.2001 року, [PERSON] (Продавець), від імені та в інтересах яких діяв брокер [PERSON] , уклала угоду (договір купівлі-продажу) з [PERSON] (Покупець), в інтересах якої діяв брокер [PERSON] , відповідно до якої Продавець здійснила продаж належного їй на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 22,9 кв. метрів, а Покупець - [PERSON] - придбала наведене нерухоме майно за 2200 грн., які продавець отримала від покупця повністю після підписання біржового контракту ( п. 4 біржового контракту). Тобто, сторонами договору була досягнута згода з усіх необхідних та суттєвих умов угоди та відбулося її виконання. Право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] Маріупольським БТІ, реєстраційний № 2855 від 07.06.2001 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як було встановлено, при укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (покупця за контрактом) продавець не мав. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається за підставами, які не заборонені законом. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1-3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст.1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.1299 ЦК України, якщо в складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»). Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному проваджені. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачкою були обґрунтовані обставини, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved