Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 03.06.2006 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 633. Від вказаного шлюбу у них з відповідачем народилася дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин психологічної несумісності характерів, різних поглядів на сімейне життя, а також ведення спільного господарства, унаслідок чого між нею та відповідачем стали виникати конфлікти, які призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечать її особистим інтересам та інтересам відповідача, миритися з відповідачем вона не бажає, тому просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхньої спільної дочки, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини. Зокрема, в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення аліментів, вказувала на те, що відповідач інших дітей немає, аліменти не сплачує, працює й відповідно має можливість надавати їй грошову допомогу на утримання дитини. У зв'язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON],[INFO], у розмірі 800 грн. щомісячно, з дня подання позовної заяви до досягнення повноліття дитини. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх. При цьому, заперечувала щодо надання судом строку на примирення. В частині визначення аліментів, просила стягнути їх з відповідача саме в твердій грошовій сумі, оскільки офіційні доходи відповідача дуже незначні та при стягненні частки від його заробітку аліменти будуть складати лише 100 грн., й відповідно вказана сума не забезпечить повноцінного матеріального забезпечення дитини. Крім того, зазначила, що відповідач крім офіційно місця роботи, також отримує й інші доходи. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказавши, що не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та відповідачкою та згоден сплачувати аліментів на утримання дитини лише в розмірі 300 грн. При цьому, заперечував проти надання судом строку на примирення та надав згоду на визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання дитини саме в твердій грошовій формі. Заслухавши пояснення сторін та приймаючи до уваги часткове визнання позову відповідачем, що не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що поданий позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В ході розгляду справи, судом встановлено, що з 3 червня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис № 633 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін є неповнолітня дочка - [PERSON], [INFO] народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] За взаємною згодою сторін місце проживання дитини визначено із позивачем. З травня 2014 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та мають окремі бюджети, що не заперечується поясненнями сторін, наданими в ході розгляду справи й відповідно їх шлюб носить лише формальний характер. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини , то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, статтею 184 СК України передбачена можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до п. 17 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як встановлено судом, неповнолітня дитини [PERSON], [INFO] року проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с. 7). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, чим ставить позивачку та дитину в скрутне матеріальне становище, є працездатною особою, працює, отримує офіційно заробітну плату, а також має інші доходи, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому здатен надавати допомогу на утримання своєї дитини. Зокрема, згідно наданої відповідачем суду довідки, [PERSON] офіційно працює у ТОВ « Клас і К» та його доходи за період з травня 2014 року по жовтень 2014 року становлять 2 556 грн. 12 коп. Крім того, як вказував відповідач, окрім заробітної плати він також має й інші мінливі доходи та здатен сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 300 грн. щомісячно. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача судом також враховуються й доходи позивачки, яка є приватним підприємцем та згідно довідки ДПІ у м. Чернівцях Головного управління міндоходів у Чернівецькій області від 29.08.2014 року її доходи за 1 півріччя 2014 року складають 17722,00 грн. доходу (а.с.8). За таких обставин, суд ураховуючи вимоги позивача, яка просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, позиції відповідача, який визнав позовні вимоги позивача та погодився сплачувати аліменти в розмірі 300 грн. щомісячно, вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. При цьому, ураховуючи розмір отримуваних відповідачем офіційних доходів, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку визначений на 2014 рік в розмірі 1032 грн., 30 процентів з якого складає 309 грн. 60 коп., відсутність доказів про стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, про наявність у відповідача інших дітей чи непрацездатних осіб, які перебувають на його утриманні, приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів саме в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно, з розміром яких також погодилась і позивачка в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial