Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ОСББ « МЖК 4 », [PERSON] про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що у серпні 1992 року відповідачеві [PERSON], котрий працював на Кременчуцькому заводі металоконструкцій, на склад сімї в 4-и особи була надана вказана квартира. Будинок, в якому знаходиться спірна квартира, було збудовано як молодіжний житловий комплекс, де дольову участь приймав Кременчуцький завод металоконструкцій. Вказувала, що з відповідачем [PERSON] та дочками почали проживати у спірній квартирі з часу її отримання. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу переїхав на постійне проживання у [INFO]. З метою вирішення питання про визнання права власності на квартиру зверталася з відповідними заявами щодо реєстрації права власності на квартиру, у тому числі шляхом приватизації, однак було відмовлено з посиланням на те, що будинок і спірна квартира не перебувають у комунальній власності, замість МЖК створено ОСББ, Кременчуцький завод металоконструкцій було ліквідовано. Вважаючи себе добросовісним володільцем квартири як члена ОСББ, просилавизнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] (нині вул. Європейська) у м. Кременчуці, загальною площею 47,9 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини і підстави, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача ОСББ « МЖК 4 » - [PERSON] з позовом погодилася, підтвердивши обставини, які були викладені позивачем. Пояснила, що ОСББ та інші підприємства не предявляли будь-які вимоги щодо спірної квартири, спірна квартира і будинок в якому знаходиться спірна квартира не перебувають у комунальній власності. Представники третіх осіб: - Кременчуцької міської Ради та виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради - [PERSON]; - КП « Квартирне управління » Кременчуцької міської Ради [PERSON] щодо суті позову не визначилися, покладалися на розсуд суду, підтвердили, що спірна квартира і будинок в якому знаходиться спірна квартира не перебувають у комунальній власності. Відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третіх осіб, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 04 листопада 1986 року за № 774 було вирішено про затвердження пропозиції керівництв деяких підприємств м. Кременчука про здійснення програми молодіжного житлового будівництва, передбачено будівництво МЖК в мікрорайоні № 57 у м. Кременчуці, затверджено статутні документи. Кременчуцький монтажнозаготівельний завод « Промтехмонтаж-1 », пізніше ДП « Кременчуцький завод металоконструкцій », на якому працював відповідач [PERSON], приймав участь у дольовому будівництві МЖК. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 26 грудня 1991 року за № 954/1 було затверджено список громадян на заселення 144-х квартирного жилого будинку МЖК № 72-а по вул. Щорса у [PERSON]. 14 серпня 1992 року відповідачу[PERSON] було видано ордер на житлове приміщення квартири [ADDRESS] (нині вул. Європейська) у м. Кременчуці на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради № 954/1 на склад сімї із чотирьох чоловік: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказаний будинок було здано в експлуатацію остаточно і повністю у грудні 1992 року з видачею реєстраційного посвідчення МЖК № 72-а, реорганізованого пізніше в МЖК-4, правонаступником якого є ОСББ МЖК-4.Згідно довідки ОСББ «МЖК-4» за № 19 від 26 жовтня 2017 року Кременчуцький завод «Промтехмонтаж-1» приймав дольову участь у будівництві МЖК-4 з 1987 року по 1991 рік та сплатив у повному обсязі вартість спірної квартири [ADDRESS] (нині вул. Європейська) у м. Кременчуці. З жовтня 1992 року позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх діти треті особи [PERSON] та [PERSON] постійно проживали та були зареєстровані у спірній квартирі. Позивач [PERSON] та відповідач[PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 21 грудня 1994 року. Станом на день розгляду справи у спірній квартирі проживає та зареєстрована позивач, котра є членом ОСББ МЖК-4. ДП « Кременчуцький завод металоконструкцій » припинено як юридична особа з 21 жовтня 2008 року. Позивач з метою вирішення питання оформлення питання щодо власності на спірну квартиру зверталася до відповідача ОСББ « МЖК 4 » та органів місцевого самоврядування у м. Кременчук із заявами про приватизацію житлового приміщення, реєстрації права власності. 14 квітня 2017 року листом № В-27-06/455 управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, не розглядаючи по суті, направило звернення позивача до КП «Квартирне управління» для розгляду, яке листом за № 01-10/117 від 05 травня 2017 року відмовило позивачу у приватизації спірної квартири у звязку з неналежністю її до комунальної власності та одночасно у прийнятті квартири до комунальної власності. