Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до Печерського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з даним позовом. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.12.2014 р. підсудність даної цивільної справи було визначено Шевченківському районному суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2015 р. по даній справі було відкрито провадження. У своїх позовних вимогах позивачі просили суд: 1. Витребувати та оголосити в суді під час «судового слідства матеріали справ, по яких приймались рішення судами, що надаються до суду, що створить можливість суду надати вірну та об'єктивну оцінку винності або невинності відповідачів 1-3 в світлі вимог ст. 56, 124 Конституції України, та норм матеріального права зазначених в параграфі 1 «Предмет позову». 2. Ухвалити правосудне рішення, саме таке, яке рекомендує Постанова Пленуму ВС України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» на користь позивачів, з задоволенням позовних вимог кожному в розмірі 51000,00 грн. Позивачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Від позивача [PERSON], який також є представником інших позивачів, надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник Кабінету Міністрів України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень на позовну заяву не надав. Представники Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва та Печерського районного суду м. Києва в судове засідання не з'явилися, до суду надали заперечення на позовну заяву та просили розглядати справу без їх участі. Суд, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили, що відповідачі по відношенню до позивачів порушили норми матеріального права, Конституції України та норми Європейської конвенції, при розгляді ними справ, копії процесуальних рішень яких додані до матеріалів даної цивільної справи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 1176 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8). Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено (Інформаційний лист ВСС від 13.02.2012 р. N 6-182/0/4-12 щодо деяких спірних питань судової практики). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що заявлені позовні вимоги фактично є оскарженням процесуальних дій судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з приводу прийнятих ними рішень, у поза передбаченим процесуальним законом порядку, позивачами не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58. 59 ЦПК України на підтвердження заподіяння шкоди позивачам відповідачами, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Куруючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України; Цивільним кодексом України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8-

Outcome: dismissed