Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що подружнє життя між ними не склалося через відсутність взаємопорозуміння. З 01 травня 2016 року шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо. Кожен має діаметрально протележні погляди на шлюб, сім»ю, миритися з відповідачем не бажає, а тому просить шлюб розірвати. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на розірванні шлюбу наполягає, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та день розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, у якій просить справу розглядати у її відсутності, позов визнає, після розірвання шлюбу просить відновити їй дошлюбне прізвище Січкаренко. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини подружнього життя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З письмових матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2015 року, від якого мають малолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 18) та свідоцтвом про народження дитини (а.с.6). Сімейне життя у сторін не склалось, оскільки між ними відсутнє взаємопорозуміння. Ця обставина призвела до того, що вони з 01 травня 2016 року остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини, подружніх стосунків не підтримують, проживають окремо, спільним побутом не пов»язані. Відповідно до ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а тому примушувати позивача до спільного проживання з відповідачем суд вважає недоцільним. За таких обставин, суд вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Сторонам розясняється, що відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому після розірвання шлюбу відповідачеві слід відновити її дошлюбне прізвище Січкаренко. Позивач не ставить вимогу про відшкодування йому судових витрат, а тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідачки витрати по сплаті судового збору. На підставі ст.ст.105, 110, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved