Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У квітні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 58501,06 грн., яка виникла у звязку з неналежним виконанням відповідачем кредитних зобовязань. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому належить право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 02012382247 від 31.07.2008 року, укладеним між відповідачем та ТОВ «ПростоФінанс». За умовами вказаного договору (надалі Кредитний договір) відповідачу був наданий кредит на суму 91886,40 грн. під зобовязання повернути його у термін до 10.08.2014 року, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами за визначеною договором ставкою, а також комісію за управління кредитом. Після цього, на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.05.2012 року, позивач придбав у ТОВ «ПростоФінанс» право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. Відповідач виконував свої зобовязання за Кредитним договором неналежним чином, у звязку з чим станом на 30.11.2016 року утворилась заборгованість на суму 58501,06 грн., яка складається з 37551,82 грн. основної суми кредиту, 15068,60 грн. процентів за користування кредитом та 5880,64 грн. комісії за управління кредитом. В позасудовому порядку вирішити спір з відповідачем позивачу не вдалось, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. Під час розгляду справи позивач через представника [PERSON], а також шляхом надання письмових пояснень до позову, свої вимоги підтримав повністю та пояснив, що заборгованість виникла внаслідок таких обставин. Відповідно до умов Кредитного договору проценти за користування кредитом мали сплачуватись відповідачем за ставкою 9,9% річних. В подальшому, діючи в порядку п. 2.8.3 Кредитного договору, первісний кредитор ТОВ «ПростоФінанс» в односторонньому порядку прийняв рішення про підвищення процентної ставки до 15,04% річних, про що письмово повідомив відповідача, надіславши йому також новий графік внесення платежів із зазначенням нового розміру щомісячного платежу (2113,01 грн. на місяць замість попередніх 1881,41 грн.). Відповідач, отримавши вказане повідомлення, заперечень проти підвищення процентної ставки не висловила, продовжила вносити платежі за Кредитним договором, тобто своїми діями, на думку позивача, підтвердила свою згоду на підвищення процентної ставки. Однак через те, що відповідач вносила щомісячні платежі у розмірі, меншому, ніж був встановлений на підвищеною процентною ставкою, - спочатку виникла прострочка по сплаті кредитних платежів, а потім поступово утворилась заборгованість, оскільки чергові платежі, які сплачувались відповідачем не повністю, враховувались первісним кредитором, а потім й позивачем відповідно до черговості, визначеної у п. 3.2 Кредитного договору. Через це на момент набуття позивачем права грошової вимоги за Кредитним договором у відповідача вже існувала заборгованість, яка потім лише збільшувалась. Про зміну кредитора відповідач був повідомлений та продовжував вносити платежі вже на його користь. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, забезпечивши явку представника. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та в заперечення проти нього посилався на те, відповідач дійсно укладала Кредитний договір та отримала відповідні грошові кошти, але свої зобовязання за Кредитним договором вона виконала повністю, своєчасно сплачуючи чергові платежі відповідно до узгодженого з первісним кредитором графіку. Загальна сума сплачених відповідачем коштів за Кредитним договором складає 136846,92 грн., що, за розрахунками сторони відповідача, на 7,10 грн. перебільшує суму, яка мала бути сплачена. Вказані обставини підтверджуються відповідними квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи. Жодного повідомлення про збільшення процентної ставки за Кредитним договором відповідач не отримувала, своєї згоди на таке збільшення не надавала, а тому відповідні дії та рішення позивача відповідач вважає такими, що не відповідають умовам Кредитного договору та вимогам чинного законодавства, яке забороняє фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за кредитом. Крім того, представник відповідача посилався на те, що раніше позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором станом на 10.05.2013 року у розмірі 49185,72 грн. Однак у задоволенні цього позову Рішенням Оріхівського районного суду України Запорізької області від 23.10.2013 року, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, було відмовлено з тих підстав, що судом було встановлено факт належного виконання відповідачем своїх зобовязань за Кредитним договором та відсутність заборгованості. Оскільки відповідач і в подальшому продовжувала вносити чергові платежі безпосередньо до кінцевого терміну повернення кредиту (серпень 2014 року), - заборгованість у неї відсутня, а позовні вимоги є необґрунтованими. