Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 1/8 частину будинку з надвірними будівлями за адресою м. Чернігів, вул. Васильченка, буд. 16. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що є власником 3/8 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у м. Чернігові по вул. Васильченка, 16. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.01.2014, виданого державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області після померлої [PERSON] Власником іншої 1/8 частини будинку з надвірними будівлями є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.08.1990, виданого першою Чернігівською державною нотаріальною конторою. Спірний будинок фактично розділений в натурі на дві окремі частини з окремими входами - 1/2 частина будинку належить [PERSON], а інша частина будинку належить позивачеві та [PERSON] і в натурі не поділена. Будинок розташований на земельній ділянці площею 1013 кв.м., 1/2 частина якої належить [PERSON] на праві власності, а інша частина, на якій розташована належна [PERSON] та [PERSON] частина будинку з надвірними будівлями, не приватизована та перебуває у її, [PERSON], користуванні. [PERSON] вважає, що оскільки з 2002 року [PERSON] у спірному житловому будинку не проживала і не користувалася належною їй, [PERSON], частиною будинку, а позивач проживає в спірному будинку, добросовісно, відкрито та безперервно ним користується, тому відповідно до положень ст. 344 ЦК України набула право власності на це майно в порядку набувальної давності. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/8 частку будинку № 16 по вул. Васильченка у м. Чернігові, що належала [PERSON], яка померла 03 квітня 2013 року. В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням неповно встановлені обставини, які мають значення для справи та порушено норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі та на безхазяйну річ. Проте, ці обставини судом не встановлювались і не досліджувались. Апелянт наголошує, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При цьому суд не з»ясовував і не досліджував дійсні обставини щодо правонаступників [PERSON], якими можуть бути її спадкоємці, а разі їх відсутності право на безхазяйне майно може набути територіальна громади за місцем знаходження нерухомого майна померлої особи. Як зазначає Чернігівська міська рада, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 січня 2014 року належить 3/8 частини будинку, право власності на 1/8 частину будинку було оформлено за [PERSON] Реально між [PERSON] та [PERSON] ця частина у відповідності до їх часток не була поділена, що свідчить про титульність володіння, наявність якого виключає застосування набувальної давності. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт оплати позивачем житлово-комунальних послуг за спірну частину будинку свідчить про відкритість та безперервність володіння нею чужим майном, оскільки укладаючи договори на отримання комунальних послуг та здійснюючи оплату таких послуг, позивач фактично вчиняла дії, повязані з утримання спільної часткової власності і такі дії не можуть бути підставою для визнання за нею права власності на частину майна, яка належала іншому співвласнику . Окрім того, апелянт вказує, що право власності на 1/8 частину спірного будинку за [PERSON] було зареєстровано 23.11.2005 року, що свідчить про наміри користування належною їй частиною будинку, а тому відлік давності безперервного володіння потрібно починати не з 2002 року, як зазначено в рішенні суду. В судовому засіданні апеляційного суду представник Чернігівської міської ради апеляційну скаргу підтримала, наполягала на необхідності встановлення усіх обставин справи та наголошувала на відсутності підстав для задоволення позову. Наполягала на необхідності допиту апеляційним судом в якості свідка [PERSON], показання якої мають значення при вирішенні цієї справи. Представник [PERSON] апеляційну скаргу не визнала, проти допиту свідка заперечувала. Наголошувала, що вимоги [PERSON] щодо набуття права власності за набувальною давністю на частину будинку є правомірними, апеляційна скарга необґрунтована і підстави для скасування законного рішення суду першої інстанції - відсутні. [PERSON], третя особа у справі, в судовому засіданні погодився з апеляційною скаргою, пояснив, що є інші спадкоємці що кімната має окремий вхід, десь півроку тому він заходив до сусідів та двері у ту кімнату були закриті, а місяць назад вже висіли нові занавіски і йому стало відомо, що вона (позивач) зайняла кімнату і повісила нові занавіски. [PERSON] не впускали жити, це підтверджують сусіди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. ст.10,11,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, починаючи з 2002 року, а тому на підставі ст. 344 ЦК України позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено такі обставини справи. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 січня 2014 року [PERSON] є власником 3/8 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Васильченка, буд. 16, після смерті своєї матері, [PERSON], яка померла 22 травня 2013 року (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про право спадщину за заповітом від 28.08.1990 року [PERSON] за життя була власником 1/8 частку житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в м. Чернігові, вул. Васильченка, буд. 16 (а.с.12-14). Як встановлено апеляційним судом, 1/8 частина і 3/8 частини будинку № 16 по вул. Васильченка у м.Чернігові з надвірними будівлями є ідеальними частинами і реально не поділені. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником 1/2 частини будинку № 16 по вул. Васильченка в м. Чернігові є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори від 06.05.2009 та на підставі договору дарування від 19.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу. Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Виходячи з аналізу норм матеріального права, умовою володіння з метою набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Набуття права власності за набувальною власністю на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо, є недопустимим. Відтак, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Апеляційним судом встановлено, що 03 квітня 2013 року [PERSON] померла і відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №44132883 від 10.06.2016 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 44). Проте, в ході розгляду справи, апеляційним судом було встановлено, що [PERSON] проживала у [INFO], і спадкоємцями [PERSON] є її діти донька [PERSON], [INFO], яка проживає у м.Чернігові, та [PERSON], [INFO], який також проживає у [INFO]. Допитана в апеляційному суді у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона упродовж тривалого часу проживала у [INFO] у належній її матері [PERSON] 1/8 частині будинку, де [PERSON] користувалась окремою кімнатою яка закривається на замок і у цій кімнаті дотепер зберігаються її, [PERSON], речі. Проте, внаслідок вкрай напружених і неприязнених стосунків із [PERSON], вона, [PERSON], була вимушена залишити вказаний будинок і перейшла проживати за іншою адресою. Нещодавно [PERSON] побачила, що у кімнаті будинку по вул. Васильченка,16, змінені належні їй, [PERSON], віконні занавіски, проте потрапити до будинку [PERSON] не змогла, оскільки [PERSON] її не впустила, а виклик поліції не дав результатів. Наголошувала, що саме внаслідок складних стосунків із [PERSON], вона, [PERSON], не має можливості користуватись спадковим майном - належною [PERSON] 1/8 частиною будинку № 16 по вул. Васильченка у м.Чернігові. Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Деснянської районної у м. Чернігові ради від 06.05.2016 №78 [PERSON] не зареєстрована за адресою: [INFO], однак фактично постійно проживає за цією адресою з 1974 року, а [PERSON] не зареєстрована за даною адресою і ніколи не проживала. Проте, як убачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірну 1/8 частину будинку зареєстровано 23 листопада 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.08.1990 року за [PERSON], що свідчить про наявність титулу спірної частини будинку і відсутність реєстрації та не проживання власника у спірній частині будинку ніяким чином право власності не обмежує і на право власності не впливає. Крім того, апеляційний суд вважає, що володіння спірною частиною будинку не можна визнати відкритим, оскільки позивач [PERSON] не зверталася до відповідних органів та служб для переоформлення рахунків чи квартири на своє ім'я, не повідомляла нікого, що проживає у належній [PERSON] частині будинку. Зважаючи на показання свідка [PERSON], у апеляційного суду викликають обґрунтовані сумніви щодо твердження [PERSON] про давність та безперервність її володіння належною [PERSON] 1/8 частиною будинку, зокрема її окремою кімнатою, оскільки показання [PERSON] ніякими доказами не спростовані, а позивач має інше житло за адресою: [ADDRESS]/9. Наявна у матеріалах справи на а.с. 29 довідка № 78 від 06 травня 2016 року, видана [PERSON] головою вуличного комітету № 19 Деснянського району м.Чернігова, не містить жодної інформації про те, що [PERSON], проживаючи у належних їй 3/8 частинах будинку, одночасно користувалась і належною [PERSON] 1/8 частиною будинку № 16 по вул. Васильченка у м.Чернігові і такі належні і допустимі документальні докази відсутні у матеріалах справи. Окрім того, позивач звернулася до суду з позовом про захист своїх прав, відповідачем за яким, на її думку, є Чернігівська міська рада. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З викладеного вбачається, що суд зобовязаний вирішити справу за тим позовом, що предявлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Разом з тим, відповідно до розяснень, викладених в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування» відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину, і лише за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Проте, озивачем не надано доказів про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття спадщини на 1/8 частини спірного домоволодіння. Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 цього Кодексу). Частиною п»ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Однак, судом першої інстанції не встановлено коло можливих спадкоємців після смерті [PERSON] та не з»ясовані обставин щодо можливого проживання спадкодавця на день відкриття спадщини із спадкоємцями, зокрема із сином [PERSON]. Відтак, не визначивши, чи є Чернігівська міська рада належним відповідачем у цій справі, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності на належну спадкодавцеві [PERSON] на 1/8 частину спірного будинку за набувальною давністю. Докази відмови власника (спадкоємців) від нерухомого майна на користь позивача - відсутні. Виходячи із сукупності обставин цієї конкретної справи, апеляційний суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними і допустимими безсумнівними доказами добросовісність заволодіння чужим майном і відкрите, безперервне володіння протягом 10 років 1/8 частиною будинку № 16 з надвірними будівлями по вулиці Васильченка у місті Чернігові. Зазначені обставини справи не були з'ясовані і не досліджувались судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору, Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь Чернігівської міської ради підлягають стягненню документально підтверджені понесені судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 606грн. 32 коп.

Outcome: approved