Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації про надання дозволу на виготовлення проїзних документів на дитину без дозволу батька. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 11 грудня 2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції АР Крим було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1027. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Керченського міського суду АР Крим від 01 квітня 2013 року, що набрало законної сили 12 квітня 2013 року, вказаний шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу спільний син позивача та відповідача залишився проживати з матір»ю. Маючи намір в найближчому майбутньому, з метою оздоровлення поїхати з дитиною за кордон, позивач звернулась до ДМС Оболонського району м. Києва з метою оформлення проїзного документу на дитину, однак їй було відмовлено в оформленні вказаного документу, оскільки вона не надала документ, який б підтвердив згоду на те батька. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: надати дозвіл на виготовлення дитячих проїзних документів для виїзду за кордон [PERSON], [INFO], громадянина України, що проживає за адресою: [ADDRESS], без згоди батька - [PERSON]. Позивач в судове засідання не з»явилася. Направила до суду клопотання про слухання справи у її відсутність. Позов підтримала, просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адмінстрації в судове засідання свого представника не направила. Надіслала на адресу суду листа про слухання справи у відсутність її представника. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 грудня 2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції АР Крим було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1027. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Керченського міського суду АР Крим від 01 квітня 2013 року, що набрало законної сили 12 квітня 2013 року, вказаний шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу спільний син позивача та відповідача зареєстрований та проживає разом із своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. На даний час між позивачем та відповідачем припинено будь-які стосунки, припинено ведення спільного господарства. Відповідач припинив будь-яке спілкування з колишньою дружиною та сином, не приймає жодної участі у вихованні дитини. Маючи намір в найближчому майбутньому, з метою оздоровлення поїхати з дитиною за кордон, позивач звернулась до ДМС Оболонського району м. Києва з метою оформлення проїзного документу на дитину, однак їй було відмовлено в оформленні вказаного документу, оскільки вона не надала документ, який б підтвердив згоду на те батька. Так як зв'язатися з відповідачем позивачу не вдалося, позивач звернулась із заявою до Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації. Проте, як вбачається з листа Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 1296 від 14 серпня 2014 року Службі у справах дітей не вдалося провести з відповідачем профілактично-виховну бесіду, адже за інформацією Голови Софіївсько-Борщагівської сільської ради, відповідач відсутній в квартирі за адресою: [ADDRESS]. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що відповідно до зобов'язання держав-сторін за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у державу-сторону або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися державами-сторонами позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-сторони надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за винятком особливих обставин, особисті стосунки та прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання держав-сторін за пунктом 2 статті 9 держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом, необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному громадянину свободу пересування, вільне право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Стаття 8 СК України встановлює, що особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Зважаючи на ч. 2 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З огляду на зміст ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Таке представництво дитини батьками можливо як після порушення прав дитини, так і для попередження можливого порушення. У відповідності до норм ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. З огляду на ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий на підставі рішення суду. У ч. 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно зі ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведених обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, що є підставою для задоволення її позову. Зважаючи на вищенаведене, у відповідності до принципів 2, 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, ст.ст. 33, 51, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 313 ЦК України, ст.ст. 7, 8, 55, 56, 141, 154, 155 СК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57,

Outcome: approved