Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Свої позовні вимоги позивачка мотивувала, тим що, вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстровані її колишній чоловік та її донька - [PERSON] Також за зазначеною адресою проживають співмешканка колишнього чоловіка та їхня дитина. Реєстрація чоловіка була здійснена за її згодою. Однак, 18.03.2014 року шлюб з відповідачем розірвано. Відповідач відмовився добровільно виселятися з належного їй будинку, погрожує їй та не дає можливості проживати в належному їй будинку. Посилаючись на зазначені обставини позивачка просила задовольнити позов та виселити відповідача з належного їй будинку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, підтвердивши викладені в ньому обставини і просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що спірний будинок придбано за сумісні кошти, в якому він був згодом зареєстрований за згодою позивачки та її доньки. Позивачка поїхала на заробітки до Москви залишивши свою доньку з ним. Проживанню відповідачки та її доньки в будинку він не заважає. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити. Свідок Орлова суду показала, що, дійсно відповідач зареєстрований в будинку, який належить її матері. Мати дійсно поїхала на заробітки до Москви, а вона залишилася проживати з відповідачем. Мати висилала гроші, яких вона не бачила, тому що відповідач їх їй не надавав. Потім вона покинула будинок та згодом одружилася. Зараз вона проживає разом із чоловіком та наймає житло. Відповідач не пускає ані її ані її мати в будинок та вчиняє сварки, погрожує їй, що унеможливлює її вселення в спірний будинок. Свідок [PERSON] суду показала, що з позивачкою та відповідачем знайома з 2005 року. Зі слів попередньої власниці спірного будинку їй відомо, що відповідач не може на себе оформити будинок, оскільки у нього не в порядку документи тому будинок був оформлений на позивачку. Свідок також показала, що усі будівельні роботи здійснював відповідач. Свідок [PERSON] суду показав, що знайомий з позивачкою та відповідачем, він є їхнім сусідом. Йому відомо, що ремонтував спірний будинок відповідач. Свідок [PERSON] суду показав, що знайомий зі сторонами з 2005 року.Спочатку вони проживали разом. Усі будівельні роботи здійснював відповідач. Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтею. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку за адресою: с. Кир`яківка, вул. Коопреативна, 2, Миколаївського району Миколаївської області. З 19.01.2008 року по 18.04.2014 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. Підставою для задоволення позову позивачка вказує те, що внаслідок розірвання шлюбу з відповідачем, тобто припинення з ним родинних відносин, він (відповідач) втратив право проживати у належному їй житловому будинку та підлягає виселенню з нього. При цьому позивачка та її представник посилаються на ст..ст. 405 та 406 ЦК України . Відповідно до ч.1 ст. 405 УК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Способом захисту свого порушеного права позивачем обрано виселення відповідача з належного їй житлового будинку. Виселення являє собою примусове вилучення жилої площі і розглядається як крайній захід, що підлягає застосуванню тільки у випадках і в порядку, що прямо передбачений законом. Зокрема, згідно ст. ст.9, 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або суб'єктивних прав інших осіб. Суд вважає, що положення ст.ст. 405 та 406 ЦК України на підставі яких позивач та її представник просять задовольнити позов, на спірні правовідносини не поширюється, оскільки спірним об`єктом власності є жиле приміщення, режим проживання в якому регулюється нормами Житлового Кодексу України,зокрема ст..ст. 156, 157, 162 ЖК України. Так, відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом ( ч.3 ст.9 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї його власника - позивача у справі. Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України якщо такі особи продовжують проживати в займаному жилому будинку надалі, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Відповідно до ч.3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Право вимагати у судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку має відповідно до ст.. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Зокрема, відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу найманця або заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу , які мають передувати виселенню наймача, на підставі ст.. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення , і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами. Однак, таких доказів позивачкою та її представником суду не надано. Сам же факт розірвання між сторонами шлюбу не є підставою для виселення відповідача з належного позивачеві житлового будинку.

Outcome: dismissed