Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та посилаючись на статті 325, 368 Цивільного кодексу України, статті 60, 69 Сімейного кодексу України, просив визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач зазначав, що фактично спірна квартира була придбана не [PERSON] , а [PERSON] , яка залучена до участі у справі як третя особа без самостійних вимог на предмет спору. [PERSON] тривалий час перебувала з позивачем у шлюбних стосунках. Спірну квартиру [PERSON] придбала за кошти, які вона отримала від продажу двох автомобілів - Toyota Highlander, д.н.з. [NUMBER] , та Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] . Ці автомобілі були придбані за час спільного проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю. Позивач вважав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є удаваним в частині покупця та просив визнати його та [PERSON] покупцями за договором купівлі-продажу квартири, який було укладено 04 жовтня 2016 року, а також визнати за ним та [PERSON] право власності на спірну квартиру. Ухвалою судді від 9 жовтня 2019 року (т. 1, а.с. 22) позовну заяву [PERSON] було залишено без руху для усунення недоліків. Суд, зокрема, просив пояснити, які інші обставини стали підставами для нового позову [PERSON] , оскільки раніше суд вирішив його справу про визнання удаваним цього договору купівлі-продажу спірної квартири. Ухвалою суду від 1 листопада 2019 року (т. 1, а.с. 27) суд відкрив у справі загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 23 січня 2020 року (т. 1, а.с. 64-65) суд відмовив у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року було скасовано зазначену ухвалу та вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою суду від 20 березня 2020 року підготовче провадження у справі закрито (т.1, а.с.88). Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року (т. 1, а.с. 142) суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року (т. 2, а.с.15) суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження до набрання законної сили рішення суду у справі № 537/4265/16-ц. Відповідач [PERSON] з позовом не погодився. Вважав, що [PERSON] , який не є стороною правочину, не має права його оспорювати. Відповідач зазначав, що він як покупець, а [PERSON] як продавець, уклали договір, спрямований на реальне настання правових наслідків, які були цим правочином обумовлені. При цьому вони не намагалися приховати інший правочин, який мав на меті встановлення інших цивільно-правових відносин. Відповідач зазначав також, що [PERSON] діє з нелегітимною метою. Так, у цій справі він просить визнати за ним право власності на спірну квартиру як таку, що придбана за рахунок продажу двох автомобілів: Toyota Highlander, д.н.з. [NUMBER] , та Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , а в іншій справі (№ 537/4265/16-ц), яка перебуває в провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука, він позивається про стягнення на його користь половини коштів від продажу цих автомобілів. Таким чином, позивач двічі намагається отримати компенсацію вартості одних і тих самих автомобілів (т. 1, письмові пояснення, а.с. 232-235). Відповідач [PERSON] з позовом не погодилася, розгляд справи просила проводити без її участі (т. 1, а.с. 242-243). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Третя особа [PERSON] вважала позов безпідставним та надуманим, просила суд врахувати, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, аналогічний позов [PERSON] було залишено без задоволення. Представник [PERSON] [PERSON] вважав, що [PERSON] не обґрунтував удаваності оспорюваного договору, не пояснив, на встановлення яких інших цивільно-правових відносин була спрямована воля сторін правочину та не надав належних та допустимих доказів на користь заявлених ним вимог (т. 1, письмові пояснення, а.с. 244-247). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 04 жовтня 2016 року між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом Д. О. за № 1441. Право власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджується даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 19 травня 2017 року № 87569114 та від 19 травня 2017 року № 87568289. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 1 вересня 2016 року відкрито провадження у справі № 537/4265/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю. Судове рішення у цій справі не прийнято. У 2016 році [PERSON] були реалізовані належні їй автотранспортні засоби: Toyota Highlander, реєстраційний номер [NUMBER] , та Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] . Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed