Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Іллічівського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що 07 лютого 2014 року між ними та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір про наміри, за яким відповідач виступав в якості власника квартири [ADDRESS] та в якості авансу в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу отримав від позивачів грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, що на час укладення договору було еквівалентно за курсом НБУ 8 940 грн. Сторони домовилися до 07 березня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири та оформити його у нотаріуса Скалун Л.М.. Також була досягнута домовленість між сторонами про проведення розрахунку за договором в доларах США. Проте після підписання спірного договору та отримання коштів відповідач договір купівлі-продажу квартири оформляти відмовився та продав її іншій особі. Отримані кошти відповідач повертати відмовився. У зв*язку із тим, що договір купівлі-продажу квартири не відбувся з причин, які не залежали від позивачів, грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, які є авансовим платежем повинні бути повернуті їм в національній валюті гривні . Просили стягнути з відповідача на їх користь в рівних частках кожному суму авансу в гривні еквівалентної 1 000 доларам США по курсу НБУ на час прийняття рішення судом, судові витрати на правову допомогу адвоката та сплату судового збору. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON],[PERSON] - задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] в рівних частках грошові кошти в загальному розмірі 8 940 грн.70 коп. Стягнуто з відповідача на користь позивачів в рівних частках судовий збір у розмірі 99 грн.02коп.,витрати на правову допомогу в сумі 335 грн.36 коп.,в решті позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON],[PERSON] просили рішення суду в частині відмови позовних вимог скасувати , позовні вимоги задовольнити повністю,стягнути з [PERSON] на їх користь у рівних частках кожному суму авансу у гривні еквівалентної 1 000 доларів США за курсом НБУ на момент винесення рішення ,вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування доводів посилалися на неповне з*ясування обставин та відсутність оцінки доказів, які мають значення по справі,невідповідність висновкам суду обставинам справи . Зокрема зазначили,що суд не вірно визначився в сумі авансу,яка надавалася відповідачу в доларах США . Суд не звернув уваги на п.п.2.1,6.7. де сторони домовилися проводити розрахунок в доларах США. Не звернув уваги на п.6.8 у якому перелічені 10 банкнот із зазначенням серії та номеру 100 доларових купюр . Суд першої інстанції не визнав дані докази достатніми, хоча у даних спірних відносинах умови та зміст договору, підписаний сторонами є єдиним належним доказом, який підтверджує позовні вимоги у частині передачі суми авансу в доларах США. Крім того,курс долара США по відношенню до гривні збільшився, відповідач у добровільному порядку гроші повертати відмовляється,а тому вважають ,що сума авансу повинна бути встановлена у гривні по курсу долара на момент ухвалення рішення. В апеляційній скарзі [PERSON] просив рішення суду скасувати,ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ,з тих підстав ,що рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи,вимогам матеріального закону ,оскільки судом при винесенні рішення було допущено неправильне застосування ст.635 ЦК України. Він уклав з позивачами не попередній договір,а договір про наміри ,відповідно до п.4.2. якого ,у разі відмови покупця від укладення договору відчудження об*єкту нерухомості вказаного в п.1.1.,грошова сума, виплачена ними продавцю не повертається ,тому вважає ,що має право не повертати позивачам виплачену суму . У судовому засіданні апеляційного суду представник [PERSON],[PERSON] Темір І.В. підтримав доводи апеляційної скарги,просив відхилити апеляційну скаргу [PERSON] У судовому засіданні апеляційного суду представник [PERSON] [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги,просив відхилити апеляційну скаргу [PERSON],[PERSON] У судове засідання апеляційного суду [PERSON],[PERSON],[PERSON] не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.144,145,146,147). [PERSON] надав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності (а.с.112). Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача,пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, апеляційний суд вважає, що скарга [PERSON],[PERSON] підлягає задоволенню ,а скарга [PERSON] підлягає відхиленню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз*ясненням Пленуму Верховного Суду України ,що міститься в п.2. постанови « Про судове рішення у цивільній справі « № 14 від 18 грудня 2009 року , рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права,що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права ). Обгрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються ,як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами,які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість,або обставин,що не підлягають доказуванню,а також,якщо рішення містить вичерпні висновки суду,що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам,які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи частково позов [PERSON],[PERSON] ,суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 570,635 ЦК України та виходив із того, що між сторонами укладено договір про наміри , передані відповідачу кошти на виконання домовленості про придбання квартири є авансом ,тому у зв*язку із не укладенням договору купівлі-продажу квартири підлягають поверненню позивачам в гривневому еквіваленті на день передачі грошей . Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна,оскільки він не ґрунтується на досліджених судом доказах та нормах матеріального права ,що регулюють спірні правовідносини . З досліджених апеляційним судом матеріалів справи вбачається , що 07 лютого 2014 року між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір про наміри, за умовами якого сторони зобов*язалися в майбутньому до 07 березня 2014 року укласти договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.2. договору вартість об*єкта нерухомості за домовленістю сторін становить 205 620 грн.,що еквівалентно 23 000 доларів США за комерційним курсом на момент укладення договору про наміри.Розрахунок проводиться за курсом продажу валюти банками України в день оформлення договора відчудження вказаного об*єкта. Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору в якості гарантії своїх намірів на укладення договору відчуження об*єкту нерухомості, зазначеного в пункті 1.1. цього договору позивачі виплачують продавцю суму коштів в розмірі 8 940 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США за комерційним курсом на момент укладення договору про наміри, яка зараховується до вартості об*єкту нерухомості. Відповідно до пункту 6.7. сторони домовилися розрахунок проводити в доларах США . Відповідно до п.6.8. передані наступні номери купюр : НВ 01826628 N ,КВ 38299701 Р, КL43971274 В, КВ 28605620 Е, НВ 62502562 Q, КВ 93629954 J, КВ 93629953 J, КВ 93629955 J, КВ 33942317 D, КG 14955702 A. Як вбачається з пунктів 2.2.5, 2.3.2 продавець гарантував , що справжність отриманих грошових купюр перевірена. Покупець гарантував ,що передані купюри справжні. Обидві сторони своїми підписами підтвердили укладення договору .Основного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було.Відповідач грошові кошти позивачам не повернув. Зазначені обставини відповідачем спростовані не були та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири. Оскільки договір купівлі-продажу , який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був , а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON],[PERSON] відповідачу грошова сума є авансом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6 - 176 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому,що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов*язання незалежно від того ,яка сторона відповідальна за невиконання зобов*язання . Особа ,яка отримала аванс ,повинна його повернути. Отже ,апеляційним судом встановлено , що між сторонами мав місце договір про наміри укладення в подальшому договору купівлі-продажу квартири, однак до теперішнього часу умови договору не виконані, договір між сторонами не укладено, а сума авансу, сплачена позивачами за цим договором, останнім не повернута. Приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги апелянтів [PERSON], апеляційний суд не може погодитися із стягнутою судом першої інстанції сумою авансу в гривневому еквіваленті на день передачі грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із тексту договору про наміри від 07 лютого 2014 року вбачається ,що сторони домовилися проводити розрахунки в доларах США. Тобто, сторони визначили грошову одиницю виконання зобов*язання. Відповідачу передані вищеперелічені десять банкнот сто доларових купюр, як аванс ,який посвідчує факт наявності зобов*язання, а також зараховується в рахунок майбутніх платежів. Вказане не спростовано відповідачем. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов*язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов*язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов*язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню сума авансу, сплачена позивачами відповідно до договору . Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз*яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі », у разі пред*явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212 -214 ЦПК України доводи позивачів належним чином не перевірив; не вірно визначив в яких умовних одиницях видавався аванс, не визначив еквівалент суми авансу у гривні за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення рішення та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволені позову у вказаній частині. На підставі належним чином оцінених доказів, приймаючи до уваги,що наявні у справі докази свідчать про те, що позивачами в рахунок належних з них платежів передано відповідачу 1 000 доларів США ,вказана сума грошових коштів відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України є авансом та підлягає поверненню. Визначившись в яких умовних одиницях передана сума авансу , апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги апелянтів [PERSON] в частині наявності підстав для стягнення з [PERSON] на їх користь суми грошових коштів переданого авансового платежу у розмірі 23 913 грн.58 коп., що за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США станом на 19 листопада 2015 року на день ухвалення рішення , еквівалентно 1000 доларів США в рівних частках кожному по 11 956 грн.79 коп. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про неправильне застосування судом ст. 635 ЦК України не є слушними та підлягають відхиленню виходячи з наступного . Згідно з частиною четвертою статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про намір тощо) якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. При застосуванні зазначеної норми слід виходити з того,що документ,який відповідає вимогам частини першої статті 635 ЦК України ,є попереднім договором ,незалежно від його назви ,навіть якщо сторони визначили його як договір про наміри ,протокол про наміри тощо, такий попередній договір створює для сторін юридичні наслідки. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню . В даному випадку між сторонами договір купівлі - продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, укладено не було, тому між сторонами не виникло договірних зобов*язань. Оскільки договору купівлі - продажу майнових прав, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише виразили свій намір укласти такий договір в майбутньому довід скарги щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення суми авансу є хибним. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачів понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн.60 коп. та у розмірі 535грн.92 коп. за подання апеляційної скарги ,оплата якого підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 2, 90,101). Вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 825 грн. підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов*язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно роз*яснень, викладених у пункті 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов*язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-УІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-УІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Пунктом 48 вказаної постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов*язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2015 року Темір І.В., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльності та [PERSON],[PERSON] уклали договір про надання правової допомоги та представництва інтересів у суді по цивільній справі (а.с.15-19). Витрати на правову допомогу та розрахунки таких витрат підтверджені довідкою № 812 від 14 квітня 2015 року та додатком до неї,відповідно п.5.1 розділу 5 договору ,розрахунковою квитанцією ААБФ № 083973 від 14 квітня 2015 року ,з яких вбачається розрахунок за надання правової допомоги за консультації - проведена оплата адвокату у розмірі 150 грн.,складення позовної заяви про стягнення грошових коштів за договором (відповідач [PERSON]) у розмірі 550 грн., процесуальних заяв у розмірі 100 грн. та підготовки копії для приєднання до позовної заяви у розмірі 25 грн. Згідно додатку на проведення консультації витрачено - 1 г. 20 хв.,за складення позовної заяви (відповідач [PERSON]) про стягнення грошових коштів по договору -2 г.45 хв.,на складення процесуальних заяв - 0 г. 45 хв., на підготовку копій документів для приєднання до позовної заяви -0 г.30 хв. (а.с.10,11.). Всього проведена оплата в касу адвоката у розмірі 825 грн.,про що в книзі реєстрації доходів зроблено запис та видана розрахункова квитанція. Крім того,адвокат Темір І.В. приймав участь у судових засідання,про що свідчать журнали судових засідань (а.с.83). Тобто ,витрати на правову допомогу у розмірі 825 грн. документально підтверджені та доведені та підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів в рівних частках . Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог .

Outcome: approved