Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачка звернулася з позовною заявою до відповідача та просила суд: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №609 від 03.05.2003, визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також визначити місце проживання неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з нею. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 03.05.2003 між сторонами був укладений шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Станом на даний час спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини фактично між ними припинені, спільного господарства не ведуть, з 2016 року діти сторін проживають з нею, а відповідач проживає окремо. Зазначено, що за час спільного проживання сторін, ними було набуто у власність спільне майно: у 2004 році квартира у місті Києві за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрована на праві власності за відповідачем, та автомобіль Peugeot 407, 2005 року випуску. Позивач вважає, що її вимога про поділ майна подружжя підлягає задоволенню, оскільки, їхні спільні діти проживають разом з позивачкою, проти чого й не заперечує відповідач, а вимоги про поділ іншого майна не заявляє, а вартість квартири становить менше половини вартості всього набутого подружжям майна. Виходячи з вищенаведеного, позивачка звернулася до суду та просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 27.10.2017 позовну заяву залишено без руху. 19.02.2019 позивачем усунуто недоліки позовної заяви шляхом зменшення позовних вимог ,у зв`язку з чим позивач просила розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №609 від 03.05.2003, визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 22.02.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. Позивачка в судове засідання 29.05.2019 не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява позивача, в якій просила суд розгляд справи провести у її відсутність, зазначила, що позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання 29.05.2019 не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи у його відсутність, вказав, що згоден з умовами позову та не заперечує проти його задоволення. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. Суд, врахувавши заяви сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 03.05.2003 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні стосунки. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, позивачка просить поділити майно між позивачем та відповідачем, та просить суд відійти від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки разом з нею проживають їх спільні з відповідачем діти, шляхом: визнання за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2004 року, [PERSON] придбав у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, за [PERSON] з 13.08.2005 зареєстровано транспортний засіб - легковий автомобіль Peugeot 407 ST 1. 8E, сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 1749, номерний знак [NUMBER] . Право власності на вказане майно набуте сторонами під час їхнього подружнього життя, відтак є їх спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вказаним вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, просить провести розподіл майна згідно запропонованого нею варіанту, зокрема відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити її частку майна. Позивачка просить поділити майно між позивачем та відповідачем, просячи суд відійти від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки разом з нею проживають спільні діти сторін, а також будуть проживати після розірвання шлюбу. Згідно заяви [PERSON] , останній позовні вимоги позивачки визнав. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні про поділ майна подружжя у відповідності до заявлених вимог, належить задовольнити. Крім того, суд виходив з положень частини четвертої статті 206 ЦПК, відповідно до якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного‚ на підставі ст. ст. 24, 56, 68, 70, 71, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України,

Outcome: approved