Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на гараж літ. Н-1, розташований за адресою: [ADDRESS]; площа якого складає - 31,9 кв.м. Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 29 квітня 2013 року позовні вимоги задоволено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом першої інстанції не було залучено сусідів позивача, як власників квартир та житлових будинків, що межують з самовільним будівництвом та як осіб, права яких порушені. Позивачем не було дотримано порядку введення самовільно збудованого об'єкту в експлуатацію. Надані позивачем висновки та виготовлення КП «ХМ БТІ» технічного паспорту не замінює встановлений законом порядок прийняття об'єктів нерухомості. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов є підставним та таким, що підлягає задоволенню. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] самочинно побудував гараж літ. «Н-1», який розташований за адресою; [ADDRESS]. Роботи виконано без розробки проекту та отримання дозволу на початок будівельних робіт. На замовлення позивача інженером проектувальником [PERSON] виготовлено технічний висновок про стан будівельних конструкцій та можливість введення в експлуатацію гаража, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного висновку, стан будівельних конструкцій будівлі задовільний, придатний для подальшої експлуатації. Згідно довідки про ринкову вартість об'єкта оцінки, реєстраційний номер 03-02/2013/хв. орієнтована вартість об'єкта оцінки - гаражу з погребом «Н-1», розташованого за адресою: [ADDRESS], визначений станом на 01.02.2013 року складає 26 094 грн. без ПДВ (а.с. 19). Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Частинами 2, 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15ЦК, частина перша статті 3Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Враховуючи вищенаведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Не звернувши уваги на вищенаведені роз'яснення та вимоги закону суд відкрив провадження у справі за позовом [PERSON], який не містив будь-яких посилань на звернення до компетентних органів з приводу прийняття в експлуатацію здійсненого будівництва. Зазначивши Харківську міську раду відповідачем, всупереч вимогам ст. 15 ЦПК України, у своєму позові [PERSON] не зазначив, яким чином його права та охоронювані законом інтереси порушені, оспорені чи не визнані міською радою. Оскільки [PERSON] не реалізував свого права шляхом звернення до компетентних органів, його право не можна визнати порушеним. Задовольнивши позов про визнання права власності, суд фактично допустив до експлуатації самочинно збудований об'єкт, тобто перебрав на себе компетенцію органів, які мали вирішити вказані питання і з якими у позивача не виникло спору. Неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed