Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги позивач моти\-вувала тим, що вона є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], а також договором купівлі-продажу земельної ділянки №24056 від 30.12.2011 року. Загальна площа вказаної земельної ділянки складає 0,1249 га. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Державним актом на право власності на земельну ділянку визначені межі даної ділянки. Виходячи із опису меж, від точки «А» до точки «Б» земельна ділянка, що належить позивачу, межує із землями, що належать громадянину [PERSON]. Після укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, та під час встановлення зовнішніх межових знаків між [PERSON] та [PERSON] виникли непорозуміння щодо розмежування земельних ділянок. Однак, відповідач, незважаючи на протиріччя, не погодився на пропозицію позивача перенести паркан, згідно з межами визначеними у державному акті про право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] а, навпаки, став проводити ремонт паркану та відновлення його відсутніх частин, які знаходяться на території земельної ділянки, що належить [PERSON] Вказана обставина призвела до порушення її права власності на земельну ділянку та неможливості в повній мірі користуватися нею. Жодні прохання позивача про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою не були виконані. [PERSON] ігнорує всі спроби вирішити ситуацію мирним шляхом. Враховуючи порушення прав на користування земельною ділянкою, [PERSON] вимушена була звернутися до ТОВ «ЗЕМПРИВАТ», інженер-землевпорядник - [PERSON] (сертифікат інженера - землевпорядника №000272 від 03.01.2013), для розробки збірного кадастрового плану земельних ділянок з метою фіксації порушених меж між земельною ділянкою, що належить [PERSON] та земельною ділянкою [PERSON]. Виконуючи додаткове обстеження, позивач понесла додаткові матеріальні витрати у сумі 1500,00 грн. Обстеження ТОВ «ЗЕМПРИВАТ» підтвердили, що фактичні межі земельної ділянки, що належить позивачу, не співпадають із межами, визначеними відповідно до державного акту, а саме: згідно з державним актом загальна площа земельної ділянки складає 0,1249 га, а згідно з кадастровою зйомкою земельної ділянки по факту дана площа визначена у розмірі 0,1141 га. Вказана розбіжність наглядно зазначена на схемі розташування земельної ділянки. Де видно, що частину земельної ділянки, що належить [PERSON], займає [PERSON], вздовж всієї лінії розмежування ділянок. Окрім того, на земельній ділянці, що належить [PERSON], розташована споруда туалету громадянина [PERSON], що також наглядно зображено на схемі розташування земельної ділянки. На підставі вказаної інформації, [PERSON] звернулась до Білогородської сільської ради із запитом щодо створення відповідної комісії для проведення перевірки порушення встановленої межі та здійснення дій щодо вирішення спору. 27.08.2014 було складено Акт землевпорядником [PERSON], згідно якого було зазначено, що фактично землекористування суміжників ([PERSON] та [PERSON]) не відповідає єдиній системі координат. Позивач зазначає, що при складанні вказаного акту, жодної комісії не було створено, позивача не запрошено, жодних дій для врегулювання спору не було здійснено, у зв'язку із чим [PERSON] вимушена звертатись до суду для захисту своїх прав. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просила суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення паркану, знесення споруди туалету, що знаходиться на території земельної ділянки, що належить [PERSON] Олександрівні.Стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] витрати на розробку збірного кадастрового плану земельних ділянок з метою фіксації порушених меж між земельною ділянкою, що належить [PERSON] та земельною ділянкою [PERSON], виконаного ТОВ «ЗЕМПРИВАТ», у розмірі 1500,00 грн. Стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 2 923,20 (дві тисячі дев'ятсот двадцять три грн. 20 коп.) гривень. Стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] судові витрати в розмірі 1102,40 грн. (одна тисяча сто дві гривні 40 коп.). Не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON], у березні 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання права на частину земельної ділянки. Зустрічні позовні вимоги мотивував тим, що державний акт на право приватної власності було виготовлено позивачу 24 травня 2012 року. У той час як межі земельної ділянки, належної відповідачеві, визначені абрисом ділянки принаймні з 27.09.1993 року. На момент формування земельної ділянки позивача в 2012 році земельна ділянка відповідача вже перебувала у володінні, користуванні і розпорядженні відповідача. Відтак, частина земельної ділянки, на яку претендує позивач, у його користуванні, чи у користуванні його правопопередників не перебувала. Оскільки позивачеві у 2012 році було видано державний акт на земельну ділянку, частина якої належить відповідачу, а відповідач згоди на вилучення у нього цієї частини ділянки не надавав, то зазначений державний акт виданий всупереч закону і підлягає визнанню недійсним. Посилаючись на вищевикладене позивач за зустрічним позовом просив суд визнати за відповідачем за первісним позовом права на оспорювану частину його земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER]. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності, виданий на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги викладені у первісній позовній заяві не визнав. Просив суд застосувати до них термін позовної давності, з підстав викладених у письмовій заяві долученій до матеріалів справи. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав, просив суд її задовольнити. Треті особи Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши мате\-ріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені у первісному та зустрічному позові не підля\-гають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із частиною першою ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2011 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2498, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером [NUMBER], розташовану в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], є власником земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно опису меж даної земельної ділянки, від точки А до точки Б земельна ділянка позивача межує з землями відповідача [PERSON]; від точки Б доточки В із землями загального користування; від точки В до точки Г із землями сільської ради; від точки Г до А із земельною ділянкою гр. [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків. Виявлені в ході проведення експертизи невідповідності призводять до порушення права власності позивача на земельну ділянку, в тому числі знаходження паркануміж земельними ділянками. Дотримання меж землевласниками також не може бути підтверджене і показами свідків, поясненнями сторін чи їх представників. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила. Положеннями ч. 1 ст. 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що позивач за первісним позовом [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] пропустили строк звернення до суду, передбачений законодавством України, а саме судом встановлено, що після укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки (30.12.2011 р.), та під час встановлення зовнішніх межових знаків між [PERSON] та [PERSON] виникли непорозуміння щодо розмежування земельних ділянок. Саме з дати укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки № 4046 від 30.11.2011 року [PERSON] та [PERSON] довідались про порушення свого права, проте за його захистом звернулися лише 12.04.2016 р. та 30.01.2017 р. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність застосування до заявлених позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом позовних вимоги строк позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з підстав пропуску строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, при цьому судом не встановлено поважності причин пропуску зазначеного строку стороною позивача.

Outcome: dismissed