Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

У квітні 2016р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») про визнання договорів купівлі-продажу прав вимоги недійсними, посилаючись на те, що 26 березня 2008р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі ВАТ «Сведбанк») був укладений кредитний договір №1501/0308/71-037, відповідно до умов якого банком надано [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 95000,00 доларів США на строк по 25 березня 2033р. включно, за умови сплати процентів за користування кредитом в розмірі 11,9% річних на весь строк фактичного користування кредитом. Цільовим використанням кредиту є купівля [PERSON] однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором [PERSON] між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 26 травня 2008р. було укладено договір поруки № 1501/0308/71-037-Р-1, згідно якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання відповідати як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору №1501/0308/71-037 від 26 березня 2008р. Зазначали, що 25 травня 2012р. відбулась заміна кредитора у зобовязанні внаслідок відступлення ПАТ «Сведбанк» своїх прав кредитора за даним договором новому кредитору, яким стало Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), та 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступив свої права кредитора за кредитним договором новому кредитору ПАТ «Альфа-Банк». Позивачі зазначали, що спірні договори відступлення прав вимоги від 25 травня 2013 року та від 15 червня 2012 року укладеними з порушенням правил, що є обовязковими для сторін при його укладенні і виконанні, відповідно до вимог актів цивільного законодавства України і є повністю нікчемними, з наступних підстав. Всупереч вимогам чинного законодавства у пункті 2.1. договорів відступлення прав вимоги вказано, що сторони погодили, що право вимоги заборгованості по кредитних договорах та право вимог по договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються без будь-яких повязаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі, що суперечить ч. 1 ст.19 Закону України «Про іпотеку». Стверджували, що зміст спірних договорів порушує публічний порядок, оскільки суперечить ст. 1078 ЦК України. Окрім зазначеного у спірних договорах відсутня умова щодо права наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі. Позивачі зазначали, що усі вказані порушення, що містяться у договорі купівлі-продажу прав вимоги, укладеному 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та у договорі купівлі-продажу прав вимоги, укладеному 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» призводять до порушення їх прав. Посилаючись на вищевикладене позивачі просили суд винести рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк». Позивачі у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справибули повідомлені належним чином. Від [PERSON] до суду найшла заява про проведення розгляду справи у їх відсутності (а.с. 88,93,95). Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справибув повідомлений належним чином, у відповідності до ст. 74 ЦПК України, неодноразово надавав до суду заяви про відкладення розгляду справи, що дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданого до відповідачів позову, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору (а.с.78,86,94). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги пятої, главами 53, 71 книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 26 березня 2008р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір №1501/0308/71-037, відповідно до умов якого банком надано [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 95000,00 доларів США на строк по 25 березня 2033р. включно, за умови сплати процентів за користування кредитом в розмірі 11,9% річних на весь строк фактичного користування кредитом. Цільовим використанням кредиту є купівля [PERSON] однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-22). В забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором [PERSON] між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 26 травня 2008р. було укладено договір поруки № 1501/0308/71-037-Р-1, згідно якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання відповідати як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору №1501/0308/71-037 від 26 березня 2008р. (а.с.23). З матеріалів справи вбачається, що у 25 травня 2012р., у звязку з правонаступництвом ВАТ «Сведбанк» у ПАТ «Сведбанк», та укладенням між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги відбулася зміна кредитора у зобовязанні з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк», в тому числі за кредитним договором №1501/0308/71-037 від 26 березня 2008р. (а.с.46-74). Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступив свої права кредитора за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №1501/0308/71-037 від 26 березня 2008р. новому кредитору ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.32-45). Заміна кредитора у зобовязаннях шляхом відступлення права вимоги за вказаними вище договорами була реалізована на підставі статей 512-516 ЦК України. Згідно п.2.1 кредитного договору №1501/0308/71-037 від 26 березня 2008 р. передбачено, що забезпеченням виконання зобовязань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, повязаних з одержанням виконання виступає іпотека обєкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу. Умови передачі обєкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між банком і позичальником (а.с.9). При цьому позивачами до суду не було надано договору купівлі-продажу обєкта нерухомості, передбаченого кредитним договором, а також іпотечного договору. Таким чином, судом не можуть бути взяті до уваги твердження позивачів, щодо порушення пунктами 2.1. спірних договорів купівлі-продажу прав вимоги ч. 1 ст.19 Закону України «Про іпотеку». Встановлено, що після укладення спірних договорів, а саме з травня 2012 року, та в наступному [PERSON] та [PERSON] не оскаржували їх. Відповідно до ч.1 ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 10.5 кредитного договору укладеного між позивачем та ВАТ «Сведбанк» визначено, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобовязання по цьому договору, а також по угодам, повязаним із забезпеченням повернення кредиту третім особам без згоди позичальника. Тобто, новим кредитором у зобовязанні, на підставі норм чинного законодавства став ПАТ «Альфа-Банк», який\~є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є\~\~умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\~ За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч.1 ст.\~628, ст.\~629 ЦК\~зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1077 ЦК України передбачає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобовязання клієнта перед фактором. Згідно ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Отже, спірні договори купівлі-продажу прав вимоги, відповідали всім вимогам законодавства України, яке діяло на час їх укладення та позивачами з травня 2012 року по квітень 2016 рокуне оскаржувалися. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобовязальні відносини, отже належним способом захисту, є зобовязальний - визнання цих правочинів недійсними. Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства. Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.\~ Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з розяснень п.10 вказаної вище постанови Пленума Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Судом встановлено, що п.12.11 договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25.05. 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та п.12.10 договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного15.06.2012р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» містять умову про те, що сторони домовились, що покупець має право здійснювати наступне відступлення прав вимоги будь-якій третій особі з гарною репутацією та високими стандартами корпоративної поведінки і ділової етики. У випадку такого відступлення покупець зобовязаний включити пункт у відповідний договір про відступлення, який ідентичний із цим п.12.10 (п.12.11), окрім випадку, окрім випадку коли такий договір про відступлення заборонятиме наступне відступлення прав вимоги(а.с. 45,72). Таким чином, твердження позивачів про те, що у спірних договорах відсутня умова щодо права наступного відступлення права грошової вимоги третій особі, не відповідає дійсності. Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Отже, суд вважає, що умови укладених банками договорів купівлі-продажу прав вимоги не порушують права позивачів. За таких обставин суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачі не надали суду достатніх доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed