Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

У жовтні 2016 р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовними вимогами до ДП «Луганськвугілля» якими просить визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням працівника у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умови колективного договору, а також просить визнати його звільненим за власним бажанням з ДП «Луганськвугілля». Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на обставини юридичного підтвердженнязнаходження у трудових відносинах з відповідачем, на обставини неможливості продовження виконання трудових обов»язків у районі м.Луганськ через бойові дії пов»язані з проведенням антитерористичної операції, а також невиплатою заробітної плати. У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримує та просить їх задовольнити. Крім обставин зазначених у позовній заяві повідомляє про неможливість звернення безпосередньо до адміністрації ДП «Луганськвугілля» (юридична адреса: м.Київ, провулок Приладний,2-а) та фактичним незнаходженням підприємства за юридичною адресою. За повторної неявки представника відповідача у судове засідання, належності повідомлення про місце, час розгляду справи, відсутності клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, а також за відсутності заперечень позивача, суд вважає за можливе проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, який підтримав вимоги позовної заяви, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи із наступного. Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки [PERSON], 06.10.2008 р. [PERSON] було прийнято на роботу до ДП «Луганськвугілля» на посаду провідного юристконсульта, згодом з 01.10.2009 р. переведений на посаду начальника відділу юридичного департаменту, а з 01.05.2011 р. - на посаду начальника юриидчного відділу (а.с.3,4,24). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом положень ст. 38 КЗпП України, ст. 145 ЦК України, право позивача на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок відповідача розглянути заяву про звільнення ти винести вмотивоване рішення. При цьому, статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надається доказів звернення до відповідача із відповідною заявою про звільнення, напрпиклад поданою засобами поштовоого зв»язку. Позивач посилається лише на факт незнаходження відповідача за юридичною адресою. Таким чином з викладеного вбачається, що для захисту своїх прав позивач повинен звертатися до суду з вимогою про розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України, а позовні вимоги про визнання трудових відносин припиненими свідчать про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed