Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Швейна фабрика Лібовнера» (далі ПАТ Швейна фабрика Лібовнера») про стягнення заробітної плати та понесених витрат, посилаючись на те, що протокольним рішенням Наглядової ради ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» за № 2-12 від 27.04.2012року його обрано директором ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера». Згідно до наказу за № 24-к по особовому складу від 14.05.2012року він приступив до виконання обов'язків директора, з оплатою відповідно до штатного розкладу. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2017 року визнано фактично укладеними трудовий договір між ним та ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» в особі Наглядової ради продовженим на невизначений строк та стягнуто борг по заробітній платі з травня 2015року по листопад 2017року в сумі 98 295,92грн. Відповідно до розрахунку заробітної плати за період з листопада 2017року (включно) по квітень 2018року (включно) борг підприємства по заробітній платі становить 98 295,92грн. з урахуванням податків та зборів. Враховуючи вимоги ч.2 ст.24 Закону України № 2464 від 08.07.2010року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а також Порядку прийняття банками до виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України № 453 від 09.09.2013року, приймаючи до уваги , що в рядку «для пенсії» індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] в період з листопада 2017року по квітень 2018року зазначено 0,00грн., можна дійти висновку, що заробітна плата йому нарахована але не виплачена, оскільки в Пенсійному фонді України відсутні відомості про сплату єдиного соціального внеску до зарахування страхового стажу. Окрім того, в період з квітня 2015року по теперішній час ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» знаходиться у скрутному фінансовому стані, в органах ДВС Черкаської області знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» грошових коштів у розмірі 1 200 000,00грн. Наказом директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» за №3 від 04.01.2013 року для підвищення безперервності функціонування підприємства з метою продовження виробничого процесу при відсутності обігових коштів на рахунках підприємства надано дозвіл матеріально - відповідальним особам та особам, які згідно до наказу №2 мають право першого та другого підпису на оплату рахунків, за рахунок власних коштів, для можливості функціонування підприємства, а саме: по сплаті комунальних платежів та податків до бюджету; виплати згідно вимог виконавчої служби; кредиторської заборгованості за контрагентом згідно укладених договорів; поточних рахунків. Пунктом 2 наказу № 3 від 04.01.2013 року визначено бухгалтерії враховувати дані кошти, як кошти в підзвіт, при надані необхідних первинних документів, згідно до вимог первинних бухгалтерських документів, та виконувати розрахунки з підзвітними особами при надходженні коштів на рахунок підприємства. Таким чином, між зазначеними посадовими особами підприємства та підприємством виник договір доручення на виконання майнових дій із відповідними правами та обов'язками, згідно до положень ч.1 ст.1000ЦК України. Маючи повноваження на оплату рахунків за рахунок власних коштів ним в період з травня 2015 року по грудень 2017 року за власний рахунок сплачено коштів на загальну сумі 192 552,17грн., що підтверджуються відповідними звітами та чеками. З огляду на викладене, позивач просив стягнути з ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 98 295, 92грн., а також авансові витрати в розмірі 192 552,17грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 1925,52грн. Ухвалою суду від 02.05.2018 року відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. У відзиві представник ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» за дорученням [PERSON] позов визнав, зазначаючи про те, що відповідач відповідно до вимог ст. 49 ЦПК України має право визнати позов на будь - якій стадії судового розгляду. ПАТ «Швейна фабрика «Лібовнера» погоджується із сумою заборгованості по заробітній платі визначеною позивачем, а також погоджується із тим, що між сторонами виник договір доручення, умови якого визначені Положенням про облікову політику товариства та наказом директора за №3 від 04.01.2013року «Про використання коштів підзвіт та розрахунки з підзвітними особами», який є чинним і зміни до нього не вносилися. Відповідачем перевірено кожний звіт про використання коштів, виданих на відрядження або підзвіт та підтверджуючі документи, а саме: фіскальні чеки, що надані позивачем, в якості доказу здійснення платежів за дорученням ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» в період з 2015 року по 2017рік. Сума авансованих витрат в розмірі 192 552,17грн. повністю відповідає бухгалтерським даним та в бухгалтерії підприємства наявні всі оригінали документів, наданих позивачем до позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Звертаючись із позовом до суду про стягнення заробітної плати за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року, позивач посилався на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2017року, яким визнано фактично укладеним трудовий договір між ним та ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» в особі Наглядової ради продовженим на невизначений строк. На підтвердження суми боргу по заробітній платі посилався на індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] (номер облікової карти2579122113 ) Пенсійного фонду України, згідно до яких йому в період 2007 -2016 роки нараховувалася та була виплачена заробітна плата, а зазначення в рядку «для пенсії» індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] в період із листопада 2017 року по квітень 2018 року 0,00грн., свідчить про те, що заробітна плата йому нарахована але не виплачена. Представник ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» погоджуючись із визначеною позивачем сумою боргу по заробітній платі не надав жодного документу, яким підтверджується нарахування та невиплата позивачу з листопада 2017 року по квітень 2018 року заробітної плати в сумі 98 295,92грн. Згідно до ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови № 13 від 23.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавств про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Отже, матеріалами справи встановлено, що позивач працюючи на посаді директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» зобов'язаний дотримуватися трудового законодавства при нарахуванні заробітної плати та повідомлені працівника, в тому числі директора товариства, про розміри оплати праці, а саме про: а) загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати., а звернувшись з позовом не надав довідку про розмір нарахованою та невиплаченої йому заробітної плати за витребуваний період. В свою чергу відповідач, визнаючи позов також не надав докази на підтвердження суми заборгованості по заробітній платі позивача, що відповідно до вимог ст.81 ЦПК України та трудового законодавства є обов'язком роботодавця, тому суд з урахуванням приписів ч.6 ст.49 ЦПК України не приймає до уваги визнання представником відповідача позову, як такого, що суперечить інтересам особи, яку він представляє. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність на час звернення до суду підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі. Звертаючись із вимогою про стягнення з відповідача за період з травня 2015 року по грудень 2017 року витрат в розмірі 192 552,17 грн., сплачених ним за власний рахунок в інтересах товариства, позивач зазначав, що маючи повноваження на оплату рахунків за рахунок власних коштів, а саме: по сплаті комунальних платежів, податків до бюджету; виплат згідно вимог виконавчої служби; кредиторської заборгованості; поточних рахунків, між ним та підприємством виник договір доручення на виконання майнових дій із відповідними правами та обов'язками, відповідно до положень ч.1 ст.1000 ЦК України. При цьому, посилався на наказ директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» за № 3 від 04.01.2013 року, відповідно до якого для підвищення безперервності функціонування підприємства з метою продовження виробничого процесу при відсутності обігових коштів на рахунках підприємства надано дозвіл матеріально - відповідальним особам та особам, які згідно до наказу №2 мають право першого та другого підпису, на оплату рахунків за рахунок власних коштів для можливості функціонування підприємства, а саме: по сплаті комунальних платежів та податків до бюджету; виплати згідно вимог виконавчої служби; кредиторської заборгованості за контрагентом згідно укладених договорів; поточних рахунків. Пунктом другим наказу № 3 від 04.01.2013 року визначено бухгалтерії враховувати дані кошти, як кошти в підзвіт, при надані необхідних первинних документів, згідно до вимог первинних бухгалтерських документів, та виконувати розрахунки з підзвітними особами при надходженні коштів на рахунок підприємства. Згідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належать вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. В матеріалах справи відсутній письмовий договір доручення, укладений між позивачем та ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» на оплату за рахунок власних коштів позивача рахунків товариства по сплаті: комунальних платежів, податків та платежів до бюджету; виплат згідно вимог виконавчої служби; кредиторської заборгованості за контрагентами згідно укладених договорів; поточних рахунків, а також докази понесення їх за рахунок власних коштів позивача. Суд вважає, що зобов'язань за договором доручення між сторонами не виникло, отже у відповідача відсутній обов'язок перед позивачем, як довірителя перед повіреним. На підтвердження здійснення платежів за дорученням ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» за період з 2015 року по 2017 рік, в розмірі 192 552, 17грн. позивачем надані та визнані відповідачем звіти про використання коштів, виданих на відрядження або підзвіт та відповідні фіскальні чеки, що підтверджують суму авансових витрат у розмірі 192 552,17грн. Діючим законодавствам передбачено, що підприємства, організації, установи незалежно від форми власності та видів діяльності можуть видавати своїм працівникам аванси під звіт для здійснення цими особами таких витрат, за якими явка прямих кредиторів у каси означених вище підприємств неможлива або має певні труднощі. Підзвітні суми (аванси) видаються на витрати, пов'язані зі службовими відрядженнями, та на оперативні й адміністративно-господарські витрати підприємства. У визначені законодавцем строки підзвітна особа має подати керівнику підприємства звіт про використання отриманих як аванс коштів разом із документами, які підтверджують правильність указаних у звіті грошових платежів. Чинна форма такого звіту затверджена наказом Державної податкової адміністрації України № 996 від 23.12.2010року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.01.2011року № 44/1872. Звертаючись із позовом до суду позивач посилався, а відповідач визнавав, що наказом директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» № 3 від 04.01.2013року, належно завірену копію, якого сторонами не надано до матеріалів справи, на позивача покладено обов'язок за власний рахунок здійснювати оплату рахунків товариства з наступним відшкодування цих коштів роботодавцем, шляхом оформлення підзвітних коштів тобто понесені позивачем витрати, пов'язані з трудовими правовідносинами на які поширюються вимоги законодавства про працю та ці кошти мають входити до загальної суми, яку роботодавець має виплатити працівнику при його звільненні. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення витрат в сумі 192 552,17 грн. такими, що не підлягають задоволенню, з наведених вище підстав. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 21,94,110,115КЗпП України, ст.ст.1000-1003ЦК України,

Outcome: dismissed