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні відносини, суд виходить з такого. Як підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами, 31.07.2008 року між відповідачем та ТОВ «ПростоФінанс» був укладений Кредитний договір № 02012382247, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 91886,40 грн. з терміном погашення до 10.08.2014 року (п. 1.1), під зобовязання сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 9,9% річних від непогашеної суми кредиту (п. 2.1), разову комісію за надання кредиту в розмірі 1,5% від початкової суми кредиту (п. 2.2) та щомісячну комісію за управління кредитом за ставкою 0,2% від початкової суми кредиту (п. 2.3). Сторони також погодили, що погашення кредиту має здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів протягом відповідного платіжного періоду не пізніше відповідної дати, зазначеної в Графіку платежів (п. 3.1). Невідємним Додатком № 1 до Кредитного договору був Графік платежів, за яким кредит мав погашатись частинами, в сумі 3259,71 грн. у вересні 2008 року, а в подальшому - частинами по 1881,41 грн. щомісяця. Ця сума включала частку тіла кредиту, проценти та комісії. Протягом вересня 2008 року січня 2009 року відповідач належним чином сплачувала кредитні платежі на користь первісного кредитора, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 62) і сторонами не оспорюється. Пунктом 2.8.3 Кредитного договору було передбачено, що сторони домовились, що розмір процентної ставки може бути змінено кредитором в односторонньому порядку, зокрема, в сторону збільшення, якщо середньоарифметичне значення курсу національної валюти України по відношенню до долара США, встановленого НБУ, протягом одного місяця зросте більш ніж на три відсотки у порівнянні з курсом, встановленим на момент укладення Кредитного договору. Цим же пунктом був встановлений й порядок узгодження таких змін умов кредитування. Зокрема, було передбачено, що у випадку зміни розміру процентної ставки кредитор надсилає позичальнику письмове повідомлення про відповідну зміну процентної ставки за кредитом та новий графік платежів, в якому зазначаються щомісячні платежі, розраховані за новою процентною ставкою. Таке повідомлення має бути відправленим рекомендованим листом за вказаною у Кредитному договорі адресою позичальника, що і вважається повідомленням про встановлення нового розміру процентної ставки за кредитом та новим графіком платежів. Протягом 10 календарних днів з моменту направлення йому повідомлення позичальник має право повідомити письмово кредитодавця про незгоду з розміром нової процентної ставки за кредитом. Неотримання кредитодавцем такої незгоди вважається наданням позичальником згоди на зміну процентної ставки та на відповідну зміну Графіку платежів. Також сторони погодили, що до незгоди позичальника на зміну процентної ставки прирівнюється також здійснення позичальником чергового щомісячного платежу у розмірі відповідно до попереднього Графіку платежів. Така незгода надає кредитору право вимагати дострокового виконання всіх зобовязань за Кредитним договором в порядку п. п. 5.1.6, 6.2.3 цього Договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Восени 2008 року розпочалась світова фінансова криза, у звязку з чим у первісного кредитора виникли підстави і право на збільшення процентної ставки за Кредитним договором. 08.12.2008 року первісний кредитор склав повідомлення відповідачу про збільшення процентної ставки за Кредитним договором з 9,9% річних до 15,04% річних, з розясненням того, що у разі незгоди з цим рішенням відповідач має протягом 30 календарних днів з моменту отримання цього повідомлення повністю достроково повернути кредит та всі платежі, які мають бути сплачені на момент повернення. Також первісний кредитор склав новий Графік платежів від 26.12.2008 року, відповідно до якого за збільшеною процентною ставкою щомісячний платіж мав складати 2113,01 грн. Вказане повідомлення та новий графік платежів первісний кредитор направив відповідачу 15.01.2009 року. При цьому суд відхиляє ствердження представника відповідача про те, що відповідач жодного повідомлення про підвищення процентної ставки не отримувала, згоди на це не давала, оскільки це спростовується наданими позивачем доказами. Так, відповідно до поштового повідомлення № 0231200483440, відправленого на імя відповідача 15.01.2009 року (а.с. 83), воно було отримано особисто відповідачем 20.01.2009 року. Крім того, факт обізнаності відповідача із новими умовами кредитування та новим графіком платежів підтверджується також тим, що наступні два чергових платежі (06.02.2009 року та 07.03.2009 року) після отримання повідомлення від кредитодавця про збільшення процентної ставки відповідач внесла у точній відповідності з новими умовами кредитування, а саме у розмірі 2113,01 грн. Це підтверджується наданими стороною відповідача квитанціями (а.с. 63). Таким чином, збільшуючи процентну ставку за Кредитним договором, первісний кредитор діяв відповідно до умов цього Договору та чинного на той час законодавства України. Так, станом на час укладання Кредитного договору Цивільний кодекс України не містив обмежень чи заборон у праві кредитора змінювати в односторонньому порядку процентну ставку за кредитом. Така заборона була запроваджена Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (надалі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09.01.2009 року. Вказаним Законом № 661-VI ЦК України був доповнений статтею 1056-1, якою було встановлено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Разом з тим суд керується правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою у постанові від 16.12.2015 року в аналогічній справі № 6-2355цс15, згідно якої, якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності\~Законом № 661-VІ. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що рішення про збільшення процентної ставки було прийнято первісним кредитором до 09.01.2009 року, а відповідач своїми конклюдентними діями підтвердив згоду на це, почавши вносити платежі за новим Графіком у розмірі 2113,01 грн., суд приходить до висновку законність та обґрунтованість такого рішення та нарахування в подальшому заборгованості за Кредитним договором за збільшеною процентною ставкою на рівні 15,04% річних. Однак в подальшому, починаючи з квітня 2009 року, відповідач знову почала вносити платежі у розмірі, визначеному первісним Графіком, а саме 1881,41 грн., тобто неналежним чином - не повністю. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору сторони узгодили черговість зарахування коштів, які будуть надходити від відповідача, від першої до одинадцятої черги, що не заборонено ст. 534 ЦК України. При цьому в першу чергу такі надходження мали зараховуватись як неустойка (за наявності відповідних підстав), з другої по шосту черги прострочені виплати, з сьомої по одинадцяту поточні виплати. Також цим пунктом було встановлено, що погашення позичальником кожної наступної черги відбувається виключно після повного погашення зобовязань кожної попередньої черги, а відповідне зарахування здійснюється кредитором самостійно. У звязку з неповним внесенням щомісячних платежів відповідно до нового Графіку, та з урахуванням п. 3.2 Кредитного договору, з травня 2009 року у відповідача почала накопичуватись заборгованість, як станом на 25.06.2012 року становила 8017,91 грн. тіла кредиту, 3336,40 грн. процентів за користування кредитом, 918,85 грн. комісії за обслуговування кредиту, 2113,00 грн. штрафу (а.с. 39). 18 травня 2012 року між ТОВ «Простофінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своє правовою природою є договором факторингу, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги до відповідача за Кредитним договором (а. с. 12-21), що сторонами не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж Факт виконання позивачем обовязку повідомити боржника про зміну кредитора підтверджується тим, що з серпня 2012 року відповідач почала сплачувати платежі за Кредитним договором на користь позивача як нового кредитора, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 68-69). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач набув право грошової вимоги до відповідача за процентною ставкою, підвищеною первісним кредитором за описаних вище обставин, а тому нарахування відповідачу заборгованості й в подальшому за ставкою 15,04% річних є правомірним. З вересня 2014 року відповідач припинила вносити будь-які платежі за Кредитним договором, помилково вважаючи свої зобовязання припиненими у звязку з їх повним виконанням, однак в силу вимог ст. 614 ЦК України така помилка не звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання Кредитного договору. З огляду на це, суд погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с.\~39), з якого випливає, що станом на 30.11.2016 року така заборгованість відповідача складає суму 58501,06 грн., яка складається з 37551,82 грн. основної суми кредиту, 15068,60 грн. процентів за користування кредитом та 5880,64 грн. комісії за управління кредитом. Згідно ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. При цьому суд відхиляє також доводи представника відповідача про те, що Рішенням Оріхівського районного суду України Запорізької області від 23.10.2013 року у справі № 323/3390/13-ц, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, було встановлено факт належного виконання відповідачем своїх зобовязань за Кредитним договором та відсутність заборгованості станом на 2013 рік, а тому така заборгованість не могла виникнути в подальшому. Як свідчить зміст вказаного Рішення, а також ухвали апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2014 року у цій же справі (а.с. 58-59), обставини, повязані із збільшенням процентної ставки за Кредитним договором, не були предметом доказування та оцінки судами під час розгляду тієї справи, а тому встановлені цими судовими рішеннями обставини не мають преюдиціального значення при розгляді цієї справи та частково спростовуються матеріалами останньої. Також суд вважає за необхідне зауважити, що, з урахуванням умов Кредитного договору та дій відповідача з часткового виконання зобовязань за ним, позовна давність за вимогами позивача у цій справі не може вважатись такою, що сплинула, оскільки з кожним наступним черговим платежем відповідач визнавала борг, а тому позовна давність переривалась за правилами ст. 264 ЦК України. До того ж, позов поданий до спливу трьох років після внесення останнього платежу. Таким чином, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.6, 526, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054-10561, 1077, 1078, 1080 ЦК України,

Outcome: approved