Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (Відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що 21.11.2002 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого, Відповідачу надано позику у вигляді грошових коштів в розмірі 135 000,00 дол. США, що на той час складало 718200,00 грн., однак в межах дії договору [PERSON] неодноразово збільшував розмір позики. 17.03.2005 року [PERSON] отримав від позивача ще 77328,00дол.США з терміном повернення один рік. Власноручною розпискою від 31.08.2006 року відповідач підтвердив наявність заборгованості перед позивачем в розмірі 320000,00 дол. США із зобов'язанням повернення боргу до кінця 2006 року. 21.04.2009 року [PERSON] повернув позивачу частину боргу в розмірі 100 000,00 дол. США, про що було надано відповідну розписку, а тому таким чином станом на день звернення до суду (28.04.2015 року) заборгованість відповідача перед позивачем складає 220 000,00 дол. США. На неодноразові усні звернення позивача до [PERSON] щодо повернення боргу, останній ніяким чином не відреагував. 18.02.2015 року позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу, однак відповіді отримано не було. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, а саме в розмір 35 000,00 дол. США та надав письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що кошти в розмірі 100 000,00 дол. США., які було повернуто позивачу відповідно до розписки від 21.04.2009 року в рахунок погашення боргу по договору позики від 21.11.2002 року, крім того просив застосувати строк позовної давності щодо укладених розписок, оскільки строк виконання закінчився в 2006 році. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає другій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). У судовому засіданні достовірно встановлено, що 21.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого, Відповідачу надано позику безстроково у вигляді грошових коштів в розмірі 718 200,00грн., що еквівалентно 135 000,00 дол. США(а.с.7). Згідно п.2 Договору позики, [PERSON] має право вимагати повернення позиченої суми грошей в будь-який час. За п.7 Договору позики, вказаний договір складено в 2-х примірниках, один з яких залишається в справах приватного нотаріуса, а другий видається гр. [PERSON], який після повернення боргу буде переданий [PERSON] з відміткою про одержання позиченої суми грошей. Відповідно до розписки від 17.03.2005 року [PERSON] позичив у [PERSON] 77 328,00 дол. США терміном на один рік під 2,5% в місяць (а.с.10). Відповідно до розписки від 31.08.2006 року [PERSON] підтвердив той факт, що винен [PERSON] 320 000,00 дол. США та зобов'язався повернути вказані кошти до кінця 2006 року (а.с.11). Відповідно до розписки від 21.04.2009 року, вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в рахунок погашення боргу перед ним у розмірі 100 000,00 дол. США (а.с.12). разом з тим, у розписці взагалі не зазначено на повернення якого саме боргу повернуті ці кошти по розписках чи по договору позики. Відповідно до копії вимоги [PERSON] від 18.02.2015 року, надісланої на адресу [PERSON], вбачається прохання негайно повернути [PERSON] борг за договором позики в розмірі 220 000,00 дол. США (а.с.13). Докази повернення грошових коштів в межах заявленої вимоги в матеріалах справи відсутні. Враховуючи вищевказане, а також заявлені вимоги представника відповідача, щодо застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, слід зазначити наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням викладеного, суд вважає, що загальний 3 (трьохрічний) строк позовної давності до вимог Позивача про стягнення з Відповідача коштів в розмірі 77 328,00 дол. США, відповідно до розписки від 17.03.2005 року(строк виконання вказано 1 рік, тобто до 17.03.2006 року), та коштів в розмірі 320 000,00 дол. США, відповідно до розписки від 31.08.2006 року, (строк виконання вказано «до кінця 2006року», тобто до 31.12.2006 року), на момент звернення Позивача з позовом до суду 22.04.2015р. (штамп на конверті) сплив, оскільки перебіг строку позовної давності по вказаним розпискам закінчився в 2009 роц. Таким чином, вказані позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача грошових коштів за розписками не підлягають задоволенню. Однак, позовні вимоги щодо стягнення коштів з відповідача за Договором позики від 21.11.2002 року, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно вимог пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Умовами Договору позика від 21.11.2002р., а саме пунктом 2 чітко визначено, що [PERSON] має право вимагати повернення позиченої суми грошей у будь-який час. Умовами цього ж договору також визначено, що після повернення боргу примірник договору, який знаходиться у [PERSON] буде переданий [PERSON] з відміткою про одержання позиченої суми грошей. На час розгляду справи, оригінал договору для огляду суду було надано представником Позивача ([PERSON].). При цьому посилання представника Відповідача на те, що повернуті його довірителем Позивачу грошові кошти у розмірі 100 000,00 дол. США за розпискою від 21.04.2009р.(а.с.12) є коштами, які повертались саме за договором позики не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки в даній розписці відсутні зазначення, що вказані кошти повернуто саме по договору позики від 21.11.2002р. як і відсутні будь-які позначення на самому договорі позики від 21.11.2002р. Також слід зазначити, що сторонами в судовому засіданні, підтверджено факт укладання вказаного договору позики в валюті - доларах США. Таким чином, підлягає стягненню з Відповідача - [PERSON] на користь Позивача - [PERSON] сума коштів наданих [PERSON] відповідно до договору позики від 21.11.2002 року в розмірі 135 000,00 дол. США. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню частково, а тому суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь Позивача - [PERSON] заборгованість по Договору позики від 21.11.2002 р. у розмірі 135 000,00 дол. США., що на день винесення рішення суду становить в національній валюті України по курсу НБУ(1долар США станом на 06.10.2015р. =21,22грн.) - 2 864 700,00грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 624, 625, 1046, 1049 ЦК України, п.п 14.1.257 ст. 14 ПК України та

Outcome: partial