Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати право власності за [PERSON] на збудоване мансардне приміщення, що знаходиться на квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що 05.02.2022 року розпорядженням № 176 Київська міська державна адміністрація надала громадянину [PERSON] (далі - Позивач) дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на реконструкцію горища над своєю квартирою. В подальшому, Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут « НДНІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства надала Позивачу в 2003 році технічний висновок про можливість влаштування житла в існуючому об`ємі горища над квартирою [ADDRESS] . У 2004 році Позивач отримав погодження на проведення реконструкції горища вказаного житлового будинку у мешканців - власників (співвласників) квартир, а також власників жилих та нежилих приміщень. В 2006 році Позивач замовив та отримав у ТОВ «Новобудова - 2006» проект № 1/08-2006-АБ щодо реконструкції вищевказаної квартири та горища над нею. Вказане дало можливість Позивачу в 2006 році провести роботи з реконструкції горища над своєю квартирою. З цього часу Позивач почав безперервно користуватись реконструйованим житлом, сплачуючи всі відповідні податки. В 2008 році Позивач отримав технічний паспорт на квартиру з мансардою, вказаний факт був затверджений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 року відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2017 року справу передано на розгляд судді Підпалому В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2017 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 03.10.2017 року. Протокольною ухвалою від 03.10.2017 року залучено до участі у справі в якості відповідачів Територіальну громаду м. Києва в особі Київської міської ради, Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію та в якості третьої особи Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, в судовому засіданні оголошено перерву до 29.11.2017 року. 29.11.2017 року за неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі оголошено перерву до 16.02.2018 року. 13.12.2017 року на адресу суду надійшли пояснення представника відповідача - заступника голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Невмержицього А. 14.02.2018 року на адресу суд надійшли пояснення представника відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» Кляуса Д. 16.02.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника Київської міської ради Баранова М.С. 16.02.2018 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадження, судове засідання призначено на 03.04.2018 року. 03.04.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Ткаленко А. та відповідь на відзив від Позивача. 03.04.2018 року за неявкою представників відповідачів та третьої особи оголошено перерву до 24.05.2018 року. 24.05.2018 року для повторного виклику відповідачів в судовому засідання оголошено перерву до 02.07.2018 року. 02.07.2018 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадження, судове засідання призначено на 01.08.2018 року. 01.08.2018 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадження, судове засідання призначено на 03.10.2018 року. 03.10.2018 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді клопотань, що надійшли від органів досудового розслідування, судове засідання призначено на05.12.2018 року. 05.12.2018 року за неявкою відповідачів та третьої особи в судовому засідання оголошено перерву до 04.03.2019 року. 04.03.2019 року за неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі оголошено перерву до 30.07.2019 року. 30.07.2019 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, судове засідання призначено на 26.11.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті на 17.04.2020 року. 17.04.2020 року за неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі оголошено перерву до 14.12.2020 року. 14.12.2020 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадження, судове засідання призначено на 24.03.2021 року. 24.03.2021 року для розміщення на офіційному сайти оголошення про виклик сторін у в засідання оголошено перерву до 20.04.2021 року. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 05.02.2022 року розпорядженням № 176 Київська міська державна адміністрація надала громадянину [PERSON] (далі - Позивач) дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на реконструкцію горища над своєю квартирою. В подальшому, Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДНІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства надала Позивачу в 2003 році технічний висновок про можливість влаштування житла в існуючому об`ємі горища над квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У 2004 році Позивач отримав погодження на проведення реконструкції горища вказаного житлового будинку у мешканців - власників (співвласників) квартир, а також власників жилих та нежилих приміщень. У 2006 році Позивач замовив та отримав у ТОВ «Новобудова - 2006» проект № 1/08-2006-АБ щодо реконструкції вищевказаної квартири та горища над нею. Вказане дало можливість Позивачу в 2006 році провести роботи з реконструкції горища над своєю квартирою. З цього часу Позивач почав безперервно користуватись реконструйованим житлом, сплачуючи всі відповідні податки. У 2008 році Позивач отримав технічний паспорт на квартиру з мансардою, вказаний факт був затверджений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. На початку 2017 року Позивач отримав консультацію в Державній архітектурно-будівельній інспекції України про наступне: з 26.05.2015 року до 31.12.2015 року діяв Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 року № 79. Відповідно до вказаного порядку здійснювалось прийняття в експлуатацію збудованих у період до 12.03.2011 року без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження громадських будинків І та ІІ категорії складності. Враховуючи вимоги пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на сьогоднішній день Департамент не приймає до експлуатації зазначені вище об`єкти. Разом з тим пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, передбачено прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об`єкту у випадку визнання права власності на нього за рішенням суду. За ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно зі ст. 144 Конституції органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. За ч. 1 ст. ст. 6, 10, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування»). В м. Києві представницьким органом територіальної громади, що розпоряджається комунальним майном в т.ч. передає його в розпорядження районним адміністраціям - є Київська міська рада (Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до постанову Верховного Суду України від 20.05.2015 року у справі № 911/130/14 «Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім цього оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено». Згідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 05.2.2022 року № 176, враховуючи звернення Печерської районної у міст і Києві державної адміністрації надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на реконструкцію горища над своєю квартирою [ADDRESS] . Пунктом 24 Розпорядження передбачені умови для інвесторів. Пунктом 25 Розпорядження визначено, що Київському інвестиційному агентству за зверненням інвесторів та на підставі представлених ними документів, що засвідчують виконання пункту 24 цього розпорядження підготувати відповідний проект розпорядження Київської міської державної адміністрації щодо надання дозволів на виконання будівель робіт. З матеріалів, які додаються до позову, вбачається, що інвестиційний контракт не укладався, пункт 24 Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.2002 року № 176 не виконаний, розпорядження Київською міської державною адміністрацією щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт не прийнято, в експлуатацію об`єкт не прийнятий. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволені позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed