Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохала збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина з 500 грн. до 1000 грн. на місяць та стягнути з [PERSON] пеню за прострочення по сплаті аліментів у сумі 46050 грн. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Комсомольського міського суду від 14.01.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. до досягнення дитиною повноліття. Вимогу про збільшення розміру аліментів обґрунтовує тим, що аліментів у сумі 500 грн. не вистачає для забезпечення нормального фізичного та духовного розвитку дитини. Вимогу про стягнення пені обґрунтовує тим, що відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з відповідача, однак останній від сплати аліментів систематично ухиляється і тому позивачка прохає стягнути з нього пеню за прострочення. В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні своїх вимог з підстав, викладений в позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи належно попередженим про наслідки, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, в судовому засіданні вимоги позивачки в частині збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнав повністю, тому суд ухвалює рішення про задоволення цих вимог у повному обсязі. Визнання відповідачем позову в цій частині не порушую права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Проти задоволення позову в частині стягнення неустойки (пені) відповідач [PERSON] заперечував, посилаючись на скрутний матеріальний стан та відсутність стабільних доходів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення по оплаті аліментів підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі мають спільного сина [PERSON], [INFO], який перебуває на утриманні позивачки [PERSON] (а.с.10). Згідно виконавчого листа №2-1069/11, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, відкрито виконавче провадження зі стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, наданих відділом державної виконавчої служби Комсомольського міського управління юстиції, станом 01 квітня 2014 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів в сумі 6838,61 грн. (а.с.5). Згідно ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахування аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З врахуванням викладеного, з'ясувавши всі обставини справи, перевіривши доводи та заперечення сторін, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача [PERSON] виникла з його вини у зв'язку з невиконанням ним рішення суду про стягнення аліментів, а тому позивачка [PERSON], в силу дії ст.196 СК України, має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, суд зазначає, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст.196 СК України, не пов'язується з дотриманням норм ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». Правила статті 196 СК України не вимагають попереднього попередження боржника про наявність заборгованості та її розмір. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав ту обставину, що був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, але доказів на підтвердження поважності причин їх несплати суду не надав. Здійснюючи розрахунок пені, суд враховує довідку відділу ДВС про розрахунок боргу по аліментам від 01.04.2014 року (а.с.5) та вимоги позивача щодо періоду нарахування неустойки з липня 2011 року і по 01 квітня 2013 року. За вказаний період її загальний розмір становить 46050 грн. До позовної заяви приєднано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів на суму 46050 грн., який перевірено судом і відповідає вимогам ст.196 СК України (а.с.4), тому враховується судом при визначенні заборгованості. Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення пені, відповідач [PERSON] фактично не заперечував факту наявності у нього заборгованості по сплаті аліментів і як наслідок права позивачки на стягнення неустойки (пені). Однак, [PERSON] наполягав на відмові у задоволенні позову у цій частині посилаючись на скрутне матеріальне становище. З огляду на викладене та враховуючи відсутність у справі доказів на спростування тверджень відповідача щодо його майнового стану, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 20000 грн. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial