Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просила суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна , який був укладений 21.10.2013 року між нею та відповідачем. У судовому засіданні представник позивача, та позивач підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на підстави викладені у позовній заяві. Одночасно, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач - повторно не з'явився у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявні відповідні поштові повідомлення, у зв'язку із чим суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. На підставі ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Протокольно, за згодою позивача, судом ухвалено розгляд справи у заочному порядку. Приватний нотаріус Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилась, що, в силу ст. 169 ЦПК України, дає підстави суду розглядати справу у її відсутність. Розглянувши доводи та пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. 21.10.2013 року [PERSON] уклала договір, яким подарувала належний їй житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] Як стверджує [PERSON], укладаючи дану угоду дарування вона помилилась, стверджуючи, що мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є хворою, літньою людиною, і домовлялась з відповідачкою, що вона буде утримувати її до смерті. Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема частина третя цієї статті передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Отже, суд має встановити такі обставини, які б переконливо свідчили про те, що укладаючи договір даруванння домоволодіння, позивач мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування домоволодіння та помилялась щодо природи правочину та обов'язків сторін, передбачених ним. Як вбачається із розрахункових книжок за надання послуг з водопостачання, газопостачання, постачання електроенергії по домоволодінню [ADDRESS], вони виписані на ім'я [PERSON] та знаходяться у неї. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач, як власник домоволодіння, виконувала обов'язки по його утриманню, навпаки, матеріали справи достоменно підтверджують, що саме обов'язки власника домоволодіння виконує саме [PERSON] Відповідач стверджує, що в теперішній час мала на меті оформити субсидії, проте з'ясувала, що не є власником домоволодіння, що і стало підставою для звернення до суду. Суд дійшов до висновку, що [PERSON] дійсно, укладаючи спірну угоду, помилялась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, в зв'язку із чим суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і заснованими на вищенаведених нормах діючого законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню вимоги позову про стягнення судового збору, оскільки витрати на його сплату документально підтверджені. На підставі наведеного,

Outcome: approved