Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

У жовтні 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно. Позивач [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO] зазначив, що 04 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], як законним представником дочки, [PERSON], було укладено договір дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01, згідно з яким [PERSON] подарувала онуці [PERSON] грошові кошти на загальну суму 100 000 грн.00 коп., матір якої [PERSON], дружина позивача була законним представником. Сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору та добровільно підписано даний Договір з подальшим його виконанням в повному обсязі. Даний Договір було укладено в простій письмовій формі, з метою його подальшої реєстрації у нотаріуса. Зі сторони [PERSON] було передано обумовлені кошти, а відповідач [PERSON] прийняла дані кошти, що підтверджено актом прийому-передачі до Договору № 04/08/01, від 04.08.2001 року. Останнім часом відносини між донькою [PERSON] та матір'ю [PERSON] погіршилися, тому як вважає позивач придбана на підставі свідоцтва про право власності від 22 квітня 2002 року відповідачем квартира № 52 що знаходиться за адресою: [ADDRESS], отримана відповідачем, якою за актом приймання-передачі грошових коштів за договором дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 отримані грошові кошти обдарованої дочки [PERSON] у сумі 100.000 грн., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] ті [PERSON], оскільки нерухоме майно було придбано за рахунок спільних коштів. Враховуючи, [PERSON], залишилась без призначених для неї грошових коштів у розмірі 100 000 грн., позивач просив визнати за [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], адреса проживання: 01054, [ADDRESS], паспорт серія [NUMBER], виданий Мінським РУГУ МВС України в м. Києві від 28.10.1997 року, право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 175 Сімейного кодексу України. У судове засідання позивач [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], не з'явився просив справу розглядати без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, в заяві від 12.10.2016 року просила позов задовольнити та справу розглядати без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає таким, що підлягає задоволенню позов [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно. Як вбачається із матеріалів справи, 04 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], як законним представником дочки, [PERSON], було укладено договір дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01, згідно з яким [PERSON] подарувала онуці [PERSON] грошові кошти на загальну суму 100 000 грн.00 коп. Пунктом п'ятим договору дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому згідно із ст..243 ЦК Української РСР. За Актом приймання-передачі грошових коштів за договором дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 [PERSON] було передано грошові кошти у сумі 100.000 грн. [PERSON], яка представляла інтереси доньки [PERSON] у даній угоді. Водночас, умови договору дарування стосовно передачі грошових коштів у сумі 100.000 грн. подарованих дарувальником онуці [PERSON] її матері [PERSON], як представнику неповнолітньої доньки, виконані не були. Як пояснила [PERSON] за певних обставин за браком часу, у зв'язку із відрядженнями та щільним робочим графіком, а також за станом здоров'я, вона не мала можливості виконати всі умовам договору, про що повідомляла у своїх письмових відповідях на звернення [PERSON], з питання посвідчення договору дарування № 04/08/01 нотаріусом. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2015року у позові [PERSON], дарувальника до [PERSON] про визнання дійсним Договору дарування грошових коштів №04/08/01 від 04.08.2001 року відмовлено за пропуском строку позовної давності. Тому, позивач [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], звернувся до суду із даним позовом про визнання за його донькою [PERSON], [INFO] та відповідачкою [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 175 Сімейного кодексу України. У відповідності із положеннями діючої на час укладення угоди ст..243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Положеннями ст..244 того ж Кодексу передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Як слідує із Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2015року, яким відмовлено у позові [PERSON], дарувальника до [PERSON] про визнання Договору дарування грошових коштів №04/08/01 від 04.08.2001 року дійсним за пропуском строку позовної давності, судом були встановлені обставини які підтверджують факти укладення 04 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], як законним представником дочки, [PERSON], договору дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01, згідно з яким [PERSON] подарувала онуці [PERSON] грошові кошти на загальну суму 100 000 грн.00 коп. Пунктом п'ятим договору дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому згідно із ст..243 ЦК Української РСР, а також передачі за Актом приймання-передачі грошових коштів за договором дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 [PERSON] було передано грошові кошти у сумі 100.000 грн. [PERSON], яка представляла інтереси доньки [PERSON] у даній угоді. Зазначені обставини також відповідають зібраним у даній справі, що розглядається доказів, а саме копіями договору дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01 (ас.5); Акту приймання-передачі грошових коштів за договором дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01; свідоцтва про право власності на трикімнатну квартиру № 52 за адресою: [ADDRESS], від 22 квітня 2002 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА а іншими матеріалами справи. Як встановлено судом, позивач, батько [PERSON], як законний представник неповнолітньої доньки стверджував, що подаровані бабусею [PERSON] грошові кошти використані [PERSON] не за призначенням. Так, відповідачем придбана квартира № 52 за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за нею на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на трикімнатну квартиру № 52 за адресою: [ADDRESS], від 22 квітня 2002 року Головного управління житлового забезпечення КМДА. . Як зазначив позивач, відповідач, отримавши кошти, отримані нею за Договором дарування грошових коштів №04/08/01 від 04.08.2001 року витратила їх на купівлю нерухомого майна, квартирі що знаходиться за адресою: [ADDRESS], чи: позбавила їх доньку з настанням відповідного віку самостійно розпоряджатися ними. [PERSON], як власник квартири № 52 за адресою: [ADDRESS], звернулась до суду із заявою від 12.10.2016 року про те, що проти позовних вимог вона не заперечує та просила справу розглядати без її участі, оскільки часто перебуває у відрядженні. З огляду на те, що придбана відповідачем квартира у 2002 році, тобто до прийняття діючих на час звернення до суду з 01.01.2004 року Цивільного Кодексу України та Сімейного кодексу України суд має виходити із пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, згідно із яким Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.(ч.1) Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. (ч.2/). За п.9 Прикінцевих та Перехідних положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином, судом встановлено, що договір дарування від 04.08.2001 року № 04/08/01, згідно з яким [PERSON] подарувала онуці [PERSON] грошові кошти на загальну суму 100 000 грн.00 коп.,, укладений до 1 січня 2004 року продовжує діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, так само як і положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а саме набуття права власності відповідачем на трикімнатну квартиру № 52 за адресою: [ADDRESS], 22 квітня 2002 року , яку позивач у інтересах доньки вважає такою що належить їх сім'ї як придбану під час шлюбу з врахуванням отриманих відповідачем у 2001 році подарованих грошових коштів її доньці. Статтею 722 ЦК України також передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.(ч.1) На час укладання угод у даній справі діяла ст..112 Цивільного кодексу Української РСР, на підставі якої, зокрема, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Приймаючи до уваги ч.2 пункт 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України стосовно його застосування до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності суд вважає, що можливе застосування у даній справі положень ст..368 ЦК України щодо права спільної сумісної власності. Згідно із ч. 4 цієї статті майно, набуте набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.(ч.4) Крім того, враховуючи, що згідно із Розділом VII Прикінцевих положень цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, суд вважає слід також виходити із положень ст.. 175 Сімейного кодексу України, на яку посилаються позивач, якою визначені правовідносини щодо права на майна, що спільної сумісної власності батьків і дітей. Згідно із цією статтею «майно, набутбатьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштііналежать їм на праві спільної сумісної власності».майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів. Відповідач заперечень проти викладених позивачем доводів не надала, погодилась з позовними вимогами, про що вказано у заяві, долученій до матеріалів справи. Отже, та обставина, що придбана відповідачем квартира № 52 що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки дані нерухоме майно було придбано за рахунок спільних коштів [PERSON] ті [PERSON] не була спростована. Тому, оскільки, [PERSON], залишилась без призначених для неї грошових коштів у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., суд вважає слід визнати за нею право спільної власності на майно, придбане в тому числі за рахунок коштів [PERSON], фактично привласнених її матір'ю. Таким чином, враховуючи встановлені судом на підставі зібраних доказів у матеріалах справи, обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності за [PERSON], [INFO] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . На підставі вище викладеного та ст..ст. 112, 243,244 ЦК Української РСР, ст..ст. 368,722, ч.2 пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, ст..175 та ч.1 Розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України,

Outcome: approved