Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач -Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача [PERSON] одноразову допомогу у розмірі 157 000,00 грн., сплачену відповідачу при звільненні за скороченням штату з підстав, передбачених ст.ст.509,1212 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Ударцев В.В. позовні вимоги підтримав повністю та на їх обґрунтування пояснив, що з 2010 року відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем. У березні 2015 року відповідача [PERSON] було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників та на виконання вимог ст. 44 КЗпП України, а також п.6.25.3 Колективного договору йому було виплачено вихідну допомогу в розмірі 157 000, 00 грн. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва наказ про звільнення [PERSON] з роботи було визнано незаконним, відповідача було поновлено на посаді, яку він займав до звільнення, а також сплачено заробітну плату середній заробіток за весь час вимущеного прогулу. Таким чином, на думку позивача, після набрання законної сили рішення, відповідач [PERSON] втратив правові підстави на набуття одноразової грошової допомоги у розмірі 157 000, 00 грн. згідно ст.1212 ЦК України та п. 2.3.3 додатку 17 до п. 6.25 Колективного договору. А тому зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у примусовому порядку. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та на обґрунтування своєї позиції послалась на те, що виплата позивачем відповідачу вихідної допомоги, передбаченої Колективним договором при звільненні за скороченням штату проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності з боку відповідача, як набувача зазначених грошових коштів. Тому ці кошти, на її думку, не підлягають поверненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України. Представник третьої особи Смольський О.В. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів їх необґрунтованості та безпідставності. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством обслуговування повітряного руху України , а з 15.01.2014 року був переведений на посаду заступника начальника Служби безпеки (а.с. 82-83). Наказом позивача від 06 березня 2015 року № 101/0 відповідача [PERSON] було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 26). На виконання зазначеного наказу про звільнення на підставі статті 44 КЗпП України та п.6.25.3 Колективного договору позивач виплатив відповідачу [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 157 000 грн. (а.с.15). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року \\ а.с.88-94\\, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 29.09.2015 р. \\ а.с.95 -100\\ вищезазначений наказ про звільнення відповідача було визнано незаконним та скасовано, відповідача поновлено на посаді заступника начальника служби безпеки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, а також стягнуто з позивача на користь відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 59). На виконання зазначеного рішення суду позивач Державне підприємство обслуговування повітряного руху України видав наказ від 23 липня 2015 року № 361/О , згідно якого відповідача [PERSON] було поновлено на роботі у раніше займаній посаді, а також відповідно до п. 5 за вимогою п. 2.3.3 додатку 17 до п. 6.25 Колективного договору [PERSON] запропоновано повернути до бухгалтерії виплачену йому на підставі додатку 17 до п. 6.25 договору одноразову грошову допомогу в зв'язку зі скасуванням наказу від 06.03.2015 № 101/О. Також в подальшому відповідачу [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу \\а.с.124-125\\ У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовою підставою заявлених позивачем позовних вимог є стаття 1212 ЦК України, за приписом якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Також відповідно до змісту ст.1212 ЦК України - зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту. Зокрема , у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатній правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі й що до зобов'язання повернути майно потерпілому. Зазначена правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року та 24 вересня 2014 року та згідно ст.360-7 ЦПК України підлягає обов'язковому врахуванню судами нижчих рівнів під час розгляду цивільних справ аналогічної категорії. Як встановлено у судовому засіданні - вихідна допомога у розмірі 157000 грн. була виплачена позивачем відповідачу добровільно на підставі п.6.25.3 Колективного договору \\ а.с.55 -81\\ та ст.44 КЗпП. У відповідності з ст. 10 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» - колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги (ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди»). За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» -положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що відповідач набув спірні грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, о тому числі на підставі Колективного договору, яким не передбачено повернення роботодавцю виплаченої працівнику вихідної допомоги у зв'язку зі звільненням за скороченням штату у разі, якщо таке звільнення визнано судом незаконним та такого працівника поновлено на роботу у раніше займані посаді. Крім того, судом враховується, що стаття 1215 Цивільного кодексу України, на яку посилається представник відповідача на обґрунтування своєї позиції, встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким. Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Оскільки відповідно до статті 44 КЗпП України - вихідна допомога виплачується роботодавцем працівникові при припиненні з певних підстав трудового договору, суд приходить до висновку про те, що за своєю правовою природою вихідна допомога є грошовою сумою, яка надається звільненій особі, як засіб до існування на період пошуку нової роботи та відноситься до виплат, які прирівнюються до заробітної сплати у розумінні ст.1215 ЦК України. Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяють суду зробити висновок про те, що виплата позивачем вихідної допомоги відповідачу була проведена добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку відповідача, а тому передбачені ст.1212 ЦК України підстави для примусового стягнення з відповідача на користь позивача зазначених грошових коштів відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з мотивів його необґрунтованості та безпідставності. Разом з тим, обговорюючи позицію представника позивача, суд не приймає до уваги його посилання на п. 2.3.3 додатку 17 до п. 6.25 Колективного договору, яким передбачено що одноразова грошова допомога надається додатково до виплат та компенсацій, передбачених законодавством України. У разі виявлення бажання повторного працевлаштування в Украерорусі звільненого працівника, який отримав грошову допомогу, така особа зобов'язана повернути кошти Украероруху у повному розмірі напередодні такого працевлаштування. При цьому суд зазначає, що відповідач [PERSON] за наведених вище обставин за своїм правовим статусом є особою, не повторно працевлаштованою, а особою поновленою на роботі на раніше займаній посаді за рішенням суду у зв'язку з незаконним його звільненням . Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням прийнятого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог - судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed