Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] просила суд визнати дійсним договір довічного утримання від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння №34-а по вул. Смоленська у м. Дніпро.; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на квартиру №9 в будинку №3-а, жм Покровський у м.Дніпро, яка складається з: літ. А-9, 1 коридор, площею 5,7 кв.м; 2 - ванна, площею 2,0 кв.м; 3 - туалет, площею 1,2 кв.м; 4 кухня, площею 9,6 кв.м; 5 комора, площею 0,4 кв.м; 6,7,8 житлові, площами 12,4 кв.м, 18,2 кв.м, 7,5 кв.м; І балкон, площею 0,9 кв.м, загальна площа 57, 9 кв.м; житлова площа 38,1 кв.м. Позивач в судове засідання не зявилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підставах. Судом встановлено, що 20 грудня 2015 року було укладено договір довічного утримання між позивачем [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов договору [PERSON] зобовязалася здійснювати утримання (догляд) за [PERSON], а саме: надавати побутові послуги (лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, вологе прибирання квартири один раз на тиждень, прання та прасування білизни один раз на 10 днів) виконання різних ремонтних робіт, оплачувати витрати на придбання лікарських засобів, здійснювати забезпечення необхідної медичної допомоги, щотижневого забезпечення продуктами харчування, організації щоденного триразового харчування та ін. Відповідно до п.2 договору довічного утримання від 10 червня 2015 року [PERSON] передала позивачу у власність квартиру за №9, що розташована за адресою: м.Дніпро, жм Покровський, буд. 3-а та домоволодіння №34-а по вул.Смоленська у м.Дніпро, а позивач зобов'язалася забезпечувати [PERSON] утриманням довічно, а у разі втрати здоров'я також довічним доглядом. Зазначений договір довічного утримання укладений сторонами у простій письмовій формі. Сторонами було досягнуто згоди за всіма його положеннями. Пунктом 7 договору довічного утримання від 10 червня 2015 року передбачено, що сторони зобовязалися нотаріально посвідчити даний договір строком до 10.01.2017 року. Однак, 10.01.2017 року оскільки [PERSON] була на той момент вже в важкому стані, з приводу поганого самопочуття вона не зявилася до нотаріуса для укладання даного договору у нотаріальній формі. Сторони договір довічного утримання у нотаріальній формі так і не уклали, однак позивач сумлінно виконувала взяті на себе зобовязання за цим договором, піклувалася про [PERSON] та доглядала її. [PERSON] померла 05.02.2017 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 14.04.2017 року, серія 1-КИ 751382. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. На час звернення позивача до суду з її дозволу у квартирі проживає відповідач, який деякий час у відсутність [PERSON] доглядав за [PERSON], та вважає себе спадкоємцем. Однак будь-яких заперечень та доказів щодо спростування позовних вимог він до суду не надано. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позовна вимога [PERSON] щодо визнання за нею права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Смоленська, 34-а, не підлягає задоволенню, оскільки на підтвердження цієї позовної вимоги позивачем не надано належних та допустимих доказів. Решта позовних вимог [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial