Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» ( надалі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») на свою користь суму вкладу за договором про банківський строковий вклад (депозит) у розмірі 30 000 грн, відсотки за користування ним в сумі 2958,90 грн., відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних в сумі 369,70 грн. та судові витрати по справі, що полягають у оплаті ним послуг адвоката за складання позовної заяви, в сумі 300 грн.. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 20 листопада 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» в національній валюті № 326933/74485/5-14, за умовами якого він передав банку 30 000 грн. на строк з 20 листопада 2014 р. по 20 квітня 2014 року на умовах нарахування 24 % річних за час користування вкладом. 21 квітня 2015 року він звернувся до керівництва банку з письмовою заявою про повернення суми вкладу в зв»язку із закінченням строку дії договору, але відповіді на неї не отримав. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав з підстав, у ньому зазначених, просив його задовольнити. Представник відповідача письмово неодноразово просив перенести справу, але до суду так не зявився, заяви про розгляд справи без його участі не подавав, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, тому у суду є підстави для винесення заочного рішення, на що позивач погодився. В письмових запереченнях на позов відповідач просив у задоволенні вимог [PERSON] відмовити, оскільки після закінчення строку дії договору кошти 30 000 грн. були повернуті позивачу на поточний рахунок, тобто банк свої зобов»язання виконав, дія договору припинилась. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено, що 20 листопада 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 6 у м. Нова Каховка філії «Південне регіональне управління» та [PERSON] було укладено договір № 326933/74485/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» до 20 квітня 2015 року в національній валюті. Згідно з п. 1, п. 2 договору 20.11..2014 року вкладник розмістив в банку на вкладному рахунку № 2630.0.005733.002 власні кошти в розмірі 30 000 грн. до 20.04.2015 року. Банк за користування коштами вкладника зобов'язався виплачувати проценти в розмірі 24% річних. Згідно з п. 4.1.3. основних умов залучення банківських вкладів банку зі змінами, затверджених наказом № 630-о від 08.08.2013 року, проценти нараховуються за методом факт/360, тобто виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році. 21.04.2015 року позивач звернувся з заявою до відповідача про повернення банківського вкладу. У відповідності із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вклад зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язується видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 року у справі № 6-140цс13, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України, зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Разом з тим, у даному випадку суд вважає, що твердження відповідача про повернення вкладу позивачу шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок не може бути прийнято до уваги, оскільки не свідчить про фактичне отримання їх [PERSON], його доводи щодо відсутності реальної можливості їх отримати відповідачем не спростовані . Крім того, оригінал виписки по особовому рахунку [PERSON] банком, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду також не наданий, а її копія, яка належним чином не завірена, не може вважатись належним та допустимим доказом. Таким чином, на час розгляду справи банківський вклад у розмірі 30 000 грн., на думку суду, є не повернутим вкладнику, не зважаючи на закінчення строку, на який його було розміщено, та наявність заяви позивача про повернення суми вкладу. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Отже, проценти на неповернутий банківський вклад підлягають виплаті за весь прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику. Доказів щодо виплати позивачу нарахованих йому процентів з 20.04.2015 року відповідачем суду не надано, не вбачається це і з виписки по його особовому рахунку, їх розрахунок, наданий позивачем, не спростований, а тому суд вважає можливим задовольнити позов і в цій частині, але з врахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів», який набрав чинності з 01.08.2014 року, згідно з яким обкладається податком дохід, отриманий фізичною особою у вигляді відсотків, нарахованих на грошові кошти, які розміщені на депозитних і поточних рахунках. Податок нараховується при кожному нарахуванні відсотків у розмірі 15%. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та три проценти не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Отже,наявні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов'язання. Таким чином, позов слід задовольнити повністю. На підставі наведенного,

Outcome: approved