Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просила надати їй дозвіл на виїзд з України за кордон неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною 16-річного віку з обов'язковим поверненням дитини в Україну. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є матір'ю неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, з яким позивачка розлучена згідно рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 26 грудня 2011 року. У даний час дитина проживає з позивачкою, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Тривалий час відповідач участі у вихованні та догляду за дитиною не бере, розвитком не цікавиться. Позивач за власні кошти щорічно оздоровлює дитину, і кожен раз має проблеми з отриманням дозволу у відповідача, у зв'язку з чим вимушена відпочивати з дитиною в України. Відповідач добровільно не надає дозволу та до теперішнього часу ухиляється від нотаріального посвідчення дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, без поважних на те причин. На сьогоднішній день позивачу не відоме місце фактичного перебування відповідача, бо вже майже рік жодного разу не бачила його, та не отримувала жодного дзвінка від нього. За місцем мешкання відповідач фактично не проживає. В липні цього року, позивач всією родиною запланувала відпочинок у Туреччині, але оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, та не надає згоди на виїзд сина за кордон для відпочинку за межі України, перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, з метою захисту прав дитини позивач вимушена звернутись до суду. В судове засідання позивач не з'явилась, надавши суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Просила вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не сповістив. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до судового засідання також не з'явилася. Надала суду заяву, у якій просила розглядати справу у відсутність представника та зазначила, що в частині вимог позивача про надання дозволу на виїзд дитини до Туреччини за путівкою у липні 2017 року без дозволу та згоди батька з обов'язковим поверненням дитини в Україну вона не заперечує. В іншій частині вимог, а саме надання дозволу на виїзд дитини до досягнення шістнадцятирічного віку без дозволу та згоди батька - заперечувала. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 814. Після народження сина відносини між сторонами поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин - позивач з сином мешкає окремо з червня 2011 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26 грудня 2011 року шлюб між сторонами був розірвано. Дитина мешкає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні, відповідач не приймає участі в житті дитини, не надає допомоги та не платить аліменти, які встановленні за рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 12.10.2016 року. Позивач за власні кошти щорічно оздоровлює дитину, і кожен раз має труднощі з отриманням дозволу у відповідача, у зв'язку з чим вимушена відпочивати з дитиною в України. Так кожного року збираючись тимчасово виїхати до Єгипту, або до Туреччини за туристичною путівкою, відповідач добровільно не надавав дозволу та до теперішнього часу ухиляється від нотаріального посвідчення дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, без поважних на те причин. Крім того, на сьогоднішній день позивачу взагалі не відоме місце фактичного перебування відповідача, бо вже майже рік жодного разу не бачила його, та не отримувала жодного дзвінка від нього. За місцем мешкання відповідач фактично не проживає. В липні цього року, позивач запланували відпочинок у Туреччині всією сім'єю, вже його забронювала та оплатила путівку, що підтверджується довідкою в матеріалах справи. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Таким чином, позивачка має намір виїхати разом із неповнолітньою дитиною з метою оздоровлення та загального розвитку до Туреччини, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача з їх неповнолітнім сином, [PERSON], [INFO], в межах строку, який необхідний для виїзду дитини за кордон із урахуванням терміну відпочинку та вважає, що даний термін можна визначити у період з 01.07.2017 року по 31.08.2017 року, що є достатнім терміном для оздоровлення дитини. Виходячи з того, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків лише одноразово, із визначенням його початку і закінчення, то в іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені понесені нею витрати по сплаті судового збору На підставі наведеного та

Outcome: partial