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради № 37707031 від 23 жовтня 2017 року позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на спірну квартиру, у звязку з тим, що подані документи не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових праві на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме не була подана довідка кооперативу про членство позивача в кооперативі та сплату нею коштів за квартиру. Суд враховує, що спірна квартира та будинок, в якому знаходиться спірна квартира, не перебувають у комунальній власності, що не заперечували та підтвердили у судовому засіданні представники: - відповідача ОСББ « МЖК 4 » - [PERSON], - третіх осіб: - Кременчуцької міської Ради та виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради - [PERSON], - КП « Квартирне управління » Кременчуцької міської Ради - [PERSON] Відповідно до ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З 1992 року і по даний час, тобто більше 10-ти років поспіль позивач добросовісно, вільно та відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, що не заперечувалося представником відповідача ОСББ МЖК-4 [PERSON], яка підтвердила, що особовий рахунок по квартирі відкрито на позивача, котра своєчасно і у повному обсязі сплачує вартість житлово-комунальних послуг, приймає участь у діяльності ОСББ. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи є: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) для володіння майном та набуття права власності. У звязку із давністю та безперервністю володіння позивачем спірним майном, наявності ознак вільного, відкритого та добросовісного володіння цим майном, відсутністю власника спірного майна станом на день розгляду справи внаслідок його припинення як юридичної особи, а також інших осіб, які реально мали право вимоги щодо спірної квартири, суд вважає, що за позивачем може бути визнано право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. При цьому, суд враховує, що у п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», зазначено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі. При цьому, відповідачем за таким позовом є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Оскільки, спірна квартира не належить до комунальної власності, а підприємство, яке приймало дольову участь у будівництві МЖК та сплатило кошти за квартиру, припинено як юридична особа, перебування будинку в якому знаходиться спірна квартира на балансі ОСББ МЖК-4, що було та є відомим як сторонам у справі, так і третім особам, то суд вважає вірним зазначення позивачем відповідачами ОСББ МЖК-4 та [PERSON] Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є, зокрема й Україна. Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Протоколу ( колишнього Першого ) до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, суд виходить з наступного. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Протоколу до Конвенції є втручання держави \~в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ,\~в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства»\~, «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року,\~визначені критерії, які слід оцінювати\~про\~сумісність\~заходів\~втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу,\~ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.\~\~\~\~\~\~ Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Протоколу до Конвенції,\~ЄСПЛ\~загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи \~не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Суд також враховує, що відповідачі та треті особи не надали суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту незаконного та недобросовісного володіння позивачем спірним майном, спростування позову та на підтвердження факту належності спірної квартири саме відповідачам, третім особам, у тому числі територіальній громаді. Натомість, як вказувалося раніше, позивач є добросовісним та законним володільцем квартири. До того ж, суд визначає, що у позивача у розумінні ст. 1 Протоколу, як у члена сімї відповідача [PERSON] при отриманні квартири, так і при одноосібному володінні спірною квартирою, виникли реальні очікування і сподівання щодо належності спірної квартири. Отже, з огляду наведеного суд застосовує у даному спорі ст. 1 Протоколу до Конвенції з метою дотримання законних прав та інтересів позивача, які полягають у праві на мирне володіння спірним майном, наявності реального очікування та сподівання на законне володіння цим майном і його належності. Крім того, суд враховує, що у ході розгляду справи не були надані будь-які належні і допустимі докази на підтвердження наявності підстав для відмови у задоволенні позову, а тому у супротивному випадку, тобто у разі відмови у задоволенні позову за наведених обставин і реальної відсутності підстав для такого, суд допустить порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та позивачем, повязаного з втручанням в законні права та інтереси позивача, яка так чи інакше страждає від втручання, що полягає у відсутності чіткого визначеного механізму ( способу та порядку вирішення ) вирішення спірного питання. Звідси, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставила вимогу про стягнення із відповідачів коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved