Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

У квітні 2017 Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням сільської ради від 30 жовтня 2008 року було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1616га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради. Рішенням сільської ради від 26 березня 2009 року надано дозвіл [PERSON] на вибір місця розташування земельної ділянки, а рішенням від 21 травня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано [PERSON] вищевказану земельну ділянку. 06 грудня 2010 року [PERSON] отримав державний акт (серія ЯЖ №202179) на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114. У подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Останній за рішенням сільської ради змінив цільове призначення земельної ділянки на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель та споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в с. Віта Поштова. Вказав, що рішення сільської ради прийняті поза межами компетенції, тому подальша видача державного акту, відчуження здійснено з порушенням вимог законодавства. Так, відповідно до інформації УДПЛВО ВО «Укрдержліспроект» та матеріалів лісовпорядкування 2003 року земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114 частково накладається на виділ 6 кварталу 50 Васильківського лісництва, та за даними лісовпорядкування 2014 року - частково розташована у виділі 18 кварталу 50 Васильківського лісництва, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю. Також було встановлено, що земельна ділянка знаходиться в кварталі лісництва, є лісовим масивом, використовується для ведення лісового господарства та щодо неї не надавалося погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». Тому спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. Відповідно до чинних на час передачі земельної ділянки законодавства вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, зміна їх цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади, а саме до повноважень районної державної адміністрації. Тому сільська рада прийняла рішення поза межами своєї компетенції та оскаржувані рішення підлягають визнанню недійсними, а земельна ділянка витребуванню в [PERSON] на користь держави. Також вказав, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій. Наведені факти свідчать, на думку позивача, про обєктивні обставини, повязані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави. Просив суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня 2009 року «про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки і проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Віта Поштова, з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114» та №29-82 від 29 квітня 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1616га з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114, що розташована в с. Віта Поштова; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засідання представник позивача та представник Кабінету Міністрів України позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні позову як через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності. У судове засідання представник Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ДП «Київське лісове господарство». [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник сільської ради направив суду письмові пояснення по справі та заяву про розгляд справи в їх відсутність та просив суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Представник ДП «Київське лісове господарство» направив суду письмові пояснення, просив суд слухати справу у відсутність представника та задоволити позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (п.5). Відповідно до проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» 2003 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 6: площа 1,5 га, склад 7 дерев беріз повислої, 3 сосни звичайних, вік 40 років, висота -18 м, діаметр 18 см., запас на 1 га -170 метрів кубічних. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Згідно ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Лісовий кодекс України у ст. 5 до земель лісогосподарського призначення відносить лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Нормами ст. 6 Лісового кодексу України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. За загальним правилом, визначеним у ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначеним цим Кодексом. Ч. 2 ст. 56 ЗК громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 жовтня 2008 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Рішенням Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року надано дозвіл [PERSON] на вибір місця розташування земельної ділянки площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Рішенням Віто-Поштової сільської ради від 21 травня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1616 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення Віто-Поштової сільської ради [PERSON] 06 грудня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 202179 з кадастровим номером: 3222481201:01:005:0114, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094708314. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 березня 2013 року за № 944 [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) відчужив належну йому земельну ділянку на користь [PERSON]. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] 10 квітня 2013 року за індексним номером 1533120 зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку, з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114. Рішенням Віто-Поштової сільської ради від 29.04.2014 № 29-82 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114 площею 0,1616 га з земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в с. Віта Поштова. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Також, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Статтею 149 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських рад щодо вилучення земельних ділянок, зокрема, вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною девятою цієї статті; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною девятою цієї статті. Також, статтею 32 Лісового кодексу України, у редакції чинній станом на 2008 рік, виключно до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин на їх території здійснюється передача у власність, надання у постійне користування для несільськогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення. Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності. Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 33 Лісового кодексу України до повноважень міських рад у сфері лісових відносин взагалі не відноситься питання щодо вилучення, припинення права користування або надання у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення державної форми власності. Звертаючись до суду з позовом, прокурором було вказано, що [PERSON] надана земельна ділянка, яка частково накладається на землі ДП «Київське лісове господарство», яке погодження про можливість вилучення земель лісогосподарського призначення загальною площею 0,1616 га, яка знаходиться у 6 виділі 50 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» [PERSON] не надавало. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надали. Відповідно до ст.10 ЦПК України судом розяснювались права та обовязки сторін щодо надання доказів, але клопотань про витребування доказів, призначення експертизи до суду не надходило. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Разом із тим, обєктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобовязально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Суд при вирішенні спору також враховує, що спірна ділянка, як вказано в позові, мала цільове призначення лісогосподарське призначення та перебувала в користуванні ДП «Київське лісове господарство», а земельна ділянка, яку він просить витребувати у відповідача [PERSON], має інше цільове призначення землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в с. Віта Поштова. Також суд враховує, що спірна земельна ділянка не є вільною, оскільки власником [PERSON] під час перебування земельної ділянки в його власності було здійснено будівництво, що підтверджено декларацією про початок будівельних робіт, копією фото, договором про приєднання до електричних мереж. Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка під час перебування в чужому володінні була перероблена та втратила індивідуальні характеристики, витребувати її в порядку ст. 388 ЦК України неможливо, а позовних вимог із застосуванням зобовязально-правових способів захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України позивачем не заявлено. Також суд не підлягають до задоволення позовні вимоги про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи встановлено, що оскаржуване рішення ради прийняте у 2009 році, а позов поданий позивачем у 2017 році та не містить обґрунтування неможливості дізнатись про прийняте рішення в межах строку позовної давності, а позивач лише посилається на існування обєктивних обставин щодо складнощів своєчасного виявлення порушень земельного законодаства. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав та міг дізнатись про прийняте рішення. Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Зважаючи на викладене, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до Лісового кодексу України, положень Земельного кодексу України, відповідач діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на час законодавства. Тому [PERSON] та [PERSON] мали обґрунтовані очікування щодо дотримання субєктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про прийняте рішення, не наведено поважних причин для його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому дана обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення сільської ради від 21 травня 2009 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed