Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У жовтні 2019 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет відшкодування відповідачем завданої ним майнової шкоди в розмірі 111597,19 грн., обґрунтовуючи такі вимоги тим, що відповідач, займаючи посаду інспектора УПП в Дніпропетровській області, 16 жовтня 2018 року близько 0020 хв., керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] на перехресті пр. Пушкіна та вул. Шмідта у м. Дніпрі порушив вимоги ПДР, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, винним у скоєнні якої постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року визнаний відповідач, тому саме він несе цивільно-правову відповідальність згідно ст. ст. 22, 1166, 1187 ЦК України за заподіяну пошкодженням службового автомобіля матеріальну шкоду, розмір якої за даними висновку експертного дослідження від 16 травня 2019 року складає 111597,19 грн. Відповідач 22 січня 2020 року через свого представника [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому заявлені вимоги не визнав, аргументуючи це тим, що відповідачу, як інспектору УПП, саме для здійснення його посадових обов`язків та несення служби був наданий в користування службовий автомобіль, тому дані правовідносини регулюються Законом України «Про національну поліцію» та нормами КЗпП України, зокрема, ст. ст. 130, 138, 132 КЗпП України, а не нормами ст. ст. 116, 1187 ЦК України, що регулюють деліктні правовідносини. Крім того, представник відповідача наполягав на застосуванні визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, у зв`язку з чим просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач 28 січня 2020 року подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що чинна на час заподіяння шкоди редакція ч.1 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» не передбачала такого виду відповідальності як матеріальна, а лише кримінальну, адміністративну, цивільно-правову чи дисциплінарну, тому в даному випадку до відповідача не може бути застосований такий вид відповідальності як матеріальна, як про це зазначено у відзиві на позовну заяву. При цьому, керування транспортним засобом не входить до службових обов`язків поліцейського і шкода виникла не внаслідок неналежного виконання відповідачем службових обов`язків, тому в даному випадку не підлягають застосуванню норми КЗпП та Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року, а підлягають застосуванню норми ЦК України стосовно відшкодування шкоди, з огляду також на те, що виникнення цивільно-правової відповідальності законодавець пов`язує з вчиненням особою протиправної дії або бездіяльності, що порушує норми актів цивільного, а не трудового чи будь-якого іншого законодавства, тому просив позов задовольнити повністю. Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження та з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, наполягаючи на відмові в позові повністю з наведених у відзиві підстав, зазначивши також, що про пошкодження автомобіля позивачу було відомо в день ДТП - 16 жовтня 2018 року, оскільки автомобіль повернутий відповідачем у пошкодженому стані згідно дорожнього листа, проте для проведення експертного дослідження на предмет визначення розміру шкоду автомобіль переданий в неопечатаному стані лише 04 січня 2019 року, у зв`язку з чим виникають розумні сумніви у відповідності висновку дійсним обставинам та тим пошкодженням, вартість відновлювального ремонту яких викладена у висновку. Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 16 січня 2016 року відповідач проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції. Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №583 о/с від 19 червня 2018 року «По особовому складу» лейтенанта [PERSON] призначено на посаду інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (а.с.5). Відповідно до розстановки сил та засобів батальйону №1 УПП в Дніпропетровській області ДПП екіпаж патрульної поліції №222 у складі інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 УПП в Дніпропетровській області Ступака Б.В. та інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 УПП в Дніпропетровській області Колєсніка А.О. (відповідача у справі) заступив на патрулювання з 20:00 год. 15 жовтня 2018 року до 08:00 год. 16 жовтня 2018 року на службовому автомобілі «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] (а.с.6). Фактичне отримання у користування вказаного службового автомобіля відповідачем, як водієм, 15 жовтня 2018 року о 20:00 год. та його повернення о 08:00 год 16 жовтня 2018 року підтверджується дорожнім листом № 10/2722-1082 транспортного засобу марки/моделі «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] , в якому вказані 12 водіїв, серед яких і [PERSON] . Під час патрулювання 16 жовтня 2018 року близько 00 год. 20 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] на перехресті нерівнозначних доріг вул. Шмідта та пр. Пушкіна в м. Дніпрі не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 та скоїв зіткнення з автомобілем Daewo Lanos, д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. За даним фактом постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року, що набрала законної сили 20 листопада 2018 року, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.7). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вказана постанова суду від 08 листопада 2018 року має преюдиційне значення при розгляді цієї цивільної справи. Службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н. 11 [NUMBER] зареєстрований 26 жовтня 2016 року на праві власності за Департаментом патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.8). Згідно висновку експертного дослідження за №22/12.2/2, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру 16 травня 2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] , 2013 року випуску, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 111597,19 грн. (а.с. 9-19). Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію». Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Статтею 80 Закону України «Про національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України. Отже, на поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року (в редакції до 30 жовтня 2019 року, як діяла на час заподіяння шкоди та на час звернення з позовом). Відповідно до ч. ч. 1- 4 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції до 30 жовтня 2019 року, яка діяла на час заподіяння шкоди та на час звернення з позовом) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. В той же час, у Законі України «Про національну поліцію» (в редакції, що діяла до 30 жовтня 2019 року) відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин ст. 22 та ст. 1166 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки [PERSON] виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Доводи позивача про те, що до службових обов`язків патрульного поліцейського не входить керування транспортним засобом суд до уваги не приймає, оскільки транспортний засіб позивачем наданий (ввірений) відповідачу саме для здійснення ним патрулювання з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, тобто для безпосереднього виконання службових обов`язків як засіб праці. Доводи позивача про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України. Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 428/1454/18, провадження № 61-43167ск18 в ухвалі від 08 листопада 2018 року. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог. Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні. Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, тобто при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до відповідача підлягає застосуванню норма ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача. Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз`яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Оскліьки за розгляду справи не встановлено іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної відповідачем, в день її заподіяння, тобто 16 жовтня 2018 року, враховуючи те, що відповідачем отриманий 15 жовтня 2018 року справний автомобіль повернутий ним після закінчення зміни у пошкодженому стані, що підтверджується даними дорожнього листа №10/2722-1082 на автомобіль марки «Toyota Prius», д.р.н. [NUMBER] і відповідними підписами як відповідача так і уповноваженої особи позивача, яка видала і прийняла транспортний засіб. До суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся засобами поштового зв`язку лише 21 жовтня 2019 року (а.с.20), стверджуючи про трирічний строк позовної давності для цих вимог. Разом з тим річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. За таких обставин, належить дійти висновку, що позивач пропустив встановлений законом річний строк для звернення до суду з даним позовом, а відтак, після спливу строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду, у зв`язку з чим в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Враховуючи результат розгляду справи та відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed