Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договорами позики з врахуванням 3 відсотків річних та індексу інфляції за час прострочення на загальну суму 1350691,34 грн., а також судові витрати, понесені у зв'язку зі зверненням до суду. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем укладено договори позики, за якими відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти 17.06.2012 року в сумі 42000 дол. США (335206 грн.) та 20.08.2013 року в сумі 806081,26 грн., які зобов'язався повернути. Після направлення відповідачу вимоги, запозичені кошти так і не були повернені, що змусило позивача звернутись до суду. У судовому засіданні відповідачем [PERSON] пред'явлено зустрічний позов до [PERSON], який, враховуючи положення ст. 123 ЦПК України, судом прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. У зустрічному позові заявлено вимоги про визнання недійсним договору позики від 20.08.2013 року, які мотивовано введенням в оману при укладенні даного договору. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Вимоги зустрічного позову не визнав, проти їх задоволення заперечував. Представник відповідача вимоги первісного позову не визнала, проти їх задоволення заперечувала, вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Додатково пояснила суду, що ніяких коштів відповідач за розписками, долученими до матеріалів справи, не отримував. Розписку на отримання 20.08.2013 року грошових коштів в сумі 806081,26 грн. він написав під тиском, при погрозах його життю та здоров'ю, жодних грошових коштів на виконання цієї розписки не отримував. Стягнення 42000 дол. США, на думку представника відповідача, є неправомірним, оскільки аналогічне питання вже було предметом судового розгляду, а подвійне стягнення однієї і тієї ж заборгованості є неприпустимим. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти 17.06.2012 року в сумі 42000 дол. США (335206 грн.) та 20.08.2013 року в сумі 806081,26 грн., які зобов'язався повернути. Відповідно до матеріалів справи вимоги про повернення коштів направлялись на адресу відповідача 17.09.2014 року, які він отримав 18.09.2014 року. Після направлення відповідачу вимоги, запозичені кошти так і не були повернені, Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 1050 ЦК України визначені наслідки порушення договору позичальником, зокрема, в ч. 1 цієї статті зазначається, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене суд вважає, що належними та допустими доказами було доведено те, що між сторонами у справі був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти, які відповідач зобов'язався повернути. На час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернуті, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом перевірені розрахунки заборгованості, здійсненні позивачем, які суд вважає вірними та обґрунтованими. У зв'язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 1350691,34 грн., яка складається з наступного: суми основного боргу за позикою від 17.06.2012 року 42000 дол. США, що позивачем визначено за курсом НБУ станом на 06.10.2014 року в розмірі 543500,83 грн.; суми основного боргу за позикою від 20.08.2013 року - 806081,26 грн.; трьох процентів річних - 1350691,34 грн. Отже, вимоги первісного позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. До матеріалів справи не долучено жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували підписання [PERSON] розписки на отримання 20.08.2013 року грошових коштів в сумі 806081,26 грн. під тиском, при погрозах його життю та здоров'ю та шляхом введення його в оману, а також не надано доказів, які б підтверджували подвійне стягнення 42000 дол. США. Таким чином, заперечення представника відповідача не ґрунтуються на матеріалах справи та не підтверджуються відповідними доказами. Отже, заперечення проти первісного позову суд не приймає до уваги, а вимоги зустрічного позову суд вважає не доведеними, тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 3654 грн.

Outcome: approved