Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), відповідача 2: ГТУЮ у Дніпропетровській області та просив стягнути з відповідача 1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на свою користь 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказав, що 02 квітня 2014 р. постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрито виконавче провадження № 44036519 з примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 р. по справі № 2-6510/2011. Виконавчі дії у вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем проводилися неналежно, що стало підставою звернення позивача 23.02.2015 р. зі скаргою до начальника ВДВС Дзіжко Р.Ю. Однак, така скарга позивача начальником ВДВС Дзіжко Р.Ю. була проігнорована, жодного рішення по ній не прийнято, що в свою чергу, стало підставою для оскарження його бездіяльності до начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. Постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 26.11.2015 р. скаргу позивача задоволено, бездіяльність начальника ВДВС щодо не розгляду скарги позивача від 23.02.2015 р. визнано неправомірною та зобов`язано начальника ВДВС розглянути скаргу позивача. На виконання вказаної постанови 04.12.2015 р. в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. прийнято постанову про відмову у задоволенні скарги позивача від 23.02.2015 р. Таке рішення в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. позивачем в черговий раз було оскаржено до начальника управління ДВС П`ятницького А.В., який своєю постановою від 06.01.2016 р. відмовив у задоволенні скарги. Постанова начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 06.01.2016 р. була оскаржена позивачем в судовому порядку та ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2017 р. у справі № 175/76/2016-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 р., скаргу позивача задоволено, постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 06.01.2016 р. у виконавчому проваджені № 44036519 визнано неправомірною, зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. розглянути скаргу позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519 відповідно до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «По виконавче провадження». На виконання постанови суду за результатами повторного розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р. начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову про відмову в задоволенні скарги, яка позивачем повторно оскаржена в судовому порядку. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 р. по справі № 175/4140/2017-ц, що набрала законної сили 27.03.2018 р., скаргу позивача задоволено, визнано неправомірною бездіяльність начальника управління ДВС П`ятницкього А.В. щодо безпідставного ненаправлення позивачу постанови від 12.10.2017 р. упродовж 27 календарних днів; визнано неправомірною та скасовано постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 12.10.2017 р., прийняту у виконавчому проваджені № 44036519 за результатами розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р.; зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, повторно розглянути скаргу позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519 відповідно до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «По виконавче провадження». На виконання вказаної ухвали начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову від 02.04.2018 р., якою задоволено скаргу позивача від 18.12.2015 р., постанову в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. скасовано та зобов`язано начальника ВДВС повторно розглянути скаргу позивача від 23.02.2015 р. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що в період з грудня 2015 р. по квітень 2018 р., тобто упродовж більше 2 років, при розгляді однієї скарги позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519, начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. умисно систематично приймалися завідомо неправомірні рішення про відмову в задоволенні вказаної скарги, в результаті чого позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, заподіяно моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з систематичними, тривалими, умисними, завідомо протиправними рішеннями та бездіяльністю начальника управління ДВС П`ятницького А. В. по відношенню до нього. Відновлення справедливості вимагало від позивача надмірних зусиль протягом тривалого часу. Вказує, що неправомірність дій та бездіяльності начальника управління ДВС П`ятницького А.В. підтверджується судовими рішеннями. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в 5 000,00 грн. та посилаючись на положення ст. 1167, 1173, 23 ЦК України просить суд стягнути її на його користь. Ухвалою суду від 06 жовтня 2018 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09 листопада 2018 р. до суду від представника відповідача 2 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначає, що скарга позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519 розглядалася начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. відповідно до норм чинного законодавства, в межах його компетенції та з урахуванням дискреційних повноважень органу державної влади. Підстави відмови у задоволенні скарги позивача від 18.12.2015 р. були об`єктивними, зокрема, ненадання саме позивачем доказів правомірності заявлених ним вимог та доводів. Посилається на помилковість доводів позивача щодо зазначеного ним періоду неправомірності дій начальника управління «з грудня 2015 р. по квітень 2018 р.», оскільки ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2017 р. у справі № 175/76/2016-ц набрала законної сили лише 03.10.2017 р., а ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 р. у справі № 175/4140/2017-ц набрала законної сили 27.03.2018 р. При цьому, зауважує, що вказані судові рішення були виконані начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. своєчасно. Позивачем не надано доказів втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, наслідки цих страждань, розміру моральної шкоди. 31 жовтня 2018 р. до суду від представника відповідача 2 [PERSON] надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 30 листопада 2018 р. прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 12 лютого 2019 р. 07 лютого 2019 р. до суду від представника відповідача 2 [PERSON] надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 08 лютого 2019 р. до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи копії постанови Верховного Суду від 10.01.2019 р. по справі № 175/76/2016-ц та заява про розгляду справи у його відсутність. 11 лютого 2019 р. до суду від позивача надійшли пояснення по суті позовних вимог із урахуванням відзиву відповідача 2, в яких зазначає, що викладені у позовній заяві обставини та факти підтверджуються судовими рішеннями по справах № 175/76/2016-ц та № 175/4140/2017-ц. Розмір визначеного ним розміру морального в відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості. Ухвалами суду вирішено здійснювати судовий розгляд справи в режимі відеоконференції. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення представників відповідача 2 [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на тривалість, систематичність і неправомірність дій начальника управління ДВС П`ятницького А.В. під час розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р. на бездіяльність начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ у виконавчому проваджені № 44036519 щодо розгляду його скарги від 23.02.2015 р., що спричинили йому моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 02 квітня 2014 р. постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрито виконавче провадження № 44036519 з примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 р. у справі № 2-6510/2011. У зв`язку з неналежним, на думку позивача, проведенням державним виконавцем виконавчих дії у вказаному виконавчому провадженні 23.02.2015 р. позивач звернувся із скаргою до начальника ВДВС Дзіжко Р.Ю. Однак, така скарга позивача начальником ВДВС Дзіжко Р.Ю. була проігнорована, жодного рішення по ній не прийнято, що в свою чергу, стало підставою для оскарження його бездіяльності начальника ВДВС Дзіжко Р.Ю. до начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. Постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 26.11.2015 р. скаргу позивача задоволено, бездіяльність начальника ВДВС щодо не розгляду скарги позивача від 23.02.2015 р. визнано неправомірною та зобов`язано начальника ВДВС розглянути скаргу позивача. На виконання вказаної постанови 04.12.2015 р. в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. прийнято постанову про відмову в задоволенні скарги позивача від 23.02.2015 р. За наслідками розгляду скарги позивача на рішення в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 06.01.2016 р. у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2017 р. у справі № 175/76/2016-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 р., постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 06.01.2016 р. у виконавчому проваджені № 44036519 визнано неправомірною, зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. розглянути скаргу позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519 відповідно до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою Верховного Суду від 10.01.2019 р. у справі № 175/76/2016-ц ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2017 р. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.10.2017 р. залишено без змін. На виконання постанови суду за результатами повторного розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р. начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову про відмову в задоволенні скарги позивача від 18.12.2015 р. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 р. у справі № 175/4140/2017-ц, що набрала законної сили 27.03.2018 р., визнано неправомірною бездіяльність начальника управління ДВС П`ятницкього А.В. щодо безпідставного не направлення позивачу постанови від 12.10.2017 р. упродовж 27 календарних днів; визнано неправомірною та скасовано постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 12.10.2017 р., прийняту у виконавчому проваджені № 44036519 за результатами розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р.; зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, повторно розглянути скаргу позивача від 18.12.2015 р. у виконавчому проваджені № 44036519 відповідно до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «По виконавче провадження». На виконання вказаної ухвали начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову від 02.04.2018 р., якою задоволено скаргу позивача від 18.12.2015 р., постанову в.о. начальника ВДВС Кущенко Ю.В. скасовано та зобов`язано начальника ВДВС повторно розглянути скаргу позивача від 23.02.2015 р. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При цьому, шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При вирішенні справи судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. Так, вказаними рішеннями у справах № 175/76/2016-ц та № 175/4140/2017-ц встановлена неправомірність рішень та дій начальника управління ДВС П`ятницького А.В. під час розгляду скарги позивача від 18.12.2015 р. на бездіяльність начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ щодо розгляду скарги позивача від 23.02.2015 р., що додатковому доказуванню не підлягає в розумінні ч. 5 ст. 82 ЦПК України. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Зважаючи на те, що остаточне рішення за скаргою позивача від 18.12.2015 р. начальник управління ДВС П`ятницький А.В. прийняв лише 02 квітня 2018 р., чому передувало неодноразове оскарження позивачем постановлених начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. рішень про відмову в її задоволенні до суду; що підготовка та участь позивача у судових засіданнях призвели до зміни його звичного способу позивача і вимагали від позивача докладання зусиль для відновлення справедливості, і те, що неправомірність дій та рішень начальника управління ДВС П`ятницького А.В. встановлена рішеннями судів у справах № 175/76/2016-ц та № 175/4140/2017-ц, що набрали законної сили, та виходячи із засад розумності, достатності, виваженості та справедливості суд вважає, що з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню 1 000 грн.

Outcome: partial