Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

у жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСББ «Азмар-1» про визнання незаконними протоколів загальних зборів. В обґрунтування останнього посилався на те, що йому належить на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] згідно договору дарування частини квартири від 24 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М. за реєстровим № 6281 й зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 03 грудня 2004 року. Зазначив про те, що він як співвласник квартири має право спільної власності на загальне неподільне майно будинку 7-В. Проте, в порушення його прав, загальні збори ОСББ «Азмар-1» згідно протоколу від 11 листопада 2012 року прийняли рішення, яким надали згоду на здійснення переобладнання горищного приміщення над квартирою № 17 та здійснення невідокремлюваних поліпшень цокольного приміщення у будинку 7-В, а в подальшому, а саме: 09 квітня 2013 року, прийняли рішення, яким надали дозвіл на юридичне оформлення передання вказаних приміщень у приватну власність. Вказаними рішеннями загальних зборів ОСББ «Азмар-1», оформлених протоколами від 11 листопада 2012 року та від 09 квітня 2013 року, вирішено питання, що стосуються загального неподільного майна будинку 7-В, оскільки на горищі знаходиться розводка однотрубної системи опалювання по стояках будинку; в підвалі могли бути розміщені загальнобудинкові лічильники холодної води і опалення. Однак, на підставі оскаржуваних протоколів було проведено реконструкцію, внаслідок якої замуровано вхід до горища, влаштовано офісне приміщення у цоколі, чим порушено його майнові інтереси як співвласника будинку. Зауважив, що він та його мати - [PERSON] як співвласники не надавали свою згоду на таке розпорядження загальним неподільним майном будинку 7-В і проведення будівельних робіт, а, навпаки, були категорично проти останніх. Оскільки протоколами загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року та від 09 квітня 2013 року його було позбавлено права власності та можливості користуватися загальним неподільним майном будинку 7-В із порушенням п. 9.8.6 Статуту ОСББ «Азмар-1» і Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», просив суд визнати вказані протоколи незаконним у відповідних частинах. Представник позивача у судовому засіданні позов та його обґрунтування підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що рішення загальних зборів ОСББ «Азмар-1», оформлених за протоколами від 11 листопада 2012 року та від 09 квітня 2013 року, прийняті стосовно групи нежитлових (вбудованих) приміщень № 1 цоколю згідно технічного паспорту від 12 вересня 2011 року та стосовно мансарди у складі квартири № 17 згідно технічного паспорту від 10 жовтня 2011 року, які становлять самостійні об'єкти нерухомого майна і не належать до загального неподільного майна будинку 7-В. Крім того, посилався на висновок експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-32 від 28 листопада 2013 року, згідно якого цокольні приміщення групи № 1 в будинку 7-В за всіма ознаками не є допоміжними приміщеннями, та на висновок експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-33 від 28 листопада 2013 року, згідно якого мансардне приміщення в складі квартири № 17 в будинку № 7 за всіма ознаками також не є допоміжним приміщенням. При цьому, рішення, оформлені протоколами від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року, не містять положень щодо проведення реконструкції будинку, а тому до порядку їх прийняття загальними зборами не застосовуються положення п. 9.8.6 Статуту ОСББ «Азмар-1». До того ж пояснив, що ОСББ «Азмар-1» було позбавлене можливості взаємодіяти із позивачем як співвласником з вини останнього, адже ні позивач як обдарований, ні його мати як дарувальник не інформували ОСББ «Азмар-1» про набуття позивачем у власність 1/2 частини квартири № 12 в будинку 7-В за договором дарування частини квартири від 24 листопада 2004 року; позивач як громадянин Канади ніколи не був зареєстрований у квартирі № 12 та не повідомляв ОСББ «Азмар-1» про свою адресу проживання чи перебування на території України або за її межами, не інформував про свого повноважного представника в Україні. Натомість ОСББ «Азмар-1» було відомо про належність квартири № 12 на праві власності лише одній особі - [PERSON], у зв'язку із чим ОСББ «Азмар-1» вживало заходи для інформування останньої за адресою квартири № 12 про дату і порядок денний проведення загальних зборів ОСББ «Азмар-1». Проте, ОСББ «Азмар-1» було позбавлено можливості доводити інформацію [PERSON] під розпис через відсутність проживання останньої у квартирі № 12 та не надання останньою адреси для зв'язку. