Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

у квітні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив встановити порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] згідно варіанту 1.1. додатку 4 висновку експерта № 15384/14-43 від 08 грудня 2014 року, виділивши йому у користування приміщення 5 площею 12,8 кв. м, приміщення 6 площею 11,1 кв.м, приміщення 8 площею 0,9 кв. м, приміщення 7 площею 0,8 кв. м, приміщення 10 площею 3,2 кв. м; виділивши в користування [PERSON] приміщення 4 площею 12,1 кв. м, балкон площею 2,5 кв. м; а приміщення 1 площею 5,0 кв. м, приміщення 2 площею 2,5 кв. м, приміщення 3 площею 6,3 кв. м, приміщення 9 площею 5,4 кв. м залишити у спільному користуванні його та [PERSON] Свої вимоги мотивував тим, що є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS], власником 1/3 частини якої є [PERSON] За рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року [PERSON] зобов'язано не чинити йому перешкод у користуванні 2/3 частинами вказаної квартири та вселено його до неї. Квартира складається з трьох ізольованих кімнат, загальною площею 60,85 кв. м, житловою - 36,00 кв. м. Тому, виходячи з положень ст. ст. 358, 364 ЦК України, просив визначити порядок користування вказаною квартирою у запропонованому ним порядку, оскільки останній найбільш відповідає ідеальним часткам його та [PERSON] В судовому засіданні позивач обґрунтування позову та позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти заявлених [PERSON] вимог заперечили. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 травня 2005 року та 21 квітня 2006 року (а.с. 5, 6). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] є власником 1/3 частини зазначеної квартири. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року [PERSON] вселено до квартири [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні останньою (а.с. 7-11). Зазначена квартира, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, складається з трьох ізольованих кімнат площами: приміщення 6 - 11,1 кв. м, приміщення 5 - 12,8 кв. м, приміщення 4 - 12,1 кв. м, має загальну площу 60,85 кв. м, житлову - 36,0 кв. м. Отже, ідеальна частка [PERSON] по загальній площі квартири становить 40,47 кв. м, по житловій - 20,28 кв. м, а [PERSON] - 24,0 кв. м та 12,0 кв. м відповідно. У відповідності до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, які призначені для задоволення потреб усіх власників квартир. Тобто, приміщення кухні, коридору, роздільного санвузлу у квартирі за своїм призначенням є нежитловими приміщеннями, а приміщеннями загального користування, і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України перебувають у спільній сумісній власності усіх співвласників, що передбачає право усіх співвласників на користування цими приміщеннями. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України спільна часткова власність - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Аналіз зазначеного надає підстави для висновку про те, що при встановленні порядку користування житлом кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина житла з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування житлом з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони не досягли згоди щодо користування спірним майном - квартирою [ADDRESS]. Звернувшись до суду, [PERSON] просить виділити йому в користування приміщення 5 площею 12,8 кв. м, приміщення 6 площею 11,1 кв. м, приміщення 8 площею 0,9 кв. м, приміщення 7 площею 0,8 кв.м, приміщення 10 площею 3,2 кв. м; в користування [PERSON] виділити: приміщення 4 площею 12,1 кв. м, балкон площею 2,5 кв. м; приміщення 1 площею 5,0 кв. м, приміщення 2 площею 2,5 кв. м, приміщення 3 площею 6,3 кв. м, приміщення 9 площею 5,4 кв. м залишити у їх спільному користуванні. Вираз своєї вимоги саме в такому вигляді [PERSON] обґрунтовує висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 15384/14-43, складеного 08 грудня 2014 року за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, у додатку 4 до якого запропонований позивачем варіант значиться як 1.1. (а.с. 14-36). Аналіз даних даного висновку не дає підстав суду для сумніву в останніх. Доказів з боку сторони відповідача на підтвердження останнього в розпорядження суду не надано. В ході розгляду справи відповідачем клопотань в порядку ст. 137 ЦПК України заявлено не було. Тому, суд вважає за можливе прийняти дані висновку № 15384/14-43 від 08 грудня 2014 року до уваги та покласти останні в основу судового рішення, а тому з огляду на викладене вище приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо встановлення порядку користування спірною квартирою обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, через що підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити про те, що встановлений порядок користування спірною квартирою спрямований на врегулювання відносин сторін в реалізації їх прав власників в розрізі положень ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України (використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд), і не позбавляє членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, в силу ст. 156 ЖК України, користуватись житлом на рівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а наявність у спірній квартирі трьох ізольованих кімнат, дозволяє суду прийти до висновку про те, що встановити між сторонами порядок користування квартирою можливо. На підставі викладеного, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 355, 358, 382 ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України,

Outcome: approved