Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди (а.с.3-6), яка згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 жовтня 2017 року була передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1) Ухвалою судді від 31 жовтня 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року належало нежитлове приміщення № 73, 74, 75, 76, 77 в інженерно-лабораторному корпусі будинку літ. А-5 та на третьому поверсі по вул. Ламана, буд. 19, у місті Дніпрі. 08 липня 2013 року позивач видала довіреність на імя [PERSON], якою уповноважила останню представляти її інтереси у будь-яких установах, органах (у тому числі органах нотаріату), організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, з питань, які будуть стосуватися управління, розпорядження, продажу, передачі в оренду, та/або міни та експлуатації від імені позивача та в її інтересах належного їй на праві власності майна, яке складається з нежитлового приміщення № 73-77 по вул. Ламана, буд. 19 в місті Дніпрі. Указаною довіреністю також були передбачені повноваження укладати в інтересах позивача договори про відчуження (включаючи купівлю-продаж, міну), на умовах, які обговорені попередньо, а також розписуватися за позивача на всіх без винятку документах, які видаються, подаються, складаються, оформлюються у звязку з цією довіреністю. Також указана довіреність передбачала повноваження на отримання належних позивачу коштів чи майна від укладених угод. Після видачі довіреності позивач жодних розпоряджень відносно належного їй на праві власності нерухомого майна не робила. У вересні 2016 року після звернення до Новомосковської обєднаної державної податкової інспекції ГУДФС у Дніпропетровській області позивач дізналася, що належні їй нежитлові приміщення були передані в оренду, а у подальшому продані [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2014 року, за умовами якого відповідач як представник продавця отримала 99989 грн. Також позивач дізналася, що відповідач уклала договір оренди приміщень № 73-77 по вул. Ламаній, буд. 19, у місті Дніпрі та отримала прибуток у розмірі 20891,42 грн. Відповідач, діючи на власний розсуд без попереднього погодження з позивачем, вчинила ряд правочинів, порушивши право позивача. Відповідач грошові кошти, отримані від оренди та продажу нерухомого майна, позивачу не передала, отже спричинила позивачу шкоду в розмірі 120880,42 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також у матеріалах справи міститься відповідь позивача на відзив відповідача, відповідно до якого позивач зазначає, що довіреність видана на імя [PERSON] не містила повноважень щодо підписання договору оренди, а також довіреність не дає право уповноваженій особі узгоджувати розмір орендної плати. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що всі вчинені нею дії щодо передачі в оренду та продажу спірного нежитлового приміщення здійснювалися виключно за згодою позивача на підставі виданих нею довіреностей. За умовами договору оренди орендна плата залишалася у орендаря для проведення ремонтних робіт у приміщенні, що було погоджено із позивачем, а тому відповідач грошові кошти за договором оренди не отримувала. Щодо укладеного договору купівлі-продажу відповідач пояснила, що ніяких грошових коштів від продажу нежитлового приміщення вона не отримувала, оскільки сама позивач та її син запевнили її, що покупець [PERSON] з ними повністю розрахувалася. Отже, як вказує відповідач [PERSON], позивач не довела, що їй була заподіяна матеріальна шкода, а відповідач при укладенні договору оренди та договору купівлі-продажу діяла на підставі довіреності та за згодою позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Установлено судом у ході розгляду справи і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], належали нежитлові приміщення № 73, 74, 75, 76, 77 по вул. Ламаній, буд. 19, у місті Дніпрі (а.с.13). Як убачається із матеріалів справи, 08 липня 2013 року [PERSON] видала [PERSON] довіреність на представлення інтересів у будь-яких установах, органах (в тому числі в органах нотаріату), організаціях та підприємствах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, з питань, які будуть стосуватися управління, розпорядження, продажу, передачі в оренду, та/або міни та експлуатації від її імені та в її інтересах належного на праві власності майна, яке складається з нежитлового приміщення № 73-77 по вул. Ламаній у місті Дніпрі (а.с.12) Указана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 337. У подальшому між [PERSON] в особі її представника [PERSON], що діяла на підставі довіреності № 337 від 08 липня 2013 року, та ТОВ «Адгезив ЛТД» було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 6, за умовами якого орендар прийняв у строкове платне користування приміщення, що розташоване за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Ламана, буд. 19, (кімната 305б) загальною площею 24,1 кв.м. на строк 12 місяців з моменту прийняття приміщення (а.с.34-37). Згідно із п. 5.1, 5.2 розмір щомісячної плати складає 1369,84 грн.; орендна плата залишається у орендаря для проведення ремонтних робіт. Також установлено, що 01 січня 2016 року між [PERSON] в особі її представника [PERSON], що діяла на підставі довіреності № 337 від 08 липня 2013 року, та ТОВ «Адгезив ЛТД» було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, за умовами якого орендар прийняв у строкове платне користування приміщення, що розташоване за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Ламана, буд. 19, (кімната 305б) загальною площею 32,3 кв.м. на строк 12 місяців з моменту прийняття приміщення (а.с.39-42). Згідно із п. 5.1, 5.2 розмір щомісячної плати складає 278,57 грн.; орендна плата залишається у орендаря для проведення ремонтних робіт. Крім того, 19 квітня 2016 року між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] прийняла у власність нежитлові приміщення № 73, 74, 75, 76, 77, що знаходяться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Ламана, буд. 19 (а.с.8-11). Згідно із 2.1 договору купівлі-продажу продаж обєкту нерухомого майна за домовленістю сторін здійснений за 99989 грн., які отримані представником продавця від представника покупця до моменту оформлення цього договору. Звертаючись до суду із позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди та посилаючись при цьому в обґрунтування позовних вимог на положення ст. 1166 ЦК України, позивач просила стягнути з відповідача 120880,42 грн., з яких 20891,42 грн. кошти, які отримані відповідачем у якості орендної плати; 99989 грн. кошти отримані відповідачем від продажу належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, способу та наслідкам порушення. Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в)Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавана шкоди; г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Для наявності зобов'язання із відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність саме незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас позивач, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди, посилається на те, що вона не отримала гроші за відчужену та передану в оренду нерухомість відповідно до укладених від її імені договорів. Між тим, доказів спричинення позивачу шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України відповідачем у зв'язку з укладенням угоди купівлі-продажу нерухомого майна та передачею в оренду належних їй приміщень нею не надано, оскільки відповідач, укладаючи договори оренди, а також договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке належало на праві власності позивачу, діяла від імені та в інтересах позивача, а тому наявні у матеріалах справи докази та правове обґрунтування позову не дають підстав для покладення на відповідача відповідальності саме на підставі положень ст.ст.1166 ЦК України. Ураховуючи викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, у звязку із чим у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи результат вирішення справи судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed