Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивують тим, що позивачі є співвласниками в рівних частках квартири 31, що знаходиться в будинку № 1-А по вул. Вітянській, м. Вишневого, Києво-Святошинського району, Київської області, що підтверджується нотаріально посвідченим договором міни квартири, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У 2010 році за згодою співвласників у вищевказаній квартирі була зареєстрована [PERSON], яка є дружиною [PERSON]. Позивачі зазначають, що не володіють інформацією щодо місця перебування відповідачки. У зв'язку з тим, що у квартирі зареєстрована відповідачка у позивачів виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме оформлення субсидій у зв'язку з підвищенням тарифів. Відповідачка не вважає за потрібне повідомляти позивачів про своє місцеперебування і не проживає в зазначеній квартирі вже понад один рік. Тому, позивачі просили суд визнати [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користуватися квартирою № 31, що знаходиться у будинку 1-а по вул. Вітянській у місті Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області. В судове засідання позивачі не зявилися. До суду направили заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про день, час та місце слухання справи повідомлялася через засоби масової інформації. Причини неявки суду невідомі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частині квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], згідно копії договору міни квартир від 04.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4948. За даними довідки форми № 3 Комунального підприємства «Управління міським господарством» від 27.03.2015 року № 337, відповідачка [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою за адресою: [INFO]. Факт реєстрації відповідачки за вказаною вище адресою також підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 30.04.2015 року. Згідно з актами депутата Вишневої міської ради VI скликання [PERSON] від 28.11.2014 року, 13.02.2015 року відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не проживає. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частинами 1,2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. П.10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З огляду на ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Відповідачка в спірній квартирі не проживає більше шести місяців без поважних причин, перешкод в проживанні відповідачці ніхто не створював, відповідачка змінила місце проживання добровільно, квартирою відповідачка не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Враховуючи дані обставини [PERSON], [INFO], втратила право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: approved