Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договорів дарування. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував наступним. Позивач є інвалідом II-ї групи, часто хворіє та постійно потребує стороннього догляду, у звязку з чим, з літа 2012 року разом з позивачем [ADDRESS] став проживати син його племінника [PERSON]. В подальшому, відповідач пообіцяв забезпечити [PERSON] доглядом, харчуванням, утриманням його майна в належному стані, якщо останній укладе з ним договір довічного утримання, предметом якого виступить житловий будинок з будівлями та спорудами, розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, буд. № 4, та земельна ділянка площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, яка розташована за тією ж адресою, що і будинок. 22 липня 2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] в Першій Київській державній нотаріальній конторі договори, тексти яких не читав, вважаючи що в них передбачені всі права та обовязки, про які сторони домовились, тобто пожиттєвого догляду та утримання позивача. Позивач зазначив, що після укладення вищезазначених договорів відповідач став поставляти йому неякісні прострочені продукти, грошові кошти, які виділяв [PERSON] для оплати комунальних послуг, видавав за свої, почали зникати речі та документи. В кінці 2014 року на початку 2015 року відповідач перестав проживати разом з [PERSON] та припинив забезпечувати його харчуванням, доглядом та утриманням. В подальшому, позивач звернувся за допомогою до свого двоюрідного брата [PERSON], який зі своєю сімєю став опікуватись ним, допомагав лікуванням, харчуванням. Маючи на меті укладенням договору довічного утримання зі [PERSON], отримавши із реєстраційної служби витяги на житловий будинок № 4 по вул. Пушкіна за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, що розташований на земельній ділянці площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, позивач дізнався, що відчужив вищезазначене майно [PERSON] саме на підставі договору дарування. Обґрунтовуючи позовну заяву, [PERSON] зазначив, що він помилявся відносно намірів відповідача і не знав, не міг знати, що укладає договір дарування замість договору довічного утримання, у звязку з чим просив суд визнати недійсними договір дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, що зареєстрований за номером 385755632224 та договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:014:0053, що зареєстрована за номером 363620632224, укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування було передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 07.03.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено Головне управління юстиції у м. Києві. 15.06.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] та в якості співвідповідача було залучено [PERSON]. Позивач та його представник неодноразово подавали до суду заяви про зміну підстав, доповнення та уточнення позовних вимог (за вх. № 35625 від 09.12.2016 року, за вх. № 13918 від 15.05.2017 року). В кінцевому етапі позивачем було зазначено, що договори дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області та земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:014:0053, за тією ж адресою, були вчинені ним під впливом обману, у звязку з чим наявні підстави для визнання таких договорів недійсними. Обґрунтовуючи позовну заяву, [PERSON] було зазначено, що він як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання і укладаючи спірні договори, був обманутий відповідачем відносно правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладання між ним та відповідачем. В подальшому, через інформаційну службу Державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався, що спірне нерухоме майно було продано [PERSON], а останній зареєстрував на себе право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Крім визнання недійсними вищезазначених договорів дарування нерухомого майна, позивач просив суд витребувати у добросовісного набувача [PERSON], придбані у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31.10.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстраційним номером 1955житловий будинок № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області , що зареєстрований за номером 385755632224 та земельну ділянку площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053 та повернути це майно [PERSON]; визнати за ним право власності на вищезазначене спірне майно. В судовому засіданні представники позивача просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] та представник відповідача [PERSON] просили суд відмовити у задоволенні позову. Представником Головного управління юстиції у м. Києві до канцелярії суду за вх. № 10444 були подані письмові пояснення по справі з проханням слухати справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві та вирішити спір згідно вимог діючого законодавства. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] направила до суду клопотання про розгляд справи без її присутності. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 3 \~ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 22 липня 2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування житлового будинку № 4 по вул. Пушкіна в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 385755632224 та договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:014:0053, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 363620632224, посвідчені державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровими № 6-579 та № 6-581 відповідно. Пунктами 1 вищезазначених договорів передбачено, що [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував, а [PERSON] прийняв у дар, належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, буд. 4 та земельну ділянку площею 0,0766 гектарів, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Пушкіна, земельна ділянка 4. Пунктом 7 договорів дарування сторони зазначили, що ці договори не носять характеру фіктивного чи удаваного правочинів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.\~203, ч. 1 ст.\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 \~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно з ч.1\~ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті\~ЦПК України\~передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Всупереч вказаним положенням, звертаючись з позовом про визнання договорів дарування недійсними з посиланням, що вони укладений під впливом обману, позивач та його представник не надали суду достатніх доказів того, що в момент вчинення оспорюваних правочинів [PERSON] навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що, вчиняючи оспорюваний правочин, волевиявлення\~\~[PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Той факт, що Позивач, як він зазначає, не прочитав договори перед їх підписанням міг би свідчити лише про його власну недбалість, а не про наявність обману зі сторони відповідача. Враховуючи відсутність підстав для задоволення первісних вимог позивача про визнання недійсними договорів дарування, то як наслідок і похідні вимоги щодо витребування у кінцевого набувача нерухомих обєктів [PERSON] та визнання права власності на них за [PERSON] задоволенню не підлягають. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 203, 230 Цивільного кодексу України, п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 та

Outcome: dismissed