Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

У жовтні 2016 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій вона просила суд усунути перешкоди у здійсненні її права власності, позбавивши відповідача права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та виселити його. В обґрунтування позову вказано, що відповідач проти волі позивача проживає у вказаній квартирі, яка належить останній на праві власності, чинить перешкоди у проживанні, у тому числі поводить себе агресивно: погрожує та принижує, що приводить до постійних викликів поліції, та неможливості проживання в одному приміщенні. У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином - через оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» (випуск № 173 (6042) від 16.09.2017), заяви, клопотання, письмові заперечення від нього не надходили до суду. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про час, дату і місце якого повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, заяви або клопотання не було подано. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представників третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є власником квартири [ADDRESS], згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 22.07.1993, виданим за розпорядженням (наказом) від 22.07.1993 № 57 /а. с. 8/. З довідки форми № 3 від 05.10.2016 № 7313 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значаться позивач з 1983 року, відповідач з 08.08.2003 /а. с. 11/. 15.09.2009 сторонами розірвано шлюб, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] за актовим записом у Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 2559 /а. с. 10/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України. Статтею 319 ЦКУкраїни визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК країни). Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 ЖК Української РСР вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається, позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів у зв'язку із протиправною поведінкою відповідача, проте адміністративної або кримінальної відповідальності він не притягався у зв'язку з цим. Як встановлено судом, відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для позивача проживання разом з ним в одній квартирі, чим порушуються як і право власності позивача, так і її особисті немайнові права, обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сплачена та документально підтверджена сума судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved