Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати договір поруки № 5756711 від 10 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником усіх прав та зобовязань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] таким, що не відбувся (некладеним) та визнати додаткову угоду № 5756711/20090521 від 21 травня 2009 року до договору поруки № 5756711 від 10 жовтня 2007 року, такою, що не відбулася (неукладеною), а також судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову вказав, що у жовтні 2014 року він дізнався, що в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 204/6630/2014-ц за позовом ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Йому була надіслана разом з копією позовної заяви повістка, зі змісту якої він дізнався, що 10 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 5720463 разом із додатками до нього, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 350000 доларів США, а [PERSON] зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах та в строки, визначених кредитним договором. Крім того, він дізнався, що з метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед Банком за кредитним договором, між ним та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» нібито був укладений договір поруки № 5756711 від 10 жовтня 2007 року разом із додатками до нього. Відповідно до зазначеного вище договору поруки він нібито поручився перед Банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 5720463 від 10 жовтня 2007 року. Також, 21 травня 2009 року між ним та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» нібито було укладено додаткову угоду № 5756711/20090521 до договору поруки № 5756711 від 10 жовтня 2007 року, якою були внесені зміни до договору поруки. Вищезазначені договір поруки та додаткову угоду містять нібито його підпис, який на кожному примірнику документа різниться один від одного, але він не підписував ані договір поруки, ані додаткову угоду до нього. У звязку з чим. Він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила у їй задоволенні відмовити у повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, відповідно до якої, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач підтримав в судовому засіданні позовні вимоги та зважаючи на те, що обраний ним спосіб захисту порушеного права не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів передбачених законом, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed