overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду, обґрунтовуючи тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який не проживає за місцем реєстрації з травня 2014 року, витрат за комунальні послуги не несе в зв'язку з чим просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд враховуючи вимоги ст. ст. 77, 224 ЦПК України визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача по справі та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який є колишнім чоловіком [PERSON] Вказана квартира належить позивачу на праві власності. Як вбачається з акту, наданого стороною позивача, складеного комісією ЖЕД-319, відповідач не проживає у вказаній квартирі з травня 2014 року. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, на підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулась у суд з дійсною позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалось, виявилось різне сприйняття сімейного життя, несумісність характеру. Вказувала, що спільне господарство та спільне життя між нею та відповідачем не ведеться, шлюб існує формально. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на розірванні шлюбу. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, був повідомлений про місце, час проведення судового засідання належним чином, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 18.11.2014 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], яка мешкає разом із позивачем. Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулась у суд з дійсною позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалось, виявилось різне сприйняття сімейного життя, несумісність характеру. Вказувала, що спільне господарство та спільне життя між нею та відповідачем не ведеться, шлюб існує формально. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №144133 вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (до шлюбу Авдюшиною) [PERSON], [INFO], 20.08.2010 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Крім того, відповідач визнав своє батьківство відносно [PERSON], [INFO] Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в звязку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулась у суд з позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що протягом останніх років між нею та відповідачем було відсутнє взаєморозуміння, виникали суперечки з різних приводів, різні погляди на сімейне життя. Вказувала, шлюбні відносини між нею та відповідачем припинено з серпня 2014 року. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про одруження серії 1-ВЛ №064810 вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (до шлюбу Шаповалова) [PERSON], [INFO], 27.07.2007 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в звязку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 23 листопада 2012 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 733. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що 23 листопада 2012 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини не склалися на підставі різних характерів, поглядів на сімейні відносини та життя, в результаті чого постійно виникали непорозуміння. Це призвело до втрати почуття кохання та поваги один до одного. На даний час сторони живуть окремо, загальне сімейне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини не підтримують близько одного року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що дружину не кохає, шлюбно-сімейні відносини з дружиною не підтримує та не має намір зберегти сім'ю. Суд, вислухавши пояснення і доводи сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 23 листопада 2012 року був зареєстрований шлюб сторін, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії I-ВЛ № 197906, виданий Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 733. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії I-ВЛ № 328104, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, спільного сімейного господарства не ведуть, сторони втратили почуття кохання один до одного. При таких обставинах суд вважає, що родина існує формально, що розпалася вона остаточно і відновлена бути не може. Майнового спору немає. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

у жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що від спільного шлюбу з відповідачем має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В даний час вона з сином проживає окремо від відповідача, однак останній обовязок по утриманню дитини не виконує, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. У зв'язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання зявилася позивач [PERSON]., яка наполягає на задоволенні позову, з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: 01.10.2014 року заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави розірвано шлюб між сторонами, прізвище дружини змінено із «Слива» змінено на «Перепеличенко». [PERSON] народився [INFO], в м.Полтаві, що підтверджується даними свідоцтва про його народження серії 1-КЕ № 075438, виданого 29.07.2008 року Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції. Батьком вказано [PERSON], матірю [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що син [PERSON] проживає із матірю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. За змістом ст. ст. 182, 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом і мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази суд, приймаючи до уваги, що дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, натомість відповідач зобовязаний утримувати свою дитину, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487, 20 грн.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

у жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В даний час їх шлюб розірвано. [PERSON] в добровільному порядку ухиляється від обов'язку утримувати дитину. У зв'язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 600 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала до суду заяву, в якій позов підтримує, просила провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечує проти задоволення позову. Просив розглянути справу за його відсутності. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON],[INFO]. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 09.02.2006 року (а.с.2). Як вбачається із довідки ЖЕО №2 малолітній [PERSON] проживає із матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Із положень ст. 184 СК України слідує, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приймає до уваги, що малолітній син проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, відповідач позовні вимоги визнав, а тому суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 гривень на користь держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

у жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON],[INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, на даний час вирішується питання про розірвання їх шлюбу. [PERSON] в добровільному порядку ухиляється від обовязку утримувати дитину. У зв'язку з наведеним позивач просить суд\~\~стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні\~позивач [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Суд, заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON],[INFO]. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про його народження серії 1-КЕ № 023996 від 25.04.2006 року (а.с.5). У судовому засіданні встановлено, що малолітній син [PERSON] проживає із матірю та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України\~батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною 1\~ст. 182 СК України\~визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Із положень\~ст. 184 СК України\~слідує, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Аналізуючи зібрані у справі докази, враховуючи те, що малолітній син проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні, відповідач зобовязаний піклуватися про свою дитину, позовні вимоги ним визнані, суд вважає за необхідне стягнути із останнього на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень, щомісячно. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 гривень в дохід держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просила суд зобов?язати відповідача [PERSON] вчинити певні дії щодо повернення оригіналів право установчих документів та технічного паспорту на об?єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Спаська, буд. 2А; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння, яке розташоване по вул. Спаська, буд. 2А, для подальшої реєстрації права власності. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, на його задоволенні наполягала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочного розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу належного відповідачу майна, а саме пункт приймання склотари, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Спаська, буд. 2а, та отримано відповідачем у повному розмірі грошові кошти. Вищезазначений договір купівлі-продажу від 23.03.2010 року у позивача не зберігся, а другий екземпляр знаходиться у відповідача, тому виникає необхідність у його витребуванні. Відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу відповідно до попереднього договору, що був укладений 23.03.2010 року, а грошові кошти отриманні за майно в повному обсязі повертати відмовляється. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні частини в частині визнання права власності є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, однак позовні вимоги в частині вчинення певних дій відповідачем щодо повернення оригіналів право установчих документів не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial