Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-життя», в якому просить стягнути з позивача на користь відповідача викупну суму у розмірі 7244,45 євро в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що в 2008р. він склав заяву від 26.05.2008р. №306258 на страхування за програмою добровільного страхування дітей «Оранта-Юніор» та отримав від ЗАТ «Страхова компанія «Оранта-життя», правонаступником якого є ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-життя» поліс страхування життя №1005745 від 30.05.2008р. Строк дії полісу страхування складав 17 років (з 30.05.2008р. по 29.05.2025р.). Валюта страхування - євро. На виконання полісу страхування позивач сплачував щорічно 1000 євро в перерахунку у гривневому еквіваленті. Всього позивачем було сплачено відповідачу 9000,00 євро. Через несплату платежу протягом 45 днів з 30.05.2017р. договір страхування достроково припинив свою дію 14.07.2017р. Відповідно до «Таблиці гарантованих викупних сум, мінімальних гарантованих страхових сум у випадку редукування з переведенням договору в оплачений» починаючи з 30.05.2017р. викупна сума складає 6858,88 євро. Окрім вказаної викупної суми позивач має право на отримання страхового бонусу у розмірі 385,57 євро. 26.01.2018р. позивач направив відповідачу заяву на виплату викупної суми у розмірі 7244,45 євро (з урахуванням додаткового інвестиційного доходу), однак відповідач не виплатив викупну суму та не надав відповіді на заяву. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином,\~суд вважає\~за можливе\~на підставі\~ст.ст.\~280,\~281,\~282\~ЦПК України\~ухвалити у\~справі заочне\~рішення суду\~в судовому\~засіданні за\~відсутності сторін\~та без\~фіксування процесу\~технічними засобами\~відповідно до\~положень ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у 2008р. [PERSON] склав заяву від 26.05.2008р. №306258 на страхування за програмою добровільного страхування дітей «Оранта-Юніор» та отримав від ЗАТ «Страхова компанія «Оранта-життя», правонаступником якого є ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-життя» поліс страхування життя №1005745 від 30.05.2008р. (а.с. 15 24). Строк дії полісу страхування складав 17 років (з 30.05.2008р. по 29.05.2025р.). Валюта страхування - євро. На виконання полісу страхування позивач сплачував щорічно 1000 євро в перерахунку у гривневому еквіваленті. Це підтверджується квитанціями № 12 від 29.05.2008р., № 1417035 від 04.06.2009р., № 3406037 від 25.05.2010р., № 5641219 від 25.05.2011р., №7859176 від 29.05.2012р., №10021046 від 28.05.2013р., №12046829 від 29.05.2014р., №13716368 від 27.05.2015р., №15879419 від 29.06.2016р. (а.с. 25 29). Всього позивачем було сплачено відповідачу 9000,00 євро. Згідно змісту полісу страхування укладений договір страхування складається з Правил №8 добровільного страхування дітей «Оранта-життя-Юніор» від 12.07.2005р., заяви на страхування життя від 26.05.2008р. №306258 та поліса страхування №1005745 від 30.05.2008р. Відповідно до п.п. 7.2.3. Правил страхування договір страхування припиняється у разі несплати страхувальником страхових платежів у встановлені договором терміни. У разі несплати (незалежно від причини) чергового внеску протягом 45 діб підряд з наступної доби, договір страхування вважається достроково припиненим. Відповідно до п.п. 6.5. Правил страхування страхувальник зобовязаний вносити платежі наперед за кожний рік, півроку. Останній оплачений рік тривав з 30.05.2016р. по 29.05.2017р. Таким чином, через несплату платежу протягом 45 днів з 30.05.2017р. договір страхування достроково припинив свою дію 14.07.2017р. Відповідно до «Таблиці гарантованих викупних сум, мінімальних гарантованих страхових сум у випадку редукування з переведенням Договору в оплачений» починаючи з 30.05.2017р. викупна сума складає 6858,88 євро. Відповідно до абзацу 4 Приміток у полісі страхування розрахункова викупна сума визначається шляхом збільшення гарантованої викупної суми на розмір додаткових бонусів від інвестиційної діяльності з розміщення страхових резервів. У листі відповідача щодо інвестування в договори страхування визначено, що на 2012 рік загальний розмір резерву страхового бонусу складає 385,57 євро (а.с. 30). 26.01.2018р. позивач направив відповідачу заяву на виплату викупної суми у розмірі 7244,45 євро (з урахуванням додаткового інвестиційного доходу) (а.с. 31). Однак відповідач не виплатив викупну суму та не надав відповіді на заяву. Згідно ч. 1 ст. 997 ЦК України, договір страхування припиняється у випадках, встановлених договором та законом. В статті 28 Закону України «Про страхування» визначено, що у разі дострокового припинення дії договору страхування життя - страховик виплачує страхувальнику викупну суму, яка є майновим правом страхувальника за договором страхування життя. Викупна сума - це сума, яка виплачується страховиком у разі дострокового припинення дії договору страхування життя та розраховується математично на день припинення договору страхування життя залежно від періоду, протягом якого діяв договір страхування життя, згідно з методикою, яка проходить експертизу в Уповноваженому органі, здійснена актуарієм і є невід'ємною частиною правил страхування життя. Таким чином, з моменту припинення договору у позивача виникло право на отримання викупної суми, однак на його вимогу відповідач не виплатив її. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що з моменту припинення договору у позивача виникло право на отримання викупної суми, яку відповідач у добровільному порядку позивачу не сплатив, що й змусило [PERSON] звернутися до суду з даним позовом задля захисту своїх законних прав та інтересов. Отже, викупна сума 6858,88 євро + розмір резерву страхового бонусу 385,57 євро = 7244,45 євро. Офіційний курс НБУ на 03.10.2018р. 32,6393 гривні за 1 євро, отже сума у гривневому еквіваленті складає: 7244,45 євро х 32,6393 грн. = 236453,77 грн. (сума, яка підлягає стягненню з відповідача в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення судом, тобто на 03.10.2018р.,). Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-життя» про стягнення грошових коштів. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2364,53 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved