Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України малолітніх [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою №\~50 у будинку №\~5 по вулиці Слави у селі Княжичі Броварського району Київської області. В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2002 року на праві приватної власності належить однокімнатна квартира №\~50, що розташована у будинку №\~5 по вулиці Слави у селі Княжичі Броварського району Київської області. На прохання її сина [PERSON] за її згодою у цій квартирі тимчасово було зареєстровано її малолітніх онуків [PERSON], 2006 р.\~н., та [PERSON], 2012 р.\~н., які у даній квартирі ніколи не проживали та не проживають. Із самого народження діти фактично постійно проживають за місцем реєстрації і проживання їхньої матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У 2013 році вона вибула на постійне місце проживання до Російської Федерації, де бажає проживати у подальшому, тому має намір продати належну їй на праві власності вказану квартиру. У звязку з чим, вона неодноразово зверталася до батьків її онуків [PERSON] та [PERSON] зняти дітей з реєстрації у цій квартирі. Проте, мати онуків [PERSON] зняти дітей з реєстрації місця проживання у належній їй квартирі добровільно відмовляється. Реєстрація малолітніх [PERSON] та [PERSON] у квартирі перешкоджає їй вільно розпоряджатися належним їй майном, обмежує законні права власника квартири. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному, просили суд позовні вимоги задовольнити. Законний представник відповідачів мати дітей [PERSON] і представник останньої [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на незаконність і необґрунтованість заявлених вимог, оскільки діти більше одного року за місцем своєї реєстрації не проживають з обєктивних причин: малолітній вік та наявність у квартирі орендарів. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Також законний представник відповідачів [PERSON] у суді пояснила, що з вересня 2012 року двоє її малолітніх дочок [PERSON] і [PERSON] проживають разом із нею у місті Бровари Київської області. Якщо батько дітей третя особа [PERSON] сплатить заборгованість за аліментами на дітей, яка станом на 01 березня 2016 року складає більше 17000 грн., то вона надасть свою згоду на зняття дітей з реєстрації місця проживання у квартирі позивача. Третя особа: Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності його представника за наявними у справі матеріалами. Третя особа: [PERSON], батько малолітніх відповідачів, у суді позов підтримав та пояснив, що мати двох їхніх дочок [PERSON] згоди на зняття дітей з реєстрації у квартирі його матері [PERSON] не надає, за зняття дітей з реєстрації місця проживання у квартирі позивача вимагає від нього значну суму грошей, чим перешкоджає [PERSON] у вільному розпорядженні належною їй на праві приватної власності квартирою. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2002 року на праві приватної власності належить однокімнатна квартира №\~50, що розташована у будинку №\~5 по вулиці Слави у селі Княжичі Броварського району Київської області, загальною площею 36,1 м2, житловою 18,7 м2. Згідно із довідкою №\~1702 (форма № 3) від 05 жовтня 2015 року, виданої виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, у даній квартирі, крім позивача [PERSON], із 23 лютого та 22 березня 2012 року відповідно зареєстровані двоє її онуків: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Батьком зазначених дітей є син позивача третя особа [PERSON], матірю їхній законний представник [PERSON], останні з 29 жовтня 2005 року перебували у шлюбі. Рішенням суду від 24 грудня 2014 року шлюб між ними розірвано. Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2015 року на користь матері дітей [PERSON] за її позовом з батька дітей [PERSON] стягуються аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), починаючи із дня подачі позову 17 грудня 2014 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Із даного рішення суду вбачається, що малолітні [PERSON], 27.07.2006 р.\~н., та [PERSON], 09.03.2012 р.\~н., на день подачі вказаного позову постійно проживали разом із матірю [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 24 грудня 2014 року за №\~13-14/058, складеним депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд встановив, що малолітні відповідачі [PERSON], 2006 р.\~н., та [PERSON], 2012 р.\~н., будучи зареєстрованими у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності однокімнатній квартирі [ADDRESS], у даній квартирі не проживають з вересня 2012 року, із цього часу вони фактично постійно проживають разом зі своєю матірю [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання останньої за адресою: [ADDRESS]. Факт не проживання малолітніх відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі з вересня 2012 року, тобто більше одного року, знайшов своє підтвердження в суді. Поважних причин їхнього не проживання у вказаній квартирі судом не встановлено. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом порушеного права. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що малолітні [PERSON] і [PERSON] не проживають у належній [PERSON] на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, а також те, що їхня реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачу у вільному розпорядженні даною квартирою та порушує права позивача як власника, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Доводи сторони відповідача про те, що малолітні діти не можуть проживати у вказаній вище квартирі самостійно через свій вік, висновків суду не спростовують, оскільки місцем проживання дітей, які не досягли десяти років, є місце проживання одного із батьків. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved