Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення, суми інфляційної складової боргу, трьох відсотків річних у розмірі 29 580, 61 грн та витрат з оплати судового збору у розмірі 1 921, 00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва у відповідності до частини першої статті 27 ЦПК України. 18 грудня 2019 року вказана цивільна справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про прийняття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 03 січня 2020 року прийнято до провадження цивільну справу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] , та є споживачкою послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з централізованого опалення, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 вересня 2019 року склала 28 110, 69 грн. Позивачем також нараховано інфляційну складову боргу - 879, 74 грн та три проценти річних на суму заборгованості - 590, 18 грн, що разом із сумою заборгованості за послуги з централізованого опалення складають 29 580, 61 грн. 10 січня 2020 року відповідачем подано до суду відзив на позов, у якому не визнала його вимоги, посилалася на те, що є неналежним відповідачем, оскільки не є власником житлового приміщення, де надавалися послуги позивачем. Відповідач вказала на те, що вона не є власницею квартири [ADDRESS] , відповідно до чого було подано належно посвідчений нотаріусом договір купівлі-продажу від 19 вересня 2018 року. Відтак відповідач не могла отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води від 19 вересня 2018 року. У вказаному відзиві відповідач визнає наявність заборгованості до 19 вересня 2018 року за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води у сумі 65, 97 грн відповідно до таблиці розрахунку заборгованості наданої позивачем. Відповідач погасила заборгованість у розмірі 86, 35 грн, з яких 17, 85 грн - інфляційна складова боргу станом на 09 січня 2020 року, 2, 53 грн - три проценти річних від простроченої суми та 65, 97 грн - заборгованість за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власницею квартири [ADDRESS] на підставі належно посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу від 19 вересня 2018 року. Наявна заборгованість до 19 вересня 2018 року з послуг з централізованого опалення та постачання води відповідачем погашена, копія квитанції оплати якої додана. 19 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кучеруком Н.В. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач продала квартиру [ADDRESS] та нею погашена заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води до 19 вересня 2018 року, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з неї заборгованості за період з 19 вересня 2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed