Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 лютого 2016 року було визнано винуватою та засуджено за ст. 140 ч.1 КК України громадянку [PERSON]. Судом було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Відповідно до вимог ст.ст. 75,76 КК України звільнено обвинувачену [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік, поклавши на неї обовязки періодично зявлятися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію, та повідомляти її про зміну місця проживання та навчання. На підставі ст.1 п. «а» Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання. Позови потерпілих [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Вказаним вироком суду було встановлено, що [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин : 24.03.2014 року [PERSON], [INFO], була в плановому порядку госпіталізована до хірургічного відділення Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського, м. Кременчук, вулиця 40 років Жовтня, б.60/1, з метою хірургічного лікування наявного у неї захворювання: жовчнокамяної хвороби, хронічного калькульозного холециститу. Цього ж дня було проведено оперативне втручання [PERSON] з приводу видалення жовчного міхура (лапароскопічна холецистектомія, дренування черевної порожнини, операція №189 від 24.03.2014 року, 27.03.2014 року [PERSON] було відпущено додому на ніч згідно до поданої нею заяви у зв'язку з сімейними обставинами. 28.03.2014 року приблизно о 11:30 годині [PERSON] прибула для планової перев'язки до хірургічного відділення Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського за адресою : м. Кременчук, вулиця 40 років Жовтня б.60/1. Під час проведення перевязки та огляду післяопераційної рани в превязувальній кімнаті хірургічного відділення вказаної лікарні, остання поскаржилася лікуючому лікарю [PERSON] на підвищення температури тіла до 37, 5 С і серцебиття на, що лікар запропонував їй прийняти таблетки, антибіотик «Цифран СТ». Але так як даних таблеток у неї не було, а були лише ампули для інєкцій антибіотик «Емсеф» на, що останній не заперечував. Після проведеного огляду операційна медична сестра [PERSON] привела [PERSON] до чергового поста хірургічного відділення, де знаходилась чергова медична палатна сестра хірургічного відділення даної лікарні обвинувачена [PERSON] та передала останній ліки, а саме флакон препарату «Емсеф» для інєкцій та повідомила в усній формі, що введення даного препарату було узгоджено з лікуючим лікарем. Обвинувачена [PERSON] отримавши зазначений медичний препарат, без його призначення лікуючим лікарем (у листку лікарських призначень відсутній відповідний запис лікаря), всупереч інструкції «Сестри медичної стаціонару палатної хірургічного відділення» та наказу МОЗ України від 01 червня 2013 року № 460 «Про затвердження протоколів медичної сестри (фельдшера, акушерки) з догляду за пацієнтом та виконання основних медичних процедур та маніпуляцій», недбало та несумлінно віднеслась до своїх обов'язків медичного працівника та виконала [PERSON] внутрішньом'язове введення розчину антибіотика «Емсеф», після чого у пацієнтки розвинувся анафілактичний шок, який призвів до тяжких ускладнень внаслідок чого після тривалого лікування 30.07.2014 року від аноксемічно-гіпоксичної енцефалопатії з розвитком численних інфарктів головного мозку сталася смерть останньої. Обвинувачена [PERSON] визнана винуватою у неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обв'язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, - смерть потерпілої [PERSON],- і підлягає відповідальності за ст.140 ч.1 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2016 року вирок суду першої інстанції залишений без змін, апеляційна скарга відповідача за цивільним позовом - без задоволення. Позивач вказала, що діями медичної палатної сестри хірургічного відділення даної лікарні [PERSON], які призвели до смерті її доньки, їй було завдано моральної шкоди. Вважає, що завдану їй моральну шкоду необхідно стягнути з відповідача - Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського, ідентифікаційний код юридичної особи 01999613, так як згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень. Відповідач, Кременчуцька перша міська лікарня ім. О.Т. Богаєвського, надав суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем жодних доказів, які передбачені чинним законодавством щодо обґрунтування розміру суми моральної шкоди не надано (наприклад висновку фахівця-психолога або висновку судово-психологічної експертизи тощо). Посилається на те, що позивачем не доведено характеру взаємовідносин які існували між нею та [PERSON] на момент смерті останньої, чи дійсно вони були такими, як вказано у позовній заяві. Посилається на ст. 454 ЦК України, згідно якої розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача. Звертає увагу суду, що кримінальне правопорушення вчинено внаслідок неумисних дій працівника лікарні [PERSON] та даний злочин не є корисливим. Тому, слід враховувати ступінь вини працівника та самого закладу, матеріальний стан особи, яка завдала шкоду та статус неприбутковості відповідача. Також посилається на те, що Кременчуцька перша міська лікарня ім. О.Т. Богаєвського є неприбутковою бюджетною установою, що заснована на комунальній власності територіальної громади м.Кременчука в особі Кременчуцької міської ради і підпорядкована управлінню охорони здоров'я виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. В зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні поданого позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи : На підставі наказу № 129-вк від 17.07.2006 року по Кременчуцькій першій міській лікарні ім. О.Т. Богаєвського, [PERSON] була призначена на посаду сестри медичної постової хірургічного відділення Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського за адресою : м. Кременчук вулиця 40 років Жовтня б. 60/1, тобто вказана особа перебувала у трудових правовідносинах із Кременчуцькою першою міською лікарнею ім. О.Т. Богаєвського, під час вчинення кримінального правопорушення безпосередньо перебувала на своєму робочому місці та виконувала свої трудові (службові) обов'язки, тому на неї поширюється норма закону, передбачена ч.1 ст.1172 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), згідно зі ст.441 ЦК (ст.1172 ЦК України 2003 року) відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.02.2016 року, встановлено, що винною у смерті [PERSON] є медична сестра Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського, [PERSON], яку засуджено за ч.1 ст.140 КК України (неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2016 року вказаний вирок суду першої інстанції залишений без змін, апеляційна скарга відповідача за цивільним позовом - без задоволення. В касаційному порядку вищеназвані судові рішення не оскаржувались. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд вважає встановленими та доведеними належним чином ті обставини, що смерть доньки позивача настала саме внаслідок неналежного виконання медичною сестрою Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського, [PERSON], своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, а саме смерть пацієнта - [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Самойленко М.О. позов підтримали в повному обсязі з мотивів та підстав наведених у позовній заяві. Позивач [PERSON] суду пояснила, що моральна шкода, завдана їй медичним працівником Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського медичною сестрою [PERSON], полягає у душевних стражданнях у зв'язку з її протиправною поведінкою, яка полягає у безвідповідальному, недбалому та несумлінному ставленні її, як медичного працівника, до своїх обов'язків, внаслідок чого померла її єдина донька - [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на [PERSON]. Вказала суду, що з донькою у неї завжди були добрі стосунки, донька доглядала за нею та чоловіком (батьком), приходила на кожні вихідні та допомагала поратися по господарству, готувала їм їжу, купувала ліки тощо. Вони з чоловіком завжди могли розраховувати на допомогу від їхньої дитини. Відтепер вона відчуває постійний та нестерпний біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт від смерті доньки, яку так безвідповідально прирекли на неймовірні муки, які закінчилися страшною смертю після 4-х місячної боротьби за її життя. У неї часто проявляються емоційні спалахи, виникає дратівливість, збудливість, а тому внаслідок заподіяння смерті доньки страждає не лише вона, але і її близькі та знайомі люди. Тепер вона повинна організовувати своє життя в новому форматі, однак, не дивлячись на той факт, що доньки вже немає більше 2-х років, вона ніяк до цього не може звикнути. Свій вік вони з чоловіком вимушені доживати самі, без підтримки доньки. Впевнена, що будь-якої мінімальної вини доньки щодо введення їй препарату «Емсеф», немає. Безсоромні, бездушні та зачерствілі медичні працівники намагаються свою ж провину перекласти на доньку. З урахуванням вказаних нею обставин, вважає, що їй були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру її немайнових втрат, вона оцінює в 300 000 (триста тисяч) грн., при цьому посилається на ч.3 т. 23 ЦК України. Допитаний як свідок в судовому засіданні [PERSON], суду пояснив, що його дружина дійсно постійно підтримувала стосунки зі своїм батьками та вони на вихідні часто приїжджали та допомагали їм по господарству, зокрема дружина завжди купувала їм ліки за власний кошт, привозила всі необхідні продукти харчування тощо. Після того, як дружині був зроблений укол, внаслідок якого вона впала у кому, то її мати всіляко допомагала йому доглядати дружину, готувала їжу, продала всі свої коштовні речі, щоб придбати для [PERSON] ліки. Не дивлячись на її похилий вік, теща їздила з ним до Києва доглядати доньку в Київській лікарні. Після смерті доньки, [PERSON] тривалий час не виходила з дому та стан її здоров'я знано погіршився, він не в змозі приділити їй належної уваги, бо залишився сам виховувати спільну доньку, тому рідко відвідує позивачку. Підтвердив, що представники лікарні так і не вибачились перед ним та позивачкою за дії своїх працівників, що призвели до трагічних подій. Зазначив суду, що позивачка дуже тяжко пережила смерть доньки. Представники відповідача проти задоволення позову хоча й заперечували з мотивів та підстав, наведених у запереченні, проте погодились із тим, що смерть близької людини в будь-якому випадку завдає моральні страждання. Не заперечували, що смерть [PERSON] завдала моральних страждань її матері - [PERSON], проте вважали розмір заявлених позовних вимог завищеним та необґрунтованим. З досліджених судом матеріалів справ вбачається, що [PERSON], є донькою позивача [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження [PERSON]. Згідно з копією свідоцтва про шлюб, що також міститься в матеріалах справи, [PERSON] після вступу до шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON], її смерть настала [INFO] року. Суду на дослідження також надавався оригінал та до матеріалів справи долучена копія виписки з амбулаторної картки від 06.03.2017 року на ім'я [PERSON] в якій вказані наявні у неї хвороби та з якої вбачається, що до дільничного лікаря остання після подій 30.07.2014 року дійсно зверталась частіше ніж до смерті доньки. В тому числі вбачається, що їй лікарем прописувались заспокійливі засоби, тому суд вважає такий доказ належним та допустимим. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений. У п. 9 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази причинного зв'язку між винними діями сестри медичної постової хірургічного відділення Кременчуцької першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського [PERSON] та моральною шкодою, завданою позивачу. За приписами ч.1 ст.1172 ЦК України Кременчуцька перша міська лікарня ім. О.Т. Богаєвського є належним відповідачем, оскільки саме вона повинна нести цивільно-правову відповідальність за дії свого працівника, який перебував із нею у трудових відносинах на момент завдання шкоди здоров'ю доньки позивача. Що стосується розміру заявленої моральної шкоди в 300 000 грн., то суд, враховуючи вину відповідача (його працівника, яка вчинила злочин з необережності, тобто без прямого умислу, враховуючи майновий стан відповідача) вважає, що вони підлягають до часткового задоволення та виходить із наступного : Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 3, 4, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позові про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначаючи суму грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, позивач зазнала моральних страждань через втрату рідної людини, доньки, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи, виходячи із принципів розумності та справедливості, вважаючи, що розумним і справедливим розміром морального відшкодування в грошовому еквіваленті буде 100 000 грн., а тому позовні вимоги позивача підлягають до чаткового задоволення. Відповідно до правил ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з не однією сім'єю. Таким чином, суд приймаючи встановлені вище обставини, норми чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ч.3,5 ст.88 ЦПК України, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому суму судового збору в розмірі 640,00 грн. слід стягнути з відповідача в дохід державного бюджету.

Outcome: partial