Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

У жовтні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що є власником квартири [ADDRESS] , син колишнього власника зареєстрований в спірній квартирі, однак, починаючи з 2000 р., там не проживає. Ухвалою суду від 09.11.2020 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подано. Третьою особою: Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією подано пояснення щодо позову. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 р. у справі № 638/13030/13-ц, де зазначено, що припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, що є правовими підставами для виселення таких осіб. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Також у частині третій статті 98 ЖК УРСР встановлено, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК УРСР вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Отже, положення статтей 98, 109 ЖК УРСР передбачають підстави виселення, зокрема, тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що право власності житлового будинку, квартири, визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати загальною площею 29,6 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.10.2019 р. належить позивачу [PERSON] , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 952, 17.10.2012 р. зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису: 33515044. Вказана обставина підтверджується наданими суду договором купівлі-продажу квартири, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 183472053. В спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , поселився і 04.01.1990 р. був зареєстрований за зазначеною адресою у якості члена сім`ї колишнього власника житла. Вказана обставина підтверджується довідкою № 11396162 від 14.01.2020 р. про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Встановлено, що відповідач, починаючи з 2000 р., в спірній квартирі не проживає. Вказані обставини підтверджуються актом, складеним 08.10.2020 р. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача, який не власником квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності припинилося й право користування житлом відповідача. Суд, враховуючи викладене, оскільки [PERSON] втратив право користування спірною квартирою, знаходить позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, в судовому засіданні доведеними, оскільки позивач є одноосібним власником спірної однокімнатної квартири, реєстрація відповідача у цій квартирі створює останньому перешкоди у користуванні житлом; усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом захисту порушених прав позивача; задоволенням позову не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасниками справи, оскільки відбувається у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р. (далі - Конвенція), закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за потрібне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 р., рішення у справі «Кривенький проти України» від 16.02.2017 р.). Крім того однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 р. у справі № 345/1241/19. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved