Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить стягнути з [PERSON] на користь ЗКАТ «Скломонтаж» матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції в розмірі 203 756 грн. 14 коп. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015 у кримінальній справі №761/14981/13-к [PERSON], за його клопотанням, та на підставі ст.ст. 12,49 КК України, ст.ст.11-1, 282 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ст.191 ч.4 КК України у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальну справу, тобто за нереабілітуючою підставою. Згідно вказаної постанови, [PERSON], перебуваючи на посаді виконавчого директора ЗКАТ «Скломонтаж» та маючи право діяти без доручення, 01.02.2005, використовуючи своє службове становище, отримав від ТОВ «Енфолд» товари на загальну суму 52 786 грн. Користуючись правом підпису документів фінансово-господарської діяльності від імені КЗАТ «Скломонтаж» засвідчив факт отримання товару у накладній №63 від 01.02.2005р., однак, не передав товар на склад товариства, а заволодів та розпорядився ним на свій розсуд. У зв'язку з чим, ЗКАТ «Скломонтаж» спричинено матеріальну шкоду в розмірі 52 786 грн. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на викладені у позові та додаткових поясненнях обставини та доводи, просили позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просили відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача зазначив, що вказана постанова Шевченківського районного суду м. Києва не є доказом в силу ч.4 ст.61 ЦПК України, оскільки не підтверджує доведеність його вини та факту вчинення злочину. Крім того, зазначив про відсутність жодних доказів, які підтверджують нестачу товарно-матеріальних цінностей у позивача, отриманих згідно накладної №63 від 01.02.2005. Таким чином вважав позов безпідставним та необґрунтованим. Заслухавши пояснення представників позивача, думку відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх докази шляхом дослідження, суд приходить до наступного. За змістом ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015 у кримінальній справі №761/14981/13-к [PERSON], за його клопотанням, та на підставі ст.ст. 12,49 КК України, ст.ст.11-1, 282 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ст.191 ч.4 КК України у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальну справу. Цивільний позов ЗКАТ «Скломонтаж» до [PERSON] залишено без розгляду. (а.с.5-6) Вказана постанова станом на час розгляду даної справи набрала законної сили. Згідно вказаної постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015, [PERSON], перебуваючи на посаді виконавчого директора ЗКАТ «Скломонтаж» та маючи право діяти без доручення, 01.02.2005, використовуючи своє службове становище, отримав від ТОВ «Енфолд» товари на загальну суму 52 786 грн. Користуючись правом підпису документів фінансово-господарської діяльності від імені ЗКАТ «Скломонтаж» засвідчив факт отримання товару у накладній №63 від 01.02.2005, однак, не передав товар на склад товариства, а заволодів та розпорядився ним на свій розсуд. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.1992 м.Київ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов'язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 Постанови від 23.12.2005 №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення від кримінальної відповідальності - це лише відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України, у порядку, встановленому КПК України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. У пункті 2 вказаної постанови наведений вичерпний перелік випадків звільнення особи на підставі ст.49 КК України від кримінальної відповідальності та зазначено, що однією із основних умов є звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Підставою такого звільнення має бути певні обставини, у тому числі, настання такої події, як закінчення строків давності. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не залежить від таких умов як доведеність вини особи та встановлення факту вчинення злочину. Крім того, у пункті 2 вказаної постанови зазначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення. Судам слід звернути увагу на те, що ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави. Як вбачається з вказаної вище постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015 [PERSON] звернувся до суду із заявою про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Суд за наявності згоди [PERSON] на закриття кримінальної справи у зв'язку з закінченням строків давності задовольнив вказане клопотання, звільнив останнього від кримінальної відповідальності за ст.191 ч.4 КК України у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності і закрив кримінальну справу. Обставини вчинення [PERSON] злочину та його наслідки у вигляді спричинення у 2005 році матеріальних збитків у розмірі 52 786 грн. 80 коп. викладено в описовій та мотивувальній частинах вказаної постанови Шевченківського районного суду м. Києва. Вказана постанова в апеляційному порядку не оскаржувалась і набрала законної сили станом на час розгляду даної справи. Судом не приймаються до уваги як безпідставні та необґрунтовані посилання представника відповідача на недопустимість в якості доказу вказаної постанови в розумінні ч.4 ст.61 ЦПК України, оскільки по суті ці посилання базуються на власний розсуд та спростовуються положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27.03.1992 м. Київ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Інші доводи відповідача та його представника не спростовують факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди, внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали у привласненні матеріальних цінностей, належних позивачу. Аналіз наведених положень законодавства та встановлених обставин справи дає підстави для висновку про те, що наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вина [PERSON] у заподіянні позивачу матеріальної шкоди в розмірі 52 786 грн. 80 коп. доведена в повному обсязі, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом із тим, вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 150 970 грн. 14 коп. задоволенню не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю, виходячи з наступного. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. За вказаних обставин, відсутні підстави відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України для стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 150 970 грн. 14 коп. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial