Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі по тексту - відповідач), про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення збитків, у якому просить: 1. Визнати недійсним Кредитний договір № 5105773 від 14.11.2019 року, оформлений в ТОВ «МІЛОАН» на ім`я [PERSON] на суму 3 500,00 грн., з моменту укладення договору. 2. Застосувати наслідки недійсності правочину. 3. Стягнути з ТОВ «МІЛОАН» збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 8 150,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.11.2019 року між позивачем та ТОВ «МІЛОАН» було укладено кредитний договір № 5105773. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 207, 215, 548 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», оскільки він його не підписував , відсутні істотні умови договору визначені законами. 26.10.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 26.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 14.11.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту № 5105773 (далі - Кредитний договір) на суму 3 500,00 грн. на 30 календарних днів, з терміном повернення кредитної заборгованості у строк до 14.12.2019 року, шляхом переказу грошових коштів на банківську картку Позичальника № [NUMBER] , зазначений в анкеті-заявці в особистому кабінеті позивача. Пунктом 1.5. Кредитного договору передбачено, що Сукупна вартість кредиту складає 1396.50 грн. в грошовому виразі та 485.00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п. п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що Кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що Позикодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі. Відповідно до п. п. 1.1, 1.3,1.4 та 1.5 Договору, 14.12.2019 року Позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитними коштами в розмірі 1.50 процентів від фактичного залишку за кожен день протягом строку користування кредитом. Тобто, умова передбачена пунктом 1.5. Кредитного договору щодо сукупної вартості (загальних витрат по кредиту) присутня. Як вже зазначалось, починаючи з вересня 2019 року позивач вже тривалий час користується кредитним послугами Товариства, і був ознайомлений з умовами перед укладенням кредитних договорів та перед зверненням до суду. Вказаний розмір загальних витрат (сукупної вартості) по кредиту залишається без змін за умови дотримання Позичальником зобов`язань по Кредитному договору. Згідно п.6.1. кредитного договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Відповідно до п.6.2. цього договору, розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформації з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акценту). Зі змісту п.6.3. кредитного договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у тому числі правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщений на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Згідно ч.ч.1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається із наданої роздруківки з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН», позивач підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та перераховані кошти, відповідно до умов договору на її картку, що підтверджується платіжним дорученням № 3367868 від 14.11.2019 року. Також позивач стверджує, що він перебуває на військовій службі, у зв`язку з чим у Товариства були відсутні підстави здійснювати нарахування відсотків за користування кредитом, що не відповідає дійсним обставинам справи. Законом України від 20.05.2014 р. № 1275-УП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. За змістом ст.1 Закону «Про оборону України», Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вперше часткову мобілізацію оголошено на підставі указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України №1126-VII. Отже, на момент запровадження особливого періоду тобто на 17.03.2014 р. позивач не перебував на військовій службі, а тому передбачені Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги можуть бути надані позивачу лише за умови підтвердження призову на військову службу під час мобілізації. Довідка з ВЧ А2860 від 11.09.2020 року про перебування позивача на військовій службі з 06.05.2019 року, надана в суді, містить дату початку 06.05.2019 р., тому порушення з боку Товариства чи Нового кредитора відсутні. Також згідно доданої копії Контракту від 06.05.2019 року - позивач зобов`язався проходити військову службу у Збройних Силах України за контрактною основою, а не був мобілізований. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд. Так, відповідно до постанови від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що доводи військовослужбовця Службі безпеки України про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними та необгрунтованими, оскільки положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих позичальників. 04.05.2020 року Товариством отримано засобами поштового зв`язку претензію позивача від 27.04.2020 року, при цьому позивач додав копію витягу з наказу командира 96 зенітної ракетної бригади, копію посвідчення та копію довідки №796 від 02 вересня 2019 року без зазначення дати початку перебування на військовій службі в ВЧ А2860. Окрім цього, 03.06.2020 року додатково до направленої відповіді на претензію позивача від 25.05.2020 року, також до ВЧ №2860 було направлено лист - запит щодо надання довідки, яка б відповідала законодавчим вимогам, містила дату початку військової служби та актуальну дату видачі, оскільки довідка № 796 не охоплювала період отримання кредиту, що не давало можливості встановити Товариству дійсність вказаних позивачем обставин. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі. Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що електронний кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога в частині про захист прав споживачів є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки вимога щодо зобов`язання вчинити певні дії є похідною від основної вимоги щодо захисту прав споживачів, в її задоволенні також слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відмовити у стягненні збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 8 150,00 грн.

Outcome: dismissed