Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON]\~ про усунення перешкод у користуванні та вселення. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що [PERSON] та [PERSON], починаючи з лютого 2005 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою м. Київ, Дніпровська набережна, 11А, кв. 166. За час спільного проживання до укладення шлюбу сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район,с.Віта-Поштова,вул.І.Франка,9 та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., житловою площею 166,0 кв.м. Оформлена ця ділянка була на [PERSON] з метою захисту власності, адже позивач займався підприємницькою діяльністю, підписував договори від імені ФОП [PERSON], а отже - ризикував всією власністю. Сторони зареєстрували шлюб 21.12.2007 про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві складено актовий запис № 2751. За час офіційного шлюбу було зроблено внутрішній та зовнішній ремонт будинку, побудовано надвірні будівлі та споруди за кошти кредиту та спільних сімейних коштів. У шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Після народження дитини в сторін почалися сварки стосовно подальшого життя родини. З моменту народження дитини по липень 2013 року тривав психологічний щоденний тиск, постійні сварки з боку Відповідачки та її родини. 02 серпня 2013 року між сторонами було укладено шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки ВМW 530І, 2003р. випуску є приватною власністю [PERSON]. Однак, після укладення шлюбного договору стосунки не поліпшилися, та через 2 тижні після чергової сварки, 16.08.2013. Відповідачка запропонувала позивачу пожити тиждень окремо від родини, задля заспокоєння. Позивач погодився, оскільки сподівався на примирення. Відповідачка змінила замки в будинку та викинула речі позивача та почала чинити перешкоди в користуванні будинком.Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати за ним право на користування будинком за адресою Києво-Святошинський район, с.Віта-Поштова, вул. Івана Франка,9 та усунути перешкоди у користування зазначеним житловим будинком з боку [PERSON] шляхом вселення [PERSON] у житловий будинок за адресою Києво-Святошинський район, с.Віта-Поштова, вул. Івана Франка,9 та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що в позовній заяві відсутні будь-які докази на підтвердження позовних вимог позивача, ним, на думку представника відповідача, пропущено строк на звернення до суду, тому позов не підлягає до задоволення. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] показала суду, що з серпня 2013 року позивач сам виїхав з будинку, забрав речі, приїздив лише до дитини. Позивачка чекала з цього часу півтора роки, потім подала на розлучення, зняла позивача з реєстрації в будинку. В 2016 році змінила двері та замки. З квітня 2016 року почав тероризувати їх сімю, бив вікна, стукав молотком в двері. Коли нас не було вдома, вирубав насадження, розмалював будинок, злав електроящик. Тащив дитину, збіглись сусіди, приїхала охорона, поліція. Потім приїхав її чоловік, вийшов у двір з телефоном, в той час як позивач взяв рушницю та витрелив в чоловіка. До 2015 року позивач безперешкодно входив до будинку, конфлікт розпочався тоді, коли позивач насильницьким шляхом намагався забрати дитину. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 156 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що позивач проживав однією сімєю з відповідачкою без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2015 року. . За час спільного проживання до укладення шлюбу сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район,с.Віта-Поштова,вул.І.Франка,9 та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., житловою площею 166,0 кв.м. Для будівництва будинку було взято кредит під іпотеку земельної ділянки в банку Райффайзен банк Аваль 11.09.2006 на строк 10 років у сумі 50000 доларів США. Оформлено кредит було на [PERSON] (як власницю іпотеки - земельної ділянки). Цей кредит повертався до банку за роки офіційного шлюбу Також 30.08.2007 видана будинкова книга, та зареєстровано (прописано) дві особи [PERSON] та [PERSON] за адресою будинку - с. Віта Поштова, [PERSON] 9. Свідоцтвом про право власності №11-224 від 25.10.2007 та рішенням Віто-Поштової сільради №11-224 від 25.10.2007 будинок було прийнято до експлуатації 10.12.2007 було прийнято рішення про реєстрацію права власності на будівлю, що підтверджується витягом КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області № 16978182. Даний будинок був місцем проживання сторін на час спільного проживання, де вони вели спільне господарство. Сторони зареєстрували шлюб 21.12.2007, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 254971. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БК № 254971. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 шлюб між сторонами було розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.03.2015 рішення залишено без змін. Згідно статті 383 ЦК України «Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб...» Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника квартири (будинку) не є абсолютними, оскільки можливі, з підстав, передбачених законом, їх певні обмеження. Такі обмеження можуть відбуватись коли інші особи набувають законного права користування квартирою (будинком). Відповідно до частини 2 ст. 64 та частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Після народження дитини в сторін почалися сварки стосовно подальшого життя родини. З моменту народження дитини по липень 2013 року тривав конфлікт. 02 серпня 2013 року між сторонами було укладено шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки ВМW 530І, 2003р. випуску є приватною власністю [PERSON]. Однак, після укладення шлюбного договору стосунки не поліпшилися, та через 2 тижні після чергової сварки, 16.08.2013 відповідачка запропонувала позивачу тимчасово виїхати, задля заспокоєння. Позивач погодився, оскільки сподівався на примирення. Відповідачка змінила замки в будинку почала чинити позивачу перешкоди в користуванні будинком. Законодавством України встановлений вичерпний перелік підстав для виселення члена сім'ї або колишнього члена сім'ї власника будинку. Так, відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (Квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Також, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно п. 50 Постанови Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст. 157 ЖК члена сім'ї власника (в тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Відповідачка є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном не може бути підставою для виселення позивача, який там правомірно проживав, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки. Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Таким чином, припинення сімейних відносин між Позивачем та Відповідачем не позбавляє [PERSON] права користування будинком для свого проживання та не може бути підставою для його виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло. За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На розгляді у Вищого Спеціалізованого Суду України перебувала справа № 296/6485/15-ц. У вищевказаній справі Позивачка звернулась до суду із позовом до колишнього чоловіка про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Суд касаційної інстанції залишив без змін рішення Апеляційної інстанції, яким було відмовлено в задоволенні позову, в звязку з тим, що відповідач не проживав у спірному житловому приміщенні з поважних причин. Незвернення відповідача до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним будинком не спростовує факту наявності перешкод у користуванні відповідачем жилим приміщенням, оскільки згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи, а не обов'язком. З висновків поліції та показів свідків встановлено, що відповідачка перешкоджала позивачу у користуванні житлом, змінила замки, а отже позивач не міг вільно користуватися житлом та проживати у будинку. Таким чином, відповідачка неправомірно перешкоджає позивачу в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою Києво- Святошинський район, с.Віта-Поштова, вул. Івана Франка,9 Позивач не знаходився в приміщенні с.Віта-Поштова, вул. Івана Франка,9 з поважних причин внаслідок перешкоджання йому в користуванні будинком з боку колишньої дружини. Суд оцінює критично доводи представника відповідача стосовно того, що факт добровільного виселення позивача з будинку № 9, по вул. І. Франка, в с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району Київської області з серпня 2013 року підтверджено рішеннями про розірвання шлюбу, оскільки як вбачається з матеріалів справи численними зверненнями до поліції, відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком, починаючи з 2014 року. Незважаючи на рішення про розірвання шлюбу між сторонами, позивач не втрачав свого права на користування будинком. Заміна відповідачкою вхідних дверей та замків у спірному будинку без згоди відповідача та ненадання йому ключів від будинку, свідчать про те, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні житлом. Відповідно до\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.2\~ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.\~\~ Згідно з ч.1\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію, виданої Віто-Поштовою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 04.02.2015. Разом з цим судом встановлено, що з квітня 2014 року відповідачка перешкоджає позивачу проживати у вказаному будинку та користуватися ним, тому вимоги позивачу про вселення до будинку та зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у проживанні та користуванні будинком є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає сплачений ними судовий збір у сумі 640 гривень.

Outcome: approved