Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати припиненими трудові відносини між позивачем та відповідачем з 05.08.2020 року, у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язати відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку та провести з ним остаточний розрахунок. В обґрунтування позовних вимог вказав на те, що позивач 09.06.2008 року був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укргідропресмаш» на посаду заступника начальника відділу інформаційних технологій та систем автоматизованого проектування. 01.01.2010 року позивача було призначено на посаду начальника відділу інформаційних технологій та систем автоматизованого проектування Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укргідропресмаш». Починаючи з 2010 року у відповідача почались проблеми в господарській діяльності, що спричинило простій, тривалу невиплату заробітної плати та податків. Тривалий час відповідач гарантував повернення до роботи. Однак станом на дату подачі позову господарська діяльність підприємства фактично не поновлена, відповідач не знаходиться за місцем реєстрації, керівництво відповідача не відповідає на телефонні дзвінки та не приймає поштову кореспонденцію. 22.07.2020 року позивач направи відповідачеві заяву про звільнення за власним бажанням з 05.08.2020 року, однак 07.08.2020 року дане поштове відправлення було повернуто за зворотною адресою «За закінченням терміну зберігання», чим обмежено право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, що гарантоване йому Конституцією України та законодавством про працю. Саме 07.08.2020 року позивачеві стало відомо про порушення його права на звільнення. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, раніше представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги позивача підтримує і просить задовольнити їх в повному обсязі, справу просив розглянути без участі позивача та його представника і зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні було встановлено, що позивач 09.06.2008 року був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укргідропресмаш» на посаду начальника відділу інформаційних технологій та систем автоматизованого проектування. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Враховуючи те, що роботодавець не виконує законодавство про працю та умови трудового договору, 22.07.2020 року позивач направив відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 05.08.2020 року (поштове відправлення з ідентифікатором № 4912807642654). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 07.08.2020 року поштове відправлення з ідентифікатором № 4912807642654 було повернуто за зворотною адресою із зазначенням в якості причини «За закінченням строку зберігання», чим обмежено право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, що гарантоване Конституцією України та законодавством про працю. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 758/1861/18 (провадження № 61-49113св18) вказано, що відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/86607315). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 758/1861/18, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, ураховуючи положення норм діючого трудового законодавства України, суд вважає доведеним наявність правових підстав для визнання припиненими трудових відносин між позивачем та відповідачем з 05.08.2020 року у зв`язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України внаслідок невиконання відповідачем законодавства про працю. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідачем не проведений з позивачем розрахунок та не видано позивачеві належним чином оформлену трудову книжку, як це передбачено ст. 47 КЗпП України, похідні вимоги щодо зобов`язання відповідача провести відповідний розрахунок із позивачем та видати належним чином оформлену трудову книжку також підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: approved