Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив: - стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 5832357,86 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору № 101.8-01/154 від 09.09.2011 року нерухоме майно - квартиру, загальною площею 59,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., що складається з двох жилих кімнат та знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; - виселити та зняти з реєстрації всіх осіб, що проживають в приміщенні, що є предметом іпотеки- з квартири, загальною площею 59,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 09.09.2011 між сторонами було укладено кредитний договір № 101.8-01/154, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 4800000 грн. та останній зобов'язався повернути кредит в строк до 09.09.2023 або достроково у випадках, передбаченим кредитним договором. Однак, відповідач, отримавши суму кредиту, свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а саме: прострочив сплату кредиту в період з 19.12.2012 р. по 25.09.2014 р. в сумі 216 937,84 гривень; прострочив сплату відсотків за користування кредитом в період з 19.12.2012 р. по 25.09.2014 р. в сумі 1104242,02 грн. Окрім того, у зв'язку із заборгованістю позичальника по сплаті кредиту та процентів, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити суму кредиту та процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з п. 5.2.1., 5.2.2., 5.3.11. кредитного договору у позичальника виникло зобов'язання достроково повернути кредит, сплатити відсотки за його користування, виконати інші зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 09.09.2011 між сторонами було укладено іпотечний договір № 101.8-01/154, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - квартира, загальною площею 59,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе за кредитним договором зобов'язань позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а також виселити всіх осіб, що проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки відповідно до ст. ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку». В судове засідання представник позивача не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2011 між сторонами було укладено кредитний договір № 101.8-01/154, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 4800000 грн. Того ж дня між сторонами було укладено іпотечний договір № 101.8-01/154, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - квартира, загальною площею 59,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем, надав йому грошові кошти в розмірі 4800000 грн., що підтверджується меморіальним ордером №29617 від 09.09.2011 року. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу ст. 526 ЦК України. Також, статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позику (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з п.п. 3.4., 3.5., 4.6., 5.3.1. кредитного договору позичальник зобов'язався погашати кредит та проценти за користування кредитом щомісячно наступним чином: з 09.09.2011 року по 29.02.2012 сплачувати щомісячно проценти; з 01.03.2012 року - щомісячно сплачувати кредит та проценти ануїтентним платежем в сумі згідно графіку погашення, що є невід'ємним додатком до кредитного договору. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, у разі несвоєчасного повернення кредиту та або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,1% від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочки. Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача становить 5832357,86 грн., з яких: - 4079839,62 грн. - сума заборгованості за кредитом; - 216 937,84 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 5552,61 грн. - 3% річних, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту; - 1104242,02 гривень - прострочена заборгованість за процентами; - 18534,59 грн. - поточна заборгованість за процентами; - 20898,22 гривень - 3% річних, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення процентів; - 319080,75 грн. - пеня за кредитним договором. Враховуючи факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором перед позивачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором у розмірі 5832357,86 грн. обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. В порядку ст. 589 ЦК України, ст.ст. 12,33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставного майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки». А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим. За змістом п.6.2. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя, зокрема на підставі рішення суду. Відповідно до п.6.5. іпотечного договору реалізація предмета іпотеки у разі звернення на нього стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною за ринковими цінами на день реалізації предмета іпотеки. Таким чином, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право реалізувати предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. При цьому, як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 23.05.2016 № 1742 ймовірна вартість предмету іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 09.09.2011 приватним нотаріусом КМНО Мелеховою Л.Г. за реєстровим № 1697, що належить на праві власності [PERSON], а саме: квартири, загальною площею 59,80 кв.м., житловою площею 39,30 кв.м., що складається з двох кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на час проведення експертизи та з округленням до цілих, становить 3439636 грн., що є співмірною з сумою заборгованості за вказаним кредитним договором, а відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, з урахуванням викладеного, аналізуючи норми чинного законодавства, оцінюючи всі докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Разом з тим, суд знаходить безпідставними позовні вимоги про виселення виходячи з наступного. Так, положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ у п. 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати положення ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку». З матеріалів справи вбачається, що банком була направлена відповідачу вимога про виселення всіх мешканців від 11.06.2014 № 3926/1-2. Проте, дані про отримання відповідачем вказаної вимоги в матеріалах справи відсутні. Надана стороною позивача копія конверту також не підтверджує факт отримання відповідачем такої вимоги, оскільки конверт було повернуто за закінченням строку зберігання. При цьому відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві [PERSON] по м. Києву зареєстрованим не значиться. За наведених обставин позовні вимоги про виселення суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не виконані вимоги ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3654 грн., що документально підтверджена. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial