Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-10 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями розташованого по вул.Боброва, 20 в м.Прилуки Чернігівської області, посилаючись на те, що з 01 серпня 2001 року по 19 жовтня 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого було придбано вказане майно. У зв»язку з тим, що [PERSON] помер 02 вересня 2015 року, звернулась з даним позовом до спадкоємиці першої черги щодо його майна, посилаючись на те, що права власності набула як одна з подружжя, проте воно не визнається відповідачем. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Прилуки, вулиця Боброва,20, розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] ставила питання про скасування вказаного рішення суду, посилаючись на те, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, зокрема було застосовано положення СК України, в той час, коли на спірні правовідносини поширюються положення КпШС України, виходячи з часу його придбання. Крім того, [PERSON] стверджувала, що спір щодо зазначеного у позові будинку було вирішено між бувшим подружжям задовго до смерті її батька, у 2003 році , а тому позивач не має права на вказане майно. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що з 01 серпня 2001 року по 19 жовтня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого, 20.06.2002 року було придбано житловий будинок №20 по вул. Боброва в м.Прилуки, та зареєстровано вказане майно за [PERSON] (а.с.14,48). Після розірвання шлюбу між подружжям [PERSON], [PERSON] переїхала проживати зі спірного будинку до квартири своєї матері № 26 по вул. Миколаївській, 117 у м. Прилуках, та за вказаною адресою була зареєстрована з 18.06.2005 року. Реєстрацію позивача у квартирі матері, у даній справі підтверджено нею особисто, а також даними паспорта про місце проживання( а.с.3 зворот). [PERSON] помер 02 вересня 2015 року і єдиною спадкоємицею щодо майна померлого є його дочка [PERSON], яка прийняла спадщину в порядку, передбаченому законом, та отримала відповідні свідоцтва на все інше спадкове майно (два квартири та автомобіль), однак на спірний житловий будинок №20 по вул. Боброва у м. Прилуках відповідачеві нотаріусом не було видано свідоцтво, до вирішення спору в суді (а.с.28-36). Листом нотаріуса №652/02-14 від 03.03.2016 року було роз»яснено право [PERSON] звернутися до суду для вирішення питання про право власності на частину спільного майна подружжя після смерті [PERSON] (а.с.6). Зважаючи на те, що спірне майно було придбано подружжям [PERSON] у шлюбі під час дії КпШС України, при вирішенні данного спору належить застосовувати положення наведенного нормативного акту. Положеннями ч. 3 ст. 29 КпШС України, чинного на час придбання майна подружжям, передбачалось, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується , коли ці вимоги заявлено після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. З матеріалів справи встановлено, що у 2003 році між сторонами виникав спір з приводу спірної квартири, у зв»язку з чим, за позовом [PERSON] до [PERSON] у березні 2003 року було заведену цивільну справу про поділ майна подружжя, забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірне майно. Втім, за заявою позивача від 25 березня 2003 року позовну заву судом було певернуто без розгляду та знято арешт з майна у зв»язку з отриманням позивачем від [PERSON] грошової компенсації вартості частини майна. Факт отримання позивачем компенсації за частину майна в сумі 4 тисячі гривень у справі підтверджено власноручною розпискою позивача від 06 квітня 2003 року (а.с.25) та її особистими поясненнями. Таким чином, спір між подружжям з приводу поділу майна було ними врегульовано добровільно. В подальшому, рішенням Прилуцького міського суду від 06 жовтня 2003 року шлюб між подружжям було розірвано (а.с.54), а свідоцтво про припинення шлюбу було отримано позивачем 19 жовтня 2004 року( а.с. 4). За правилом ч. 3 ст. 29 КпШС України, право на звернення з позовом про визнання права на частину майна подружжя, за умови наявності майнових претензій до бувшого чоловіка, позивач мала протягом трьох років починаючи з дня, коли дізналась або повинна була дізнатись про порушення права на це майно після розірвання шлюбу. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач переїхала проживати до матері ще до розірвання шлюбу, що підтверджується адресою її проживання, зазначеною власноручно у позовній заяві про поділ майна подружжя (а.с.70, 71), а в подальшому вона отримала у 2005 році реєстрацію за вказаним місцем проживання, у спірному будинку з моменту реєстрації розірвання шлюбу протягом трьох років не проживала та долею зазначеного майна не цікавилась, відповідно вона втратила право на поділ майна подружжя. Аналогічні норми щодо застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, містяться у ст. 72 СК України. Ухваливши рішення про задоволення вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на спірне майно було порушене лише тоді, коли після смарті [PERSON], його спадкоємиця заперечила право [PERSON] на ? частину будинку, а тому позовна давність за наведеними вимогами позивачем не пропущено.Втім, зазначений висновок суду, всупереч приписам ст.212. 213 ЦПК України, грунтується на неповно з»ясованих обставинах справи, оскільки судом першої інстанції в належному порядку не було досліджено питання з якого часу право позивача є порушеним. Судом було невірно застосовано норми як процесуального, так і матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, порушення права іншої сторонни у даній цивільній справі. У звязку з наведеними обставинами, постановлене судом першої інстанції судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: approved