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем обрано не передбачений актами цивільним законодавства спосіб захисту цивільних прав, а також спірні протоколи не є самостійним предметом судового оскарження. Заслухавши представників сторін, з'ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 22 серпня 1996 року за адресою будинку [ADDRESS] зареєстровано ОСББ «Азмар-1» згідно свідоцтва про державну реєстрацію і витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 16 жовтня 2015 року. 24 листопада 2004 року позивач [PERSON] як обдарований прийняв від дарувальника [PERSON] в дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М. за реєстровим № 6281. З матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2004 року право власності позивача на 1/2 частину квартири № 12 посвідчено реєстраційним написом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, який проставлено на договорі дарування частини квартири. Згідно протоколу загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року було прийнято рішення щодо задоволення заяви [PERSON] про надання згоди на здійснення переобладнання горищного приміщення над квартирою [ADDRESS], площею 60 кв. м., з метою запобігання протікання горища, покращення теплопостачання та підвищення герметичності будинку, кошторисною вартістю 301 512,00 грн. за власні кошти, та про надання згоди на передачу у власність [PERSON] даного приміщення; та щодо задоволення заяви [PERSON] та [PERSON] про надання згоди на здійснення невідокремлювальних поліпшень орендованого цокольного приміщення за адресою [ADDRESS], площею 57,4 кв. м, шляхом проведення робіт за власні кошти, кошторисною вартістю 370 957,44 грн., та про надання згоди на передачу у власність [PERSON] та [PERSON] орендованого цокольного приміщення. Згідно протоколу загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 09 квітня 2013 року останнім прийнято рішення щодо надання дозволу на юридичне оформлення передання у власність на виконання протоколу загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року громадянам [PERSON] та [PERSON] цокольного приміщення за адресою: [ADDRESS]; та громадянці [PERSON] горищного приміщення над квартирою [ADDRESS], за ціною, що відповідає вартості виконаних робіт. Звернувшись до суду, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на належність до загального неподільного майна будинку приміщень, які зазначено в оскаржених протоколах. Разом з тим вказані твердження позивача суд вважає хибними, виходячи з того, що згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ході розгляду справи стороною позивача доказів в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження обставин щодо фактичної належності до загального неподільного майна будинку 7-В приміщень - цокольних приміщень будинку і горищного приміщення над квартирою № 17, безпосередньо на дату прийняття стосовно них рішень за протоколами загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року, не надано. З огляду на положення ст. ст. 57-60 ЦПК України судом також критично оцінюються надані позивачем роздруківки фотографій, через що останні не приймаються до уваги, оскільки стороною позивача перед судом не доведені правомірність джерела їх походження; їх надходження від компетентних органів державної влади і суб'єктів, які наділені за законом правом визначати зміну технічного стану і параметрів будинку; а також непідтвердженість доказами дати і місця їх створення. Натомість, судом встановлено, що згідно технічного паспорту від 12 вересня 2011 року цокольне приміщення складається із групи приміщень № 1, загальною площею 57,0 кв.м, до якої належать нежитлові (вбудовані) приміщення, а саме: № 1 коридор, № 2-5 основні приміщення, № 6 кухня, № 7 туалет. Відповідно до графи № 14 Журналу підрахунку площі технічного паспорту від 12 вересня 2011 року, наведені приміщення № 1-7 у складі групи приміщень № 1 належать функціонально до категорії «Площа нежитлових (вбудованих) приміщень», а саме: «найменування групи приміщень: торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, аптек, жіночих консультацій, стоматполіклінік, фізкультурно-оздоровчих занять, груп короткочасного перебування дітей, культурно масової роботи з населенням, бібліотек,виставкових залів, юридичних консультацій, рагсів, відділень зв'язку, банків, житлово-експлуатаційних контор». До того ж, згідно графи № 20 журналу підрахунку площі технічного паспорту від 12 вересня 2011 року, приміщення № 1-7 у складі групи приміщень № 1 не віднесено до категорії «Площі приміщень загального користування». Також, згідно наявного у справі висновку експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-32 від 28 листопада 2013 року, складеного ТОВ «Київське бюро судових експертиз та досліджень «Константа», підстави для неприйняття якого до уваги у суду відсутні, під час обстеження не було встановлено використання приміщень цокольного поверху з метою забезпечення побутового та культурного обслуговування мешканців будинку; під час проведення огляду цокольних приміщень групи № 1, площею 57,0 кв. м в наявності були виявлені тільки стояки системи опалення, водопроводу та каналізації, які проходять транзитом до вище розташованих поверхів, без запірно-регулюючої арматури. Прилади обліку водо-, тепло-, електро- постачання загально будинкових мереж будинку в утворених приміщеннях відсутні». Наведеним висновком експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-31 від 28 листопада 2013 року визначено, що цокольні приміщення групи № ,1 площею 57,0 кв. м в будинку [ADDRESS], за всіма ознаками не є допоміжними приміщеннями. Згідно абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року за № 2866-III (в редакції від 23 вересня 2010 року та від 01 січня 2013 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваних протоколів), нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду, і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Згідно додатку «Б» Визначення і терміни ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80 нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Виходячи і зазначеного, суд приходить до висновку про те, що на дату прийняття рішень за протоколами загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року, останні стосувались цокольних нежитлових приміщень групи № 1, які складали самостійний об'єкт цивільно-правових відносин, що за функціональним призначенням відмінний і не належить до загального неподільного майна будинку 7-В. Крім того, згідно технічного паспорту від 10 жовтня 2011 року до складу квартири № 17 входить мансарда. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-33 від 28 листопада 2013 року, складеного ТОВ «Київське бюро судових експертиз та досліджень «Константа», під час проведення огляду мансардного приміщення, площею 72,0 кв. м, в складі квартири № 17 відсутні будь-які водонесучі трубопроводи з запірно-регулюючою арматурою, окрім трубопроводів системи опалення, які підключено до приладів опалення. Розподільні електромережі в приміщенні також відсутні. Наявність трубопроводів газопостачання та водопостачання та каналізації не встановлені. Вказаним висновком експертного будівельно-технічного дослідження № DS/1311-31 від 28 листопада 2013 року також визначено, що мансардне приміщення, площею 72,0 кв. м в складі квартири [ADDRESS], за всіма ознаками не є допоміжним приміщенням. Підстави для неприйняття і даного висновку до уваги у суду відсутні. Положеннями ч. 1 ст. 381 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно додатку «Б» визначення і терміни ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» унормовано, що квартира у двох рівнях - квартира, житлові та підсобні приміщення якої розміщені на двох суміжних поверхах і об'єднані внутрішньоквартирними сходами; поверх мансардний (мансарда) - поверх у горищному просторі, фасад якого повністю або частково утворений поверхнею (поверхнями) похилої чи ламаної покрівлі. Отже, на дату прийняття рішень, оформлених протоколами загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року, останні стосувались поверху в горищному просторі (мансарди), який належать до складу квартири № 17 як самостійного об'єкту цивільно-правових відносин, що за функціональним призначенням відмінний і не належить до загального неподільного майна будинку 7-В. З приводу тверджень позивача щодо прийняття оскаржуваних протоколів з порушенням п.п. 9.8.6 п.9.8 Статуту ОСББ «Азмар-1» без письмової згоди позивача як співвласника загального неподільного майна будинку 7-В, то останні, на думку суду, також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, згідно п.п. 9.8.6. п. 9.8 Статуту ОСББ «Азмар-1» до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання відноситься: прийняття рішення про реконструкцію та ремонт будинку або зведення господарських чи інших споруд. Рішення загальних зборів про проведення реконструкції будинку з переплануванням та переобладнанням приміщень вважається прийнятим за умови наявності письмової згоди всіх власників приміщень, майнові інтереси яких це перепланування зачіпає. В свою чергу, зазначені у протоколах від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року рішення не містять положень про здійснення реконструкції всього будинку 7-В, оскільки передбачають здійснення у самосійних об'єктах - ізольованих приміщеннях цокольного поверху (групи приміщень № 1) і горищного поверху (мансарди), окремих не пов'язаних між собою будівельних робіт, а не реконструкції. При цьому, не знайшли свого підтвердження доказами твердження позивача про порушення його майнових інтересів як співвласника через замурування входу до вищевказаного горищного поверху із сходової клітини, оскільки не доведено позивачем існування такого входу і обставини щодо його замурування. До того ж, позивачем не надано докази здійснення ним або [PERSON] інформування ОСББ «Азмар-1» про набуття позивачем у власність 1/2 частини квартири № 12 за договором дарування частини квартири від 24 листопада 2004 року, та виникнення у позивача прав співвласника на загальне неподільне майно будинку 7-В. Надані на підтвердження своєї позиції позивачем заяви від 20 грудня 2011 року суд не приймає до уваги з огляду на положення ст. ст. 57-59 ЦПК України, оскільки їх адресовано директору, існування посади якого не передбачено положеннями статуту у складі ОСББ «Азмар-1»; не визначено прізвище та ім'я особи, яка проставила підпис та заявах; не вказано посаду такої особи в ОСББ «Азмар-1», за якою остання могла б діяти від імені об'єднання і приймати заяви; не має відомостей про вхідний реєстраційний індекс заяв до ОСББ «Азмар-1», тобто на вказаних заявах відсутня належна відмітка про надходження документа до організації, визначена положеннями п. 5.31 Національного стандарту України й вимогами до оформлювання документів, визначених ДСТУ 4163-2003. Тому, суд приходить до висновку про те, що за наведених обставин відповідачу ОСББ «Азмар-1» не було відомо про наявність у позивача права власності 1/2 частину квартири № 12 і права співвласника на загальне неподільне майно будинку 7-В. Крім того, як зазначено представником позивача, а також вбачається згідно договору дарування частини квартири від 24 листопада 2004 року та довіреності від 04 жовтня 2014 року, посвідченої нотаріусом Провінції Британська Колумбія (Канада), позивач є громадянином Канади і проживає на території зазначеної країни. В свою чергу, згідно довідки ОСББ «Азмар-1» від 07 грудня 2015 року № 49 реєстрація за адресою квартири № 12 місця проживання, перебування позивача не проводилась. До того ж, згідно довідки ОСББ «Азмар-1» станом на дату розгляду судом справи в квартирі № 12 не зареєстровано жодної особи. При цьому, позивачем не надано суду доказів повідомлення відповідача про адресу проживання чи перебування позивача на території України або за її межами, а також про його поважного представника в Україні, особисті дані і адресу останнього. За наведених обставин ОСББ «Азмар-1» не було відомо про адресу проживання чи перебування позивача або його повноважного представника для взаємодії із позивачем як співвласником загального неподільного майна будинку 7-В. Враховуючи зазначене, на думку суду, відповідач ОСББ «Азмар-1» було позбавлено об'єктивної можливості взаємодіяти із позивачем як співвласником, зокрема, отримувати письмову згоду останнього щодо розпорядження загальним неподільним майном будинку 7-В. Також суд відхиляє доводи позивача щодо відсутності участі та згоди особи [PERSON] в прийнятті рішень загальних зборів ОСББ «Азмар-1» за оскаржуваними протоколами, зважаючи на наступне. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв'язку із наведеним, обставини щодо порушення особистих прав [PERSON] як співвласника не можуть бути обґрунтованою підставою для задоволення позову [PERSON], поданого останнім виключно у власних інтересах щодо захисту особистих прав. Разом з цим, судом встановлено, що [PERSON] не була членом ОСББ «Азмар-1» на момент прийняття рішень згідно протоколів від 11 листопада 2012 року і від 09 квітня 2013 року, у зв'язку із виключенням [PERSON] з об'єднання рішенням загальних зборів ОСББ «Азмар-1» згідно протоколу від 26 березня 2012 року. При цьому вбачається, що відповідач ОСББ «Азмар-1» належно здійснювало заходи інформування особи [PERSON] за адресою належної їй квартири № 12 про дату і порядок денний проведення загальних зборів: загальних зборів від 26 березня 2012 року за актами про відсутність проживання особи за адресою квартири № 12 від 26 лютого 2012 року, від 12 березня 2012 року, від 17 березня 2012 року; загальних зборів від 11 листопада 2012 року за актами про відсутність проживання особи за адресою квартири № 12 від 11 жовтня 2012 року, від 28 жовтня 2012 року, від 03 листопада 2012 року; загальних зборів від 09 квітня 2013 року за актами про відсутність проживання особи за адресою квартири № 12 від 09 березня 2013 року, від 26 березня 2013 року, від 06 квітня 2013 року. Крім того, щодо обраного позивачем способу захисту цивільних прав і предмету оскарження суд вважає за необхідне значити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, актами цільного законодавства не передбачено як спосіб захисту цивільних прав судом - визнання «незаконним», який обрано позивачем. До того ж, згідно ч. 8 ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. При цьому, в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року № 13 роз'яснено, що у судовому порядку недійсним може бути визнано рішення загальних зборів учасників товариства, а не протокол загальних зборів. Протокол є документом, який фіксує факт прийняття рішення загальними зборами, і не є актом за змістом статті 20 ГК. Аналогічну правову позицію наведено у листі Верховного Суду України «Практика розгляду судами корпоративних спорів» від 01 серпня 2007 року, що у судовому порядку недійсним може бути визнано рішення загальних зборів учасників товариства, а не протокол загальних зборів. Таким чином, на думку суду, оскаржувані позивачем протоколи загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року та від 09 квітня 2013 року є виключно технічними документами, які лише фіксують факт прийняття рішення, та не є самостійним актом на відміну від такого рішення. Враховуючи наведене, оскаржувані позивачем протоколи загальних зборів ОСББ «Азмар-1» від 11 листопада 2012 року та від 09 квітня 2013 року не можуть визнаватись судом незаконними, зокрема, у частинах. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволені позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed