Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 01.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №50012311 від 01.08.2014 року відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит на придбання транспортного засобу марки Volkswagen T5GP Kasten та оплати страхових внесків на суму 366752,00 грн., що еквівалентно 29200 доларів США та додатковий кредит в сумі 124924,90 грн., що еквівалентно 9946,25 доларів США. За користування кредитними коштами та додатковим кредитом відповідач зобов`язувався сплачувати відсотки розмірі 10,5 % річних, проте розмір відсотків може змінюватись. Погашення кредиту визначено черговими місячними платежами у строки передбачені договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань постановою Чернівецького апеляційного суду від 30.05.2019 року змінено рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.01.2019 року та стягнуто з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором №50012311 від 01 серпня 2014 року в розмірі 581083 гривень 74 копійок, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 440 703 гривень 71 копійок; 3% річних за прострочення дострокового повернення кредиту в розмірі 6785 гривень 17 копійок; сплати чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 5189 гривень 15 копійок; 3% річних за час прострочення за додатковим кредитом у розмірі 9 гривень 81 копійок; пені за час прострочення за додатковим кредитом у розмірі 32 гривні 70 копійок; 73350 грн. 40 коп. - штраф на підставі п. 8.2 кредитного договору у розмірі 20% суми кредиту; 55 012 грн. 80 коп. - штраф на підставі п. 8.4 кредитного договору у розмірі 15% суми кредиту. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зазначена заборгованість вказаним судовим рішенням стягнута з відповідача станом на липень 2017 року, проте останній на момент звернення позивача з даним позовом зазначене судове рішення не виконав, заборгованість за кредитним договором не погасив, а тому повинен нести відповідальність за неналежне виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України та сплатити позивачу 3 % річних від суми заборгованості за кредитом у розмірі 440 703 гривень 71 копійок за період з 13.07.2017 року по 13.08.2019 року в розмірі 27565,11 грн., а також за аналогічний період інфляційні в розмірі 87300,56 грн., а всього 114865,67 грн. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, правові позиції Верховного суду, просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 114865,67 грн. за неналежне виконання грошового зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором №50012311 від 01.08.2014 року з яких 27565,11 грн. - 3 % річних за період з 13.07.2017 року по 13.08.2019 року та 87300,56 грн. - інфляційні за аналогічний період; вирішити питання про розподіл судових витрат. В судовому засіданні представник позивача, який приймав участь у розгляді справи дистанційно в режимі ВКЗ, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, в його інтересах діяла представник, яка позовні вимоги визнала частково, оскільки вважає, що за даним зобов`язанням не підлягають стягненню інфляційні. В подальшому, відповідач та його представник в судове засідання не з`являлись, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 01 серпня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та відповідачем укладено кредитний договір №50012311 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 366752 грн., що на дату укладення договору становило еквівалент в сумі 29200 доларів США, та додатковий кредит у розмірі 124924 грн. 90 коп., що на дату укладення договору становило еквівалент в сумі 9946,25 доларів США, зі змінною процентною ставкою за користування кредитом 10,50% на рік, на строк до 15 серпня 2019 року, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW модель T5GP Kasten, 2014 року випуску, та сплати страхових платежів (а/с 7). У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором у вересні 2017 року ТзОВ «Порше Мобіліті» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30.05.2019 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2019 року змінено, позов ТзОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором №50012311 від 01 серпня 2014 року в розмірі 581083 гривень 74 копійок, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 440 703 гривень 71 копійок; 3% річних за прострочення дострокового повернення кредиту в розмірі 6785 гривень 17 копійок; сплати чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 5189 гривень 15 копійок; 3% річних за час прострочення за додатковим кредитом у розмірі 9 гривень 81 копійок; пені за час прострочення за додатковим кредитом у розмірі 32 гривні 70 копійок; 73350 грн. 40 коп. - штраф на підставі п. 8.2 кредитного договору у розмірі 20% суми кредиту; 55 012 грн. 80 коп. - штраф на підставі п. 8.4 кредитного договору у розмірі 15% суми кредиту; стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 8260 гривень 58 копійок витрат зі сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки судовим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача грошову суму, зокрема заборгованість за кредитом у розмірі 440 703 гривень 71 копійок, таке зобов`язання щодо виконання вказаного судового рішення зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, у зв`язку з чим невиконання відповідачем судового рішення в частині сплати вказаної суми коштів дає підстави для застосування відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц та Верховного суду України, яка викладена у постанові від 30.03.2016 року №6-2168цс15. За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідач вказане вище судове рішення не виконав та на даний час заборгованість за кредитним договором в сумі 440703,71 грн. не повернув, а тому зобов`язаний нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України істягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних витрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суд приходить до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до п. 1.1 Загальних умов кредитування, підписаних ТОВ «Порше Мобіліті» та позичальником, які є додатком до кредитного договору, компанія зобов`язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. У кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін (а/с 11). Згідно з п. 1.3 Загальних умов кредитування сторони погодилися, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. У пп. 1.3.1 п. 1.3 Загальних умов кредитування визначено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у Кредитному договорі. Заявляючи позов про стягнення інфляційних втрат, позивач посилається на те, що сумою прострочення, від якої розраховуються такі втрати, згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду від 30.05.2019 року є 440703,71 грн., проте, у зв`язку з тим, що всі платежі за кредитним договором самостійно коригувались позивачем під час виставляння рахунків позичальнику відповідно до офіційного курсу долара США станом на момент звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, у позивача не виникло втрат у зв`язку зі знеціненням гривні, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог. При цьому, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з позичальника на користь позивача трьох відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки встановлено факт невиконання відповідачем судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 461 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial