Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON],третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2014 року розірвано. [INFO] у них народилася донька [PERSON]. Дитина, яка є інвалідом дитинства, потребує постійного лікування, проживає разом з матір'ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ні життям, ні вихованням дитини не цікавиться, свідомо нехтуючи своїм батьківським обов'язком, не бере участі в утриманні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, не телефонує, такою своєю поведінкою підтверджуючи те, що не бажає дбати про майбутнє своєї доньки, піклуватись про її розвиток та здоров'я. Позивач зазначає, що відповідач зник через декілька місяців після народження дитини і місце його знаходження вона не знає. Тому позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. У судовому засіданні представник третьої особи просив позовні вимоги задовольнити, підтримав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. У судовому засіданні [PERSON], допитана у якості свідка, зазначила, що знає позивача з 1999 року, чоловіка позивачки ніколи не бачила, позивачка проживає разом з дитиною, відомо, що батько не цікавиться дитиною. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача, представника третьої особи, свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [INFO] народилася [PERSON], батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8). Відповідно довідки №02/10/05/262 від 05.04.2017 року, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу №51», позивач проживає разом з донькою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS], дитині створено належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. З довідки виданої Голосіївським районним відділом ДМС України від 08.05.2014 р. № 2/802 вбачається, що громадянин Палестини [PERSON], [INFO], був добровільно видворений за межі України 12.07.2011 року (а.с. 9). Відповідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Шевченківського району м. Києва у [PERSON] діагнози: когнітивна недостатність, затримка мовного розвитку, епісиндром, розумова відсталість, дитина інвалід дитинства, перебуває на обліку в психо-неврологічному диспансері. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві адміністрації від 07.08.2017 року №109/05/40-7082, вважають за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що сімейне життя родини не склалося з 2004 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини: почали проживати окремо, перестали вести спільне господарство та бюджет, донька проживає разом з матір'ю та по теперішній час знаходиться на повному її утриманні та вихованні. З того часу відповідач не бачиться з донькою та не спілкується з нею, не приймає участі у її вихованні, розвитку та утриманні, не цікавиться успіхами та здоров'ям, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, про її харчування, лікування, матеріальної допомоги не надає. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р.та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із підстав, передбачених п.2, 4, 5 ч.1 ст. 164 СК особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття. Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На підставі викладеного, враховуючи, що судом достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню доньки, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти, крім того, особисте виховання відповідачем дитини буде негативно впливати на її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховання дитини, здобуття нею освіти, та підготовку її до самостійного життя, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві адміністрації, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved