Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

У квітні 2017 р. заявник [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про визнання [PERSON], [INFO], недієздатною та призначення опікуна. Заяву мотивувала тим, що [PERSON], [INFO], є її рідною донькою, яка проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS]. В певний час [PERSON] захворіла, висновком МСЕК її було визнано інвалідом першої групи безстроково. Враховуючи те, що внаслідок хвороби [PERSON] потребує постійного догляду, у звязку із нездатністю доньки усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, заявник просила визнати [PERSON], [INFO], недієздатною та призначити її опікуном [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні заявник заяву підтримала в повному обсязі з підстав, передбачених у ній, просила суд заяву задовольнити у повному обсязі. Представник зацікавленої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району [PERSON]подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. ст. 215, 241 ЦПК України, суд вважає, що заяву слід задовольнити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. 39 ЦК України встановлено загальні засади визнання фізичної особи недієздатною, зокрема частиною першою вказаної статті передбачено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сімї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. Статтею 3 Конституції України, передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Судом встановлено, що матірю [PERSON], яка народилася 07.07.1993 року є заявник по справі [PERSON], [INFO]. Згідно довідки серії АВ № 0826675 від 3 квітня 2017 р. випливає те, що [PERSON], [INFO], встановлено інвалідність групи першої підгрупи «А», та відповідно до якої зроблено висновок про потребу в постійному сторонньому догляду. Як вбачається з висновку КУ «Обласна клінічна лікарня» ЗОР № 1344 від 12 жовтня 2017 р. хвора [PERSON], [INFO], проживає разом з [PERSON] матірю за адресою: [ADDRESS]. За рівнем обмеження життєдіяльності [PERSON] хвора має: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до самостійного пересування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Для визначення психічного стану [PERSON], ухвалою суду від 16 травня 2017 р. призначено судово-психіатричну експертизу. Як вбачається із висновку КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР судово-психіатричного експерта № 416, [PERSON] виявляє ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (декортація, апалічний синдром). Ступінь наявних порушень такий, що позбавляє її здатності розуміти свої дії та керувати ними. Таким чином, взявши до уваги та оцінивши як належні докази зазначені обставини, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання [PERSON], [INFO], недієздатною. [PERSON], відмовляючи у вимозі заявника про призначення її опікуном [PERSON], [INFO], суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 41 Цивільного кодексу України визначено, що над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Згідно зі ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоровя не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обовязки. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, опікун призначається судом після визнання особи недієздатною за поданням органу опіку та піклування. Крім того, пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» №3 від 28 березня 1972 р. передбачено, що в резолютивній частині рішення слід зазначити лише висновок суду про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним або про відмову в задоволенні заявлених про це вимог. Під час судового розгляду встановлено, що з огляду на недієздатність [PERSON], вона потребує встановлення опіки, однак заявник [PERSON] не зверталась до органу опіки та піклування із заявою про визнання її опікуном, до суду станом на час вирішення справи не надходило відповідне подання органу опіки та піклування, тому правових підстав для задоволення цієї частини вимог заяви немає. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що вимога заявниці [PERSON] про призначення її опікуном є передчасно заявленою. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що на момент розгляду справи відсутнє відповідне подання органу опіки та піклування про призначення опікуна, суд приходить до висновку про часткове\~\~задоволення заяви. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується статтею 240 ЦПК України, в якій зазначено, що судові витрати, повязані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатноюабо обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial