Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права власності на належне йому нерухоме майно шляхом зняття (припинення) арешту, накладеного постановою Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02.04.2014 року у виконавчому провадженні № 42666381 на все належне йому нерухоме майно шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження № 5231149. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавче провадження, в рамках якого був накладений арешт, на теперішній час не здійснюється та було знищено. Новий кредитор за його зобов`язаннями за кредитним договором № 71/в вид 24 липня 2007 року, укладеним між ним і ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», - ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Променергетика» отримало задоволення своїх вимог за рахунок майнового поручительства та не має до нього будь-яких претензій. Ухвалою Індустріального районний суд міста Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року у справі було відкрите загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районний суд міста Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач свій позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Променергетика» в судовому засіданні проти задоволення позову та скасування арешту не заперечував. Представник третьої особи - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом установлено, що 24 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 71/в, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 95000 доларів США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2011 року з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 71/в від 24 липня 2007 року в загальному розмірі 794089 грн. 04 коп. З матеріалів справи вачається, що на підставі постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02.04.2014 року у виконавчому провадженні № 42666381, стягувачем за яким є Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») був накладений арешт на нерухоме майно [PERSON] . Звертаючись із позовом про зняття вказаного арешту, позивач посилається на те, що виконавче провадження було знищено та новий кредитор - ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Променергетика» не має до нього претензій, арешт порушує його права. Вирішуючи питання про зняття арешту з майна, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Статтею 15 ЦК України також визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, кожній особі гарантується звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених прав. При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав та інтересів здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення. Відповідно до пункту 5 частини третьої\~статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в\~редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частиною першою статті 57 Закону № 606-ХІV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно зі\~статтею 447\~ЦПК\~України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього\~Кодексу, порушено їх права чи свободи. Крім того, відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Разом із тим, відповідно до частини першої\~статті 59\~Закону\~України\~«Про виконавче\~провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилася у\~статті 60 Закону № 606-ХІV. Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» в разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому\~розділом VII\~ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог\~статті 181\~Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено\~статтею 60\~Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі\~пункту 1\~частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої\~пунктом 1\~частини першої статті 205 ЦПК. Суд ураховує, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, відтак він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК України. Правильність зазначеного висновку підтверджується позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 24 травня 2021 року по справі № 712/12136/18, згідно з якою установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК України. Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої\~статті 255 ЦПК України. Висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої\~статті 255 ЦПК України\~є обґрунтованими, оскільки арешт накладено на майно особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні. Аналогічний за змістом висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19, а також постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 544/394/18, від\~29 липня 2020\~року у справі № 161/3171/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, від 04 листопада 2020 року у справі № 520/7100/19, від 20 січня 2021 року у справі\~№ 157/298/19, від 14 липня 2021 року у справі № 643/11576/20, від 08.09.2021 року у справі № 334/7818/19. Такий висновок узгоджується також із постановою Верховного Суду щодо розгляду скарги на дії державного виконавця (постанова від 7 липня 2021 року по справі № 2-356/12, реєстраційний номер у ЄДРСР 98368202). Суд відзначає, що відповідно до позовної заяви між сторонами, [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на майно, а стосується незняття органом державної виконавчої служби арешту, накладеного під час здійснення виконавчого провадження в інтересах стягувача - Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого згідно з матеріалами справи є Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Променергетика». Отже, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», до якого позивачем пред`явлено позов, взагалі слід вважати неналежним відповідачем у справі, оскільки в разі відступлення права вимоги за кредитним договором припинення арешту стосується прав та інтересів нового кредитора, тобто ТОВ Науково-виробниче підприємство «Променергетика». Крім того, суд звертає увагу, що позивачем було долучено до його позову копію інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження, згідно з якою органом, що здійснює виконавче провадження № 42666381, в рамках якого був накладений арешт, який просить зняти позивач, є Соборний ВДВС у м. Дніпрі ПСМУМЮ (м. Дніпро), стан виконавчого провадження зупинено. В матеріалах справи відсутні належні докази погашення заборгованості та припинення зобов`язання позивача. Виходячи з наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» необхідно відмовити. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою у порядку статті 447 ЦПК України, якщо вважає, що арештом, який був накладений та не скасований державним виконавцем, порушуються його права. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed