Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Завод Маяк» (надалі - АТ «Завод Маяк») середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 645176,00 грн. за період з 28.05.2019 року по 22.09.2021 року та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 10 квітня 2018 року працював на посаді заступника генерального директора з раціоналізації виробництва. 27 травня 2019 року звільнився, через невиконання працедавцем обов`язку по своєчасній сплаті заробітку. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 27330 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2019 року по 23 грудня 2019 року у розмірі 239948,72 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 22 вересня 2021 року виконавчою службою в примусовому порядку списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу на підставі рішення суду. Позивач вважає, що з дати звільнення по 22 вересня 2021 року дату виконання рішення суду не виконувалось судове рішення з вини АТ «Завод Маяк». Посилаючись на 117 КЗпП України, вважає що стяганню підлягає середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, що становить 1148,08 грн. за 562 дні., що складає 645176,00 грн., які просить суд стягнути на свою користь. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 жовтня 2021 року визначено головуючим у справі суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи на 16 листопада 2021 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Моргун Д.М. підтримав позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що на його думку, саме з дати звільнення відповідач порушив зобов`язання по своєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі. Виходячи із розміру середнього заробітку встановленого рішенням суду, просив стягнути розмір середнього заробітку до дати фактичного виконання рішення суду. Представник АТ «Завод Маяк» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Судова кореспонденція скерована на адресу зареєстрованого місця знаходження відповідача. Також судове повідомлення надіслано на електронну адресу відповідача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів без участі відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що рішенням 23 грудня 2019 року стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 27330 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2019 року по 23 грудня 2019 року у розмірі 239948,72 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 4-5). Як вбачається з постанови державного виконавця від 24 вересня 2021 року закінчено виконавче провадження ВП №61177890 щодо стягнення на користь [PERSON] з АТ «Завод Маяк» грошових коштів в сумі 27330,61 грн. заборгованості по заробітній платі та 239948,72 грн. - середнього заробітку, у зв`язку із фактичним його виконанням 21 вересня 2021 року (а.с.6-7). Спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за час примусового виконання судового рішення. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як видно з тексту рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року з стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 27330,61 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2019 року по 23 грудня 2019 року у розмірі 239948,72 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів. Рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі виконано 21 вересня 2021 року. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд вважає доведеним факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та повне виконання судового рішення, яким стягнуто заборгованість та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені 21 вересня 2021 року, що доведено матеріалами спарви. Для визначення розміру середнього заробітку, як проміжок часу з дня прийняття судового рішення до дати його фактичного виконання, суд вважає необхідним визначити розмір середнього заробітку, з урахуванням вимог Порядоку розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді». З урахуванням того, що позивач був звільнений 27 травня 2019 року, то травень 2019 року не може бути врахований при визначені середньоденної заробітної плати, як такий що не був повністю відпрацьований. Тому для обчислення середнього заробітку має бути визначені два місці, що передували події звільнення, тобто березень та квітень. Тому, згідно довідки про заробітну плату позивача [PERSON] , яка судом досліджена в межах цивільної справи № 756/11046/19 (а.с. 20) заробітна плата позивача за березень 2019 року становила 23373,53 грн. та квітень 20888,57 грн. кількість робочих днів за березень та квітень 2019 року становить 42, тому середньоденна заробітна плата складає 1053,86 грн., виходячи з розрахунку (20888,57+23373,53)/42. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 758/10562/19 (провадження № 61-18014св20) вказано, що «середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку)». Суд не може погодитися із твердженням представника позивача, що обрахунок середнього заробітку має бути визначений з дати звільнення, тобто з 28 травня 2019 року, оскільки рішенням суду від 23 грудня 2019 року стягнуто середній заробіток за порушення раобтодавцем своєчасної виплати заробітної плати з 28 травня 2019 року по дату ухвалення рішення, тобто по 23 грудня 2019 року в сумі 239948,72 грн., тому суд не вбачає правових підстав для подвійного стягнення. Отже, період за який позивач може стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а саме фактичного виконання рішення суду за період з 24 грудня 2019 року по 21 вересня 2021 року - день проведення розрахунку. За період з 24 грудня 2019 року по 21 вересня 2021 року становить 435 робочих днів. Множимо на середньоденний заробіток позивача - 1053,86 грн., та отримуємо розмір середнього заробітку - 435429,10 грн. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд враховує розмір невиплаченого заробітку, який становить 27330,61 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,який вже стягнутий судовим рішенням та виплачений позивачу в сумі 239948,72 грн., тяжкий фінансовий стан підприємства, невиплата своєчасно заробітної плати обумовлена майновим становищем відповідача, зведеним виконавчим провадженням щодо примусового стягнення заборгованості по заробітній платі усім звільненим працівникам, приходжу до висновку, що заявлена позивачем сума середнього заробітку 645176 грн. - є непропорційно завищеною не відповідає тим втратам, які поніс позивач у зв`язку із несвоєчасністю виплати заробітної плати. Суд з урахуванням принципу співмірності та пропорційності завданої позивачу шкоди, з урахуванням вкрай тяжкого фінансового становища відповідача АТ «Завод Маяк», який через арешт рахунків по зведеному виконавчому провадженню не має можливості здійснювати фінансово-господарську діяльність та погашення заборгованості із заробітної плати, також з урахуванням вже отриманих позивачем за рішенням суду сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 239948,72 грн., вважає доцільним зменшити розмір середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, яка становила 27330,61 грн., втрат майнового характеру, які зазнав позивач у зв`язку із несвоєчасністю отримання заробітку, вже отриманих компенсаційних виплат у розмірі майже в десять разів що перевищує розмір боргу по заробітку, вважаю потрібне зменшити даний розмір з встановлених судом 435429,10 грн. до 20000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості та вже отриманими коштами, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. Отже, на підстав викладено, суд приходить до переконання що з відповідача АТ «Завод Маяк» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2019 року до 21 вересня 2021 року в сумі 20000 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з огляду на ухвалення судом рішення на користь позивача в силу ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 200 грн. виходячи з розрахунку (6451,77?20000?645176,00 = 200). На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial