Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 23 вересня 2013 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що їх з відповідачем мати була інвалідом 1-ї групи і потребувала сторонньої допомоги. Відповідач протягом 30 років зі спадкодавцем не проживав і допомоги їй не надавав, а тому підлягає усуненню від права на спадкування. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Визнано [PERSON] таким, що має право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті [PERSON], померлої 23.09.2013 року. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове - про задоволення позову. На думку апелянта, судом першої інстанції надано неправильну оцінку доказам у справі, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони є дітьми [PERSON], померлої 23.09.2013 року та прийняли спадщину у встановлений законом строк шляхом подання заяви до нотконтори про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] зареєстрована та проживає [INFO],а відповідач [PERSON] по вул.Л.Українки, 46/30 у м.Житомирі. Обгрунтовуючи заявлені в суді вимоги, позивач посилалася на те, що відповідач не надавав допомоги матері за життя, а тому не має права на спадкування після її смерті. Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову не було. При цьому судом враховано, що відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тобто, при вирішенні даного спору суду належало встановити факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи. При цьому безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім того, суд мав зясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Разом з тим,матеріали справи спростовують доводи позивачки, оскільки свідчать, що спадкодавець проживала одна [INFO], отримувала пенсію і з 2008 року була визнана інвалідом 1-ї групи. З 13 жовтня 2009 року померла перебувала на обслуговуванні Територіального центру соціального обслуговування та отримувала послуги з доставки продуктів, ліків, послуг прибирання, сплати комунальних послуг, виконання завдань за дорученням. Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили факт надання ними допомоги [PERSON] і забезпечення її всім необхідним. Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведено безпорадний стан [PERSON] та потребу у допомозі від відповідача, з урахуванням надання їй необхідної допомоги іншими особами та Територіальним центром соціального обслуговування. Позивачем також не надано переконливих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги матері. Сам відповідач в апеляційному суді пояснив, що не спілкувався з матір»ю через те, що між ними склалися неприязні стосунки через сварку.Такі заперечення позивачем не спростовані. За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові про усунення відповідача від права на спадкування. В цій частині вимог оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів.Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено. Разом з тим, у порушення вимог ст.11 ЦПК України суд першої інстанції вийшов за межі заявлених в суді вимог і визнав за відповідачем право на спадкування, хоча такої вимоги не було заявлено. А тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Outcome: partial