Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У квітні 2018 року заявниця звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування заяви [PERSON] посилається на те, що вона являється донькою [PERSON], [INFO], померлої 26 січня 2018 року в м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації. Також зазначила, що саме поховання її матері відбулося в м. Севастополь, Кримська область, про що 31 січня 2018 року Відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя видано Свідоцтво про смерть серії І-КМ № 523728. Оскільки дане свідоцтво про смерть було видано на тимчасово окупованій території України та не може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» просила суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 26 січня 2018 року в м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації. Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року заяву було залишено без руху. У звязку з виконанням заявником вимог ухвали про залишення заяви без руху 24 квітня 2018 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник заявниці заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник [PERSON] районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника заявниці, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], являється донькою померлої [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії V-ФР № 331690 від 14.03.1990 року. Факт смерті матері заявниці [PERSON], померлої 26 січня 2018 року, підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КМ № 523728, виданого 31 січня 2018 року Відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя. [PERSON] районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22 березня 2018 року заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті матері з підстави предявлення заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] документу, виданого на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Згідно статей 1, 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна; громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституції України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ( «Намібійські винятки» ), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про факт смерті особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів про факт смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. З огляду на викладене та враховуючи, що для проведення державної реєстрації смерті [PERSON], померлої 26 січня 2018 року, на території України є обєктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадянина України, яким є заявниця [PERSON], суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити та встановити факт смерті матері останньої, що надасть заявниці можливість провести державну реєстрацію її смерті в державному органі України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved