Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У квітні 2014р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про стягнення з відповідача на його користь суми у розмірі 163924,20грн., моральної шкоди у розмірі 10000,00грн. та витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.10.2009р. між ним [PERSON] (далі-позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ай-Віра» (далі-відповідач) було укладено договір про надання послуг, а саме, з проектування, встановлення, інсталяції аудіо, відео систем та освітлення за місцем його мешкання за адресою: [ADDRESS], про що було складено проект за системою «Розумний дім». Позивач вказує на те, що ним, в той же день, керівнику відділу інсталяції ТОВ «Ай-Віра» [PERSON], було сплачено завдаток за виконання вказаних робіт у розмірі 10000,00 доларів США, про що останнім було написано відповідну розписку. В подальшому, позивачем, також, передавались грошові кошти гр.[PERSON] за надані послуги та виконані роботи. Однак, при виконанні робіт, виявилось, що система «Мульти-Рум», як доповнення до системи «Розумний дім», до якої підєднуються усі аудіо/відео системи не працює. Оскільки на протязі 2010-2011р.р., неодноразові намагання гр.[PERSON] налагодити вказану систему не дали позитивного результату, останнім було запропоновано позивачу демонтувати обладнання системи «Мульти-Рум» та повернути кошти, сплачені позивачем за вказане обладнання у розмірі 14610 доларів США. У зв'язку з чим у наприкінці 2012р. гр.[PERSON] обладнання «Мульти-Рум» було демонтовано. Проте, кошти, сплачені позивачем за систему, на сьогоднішній день, не повернуто. При цьому, як вказував позивач, на його звернення до керівника ТОВ «Ай-Віра» щодо виконання умов договору або повернення коштів, останнім, в телефонному режимі було повідомлено, що керівництво ТОВ «Ай-Віра» не несе відповідальності за дії чи бездіяльність своїх колишніх працівників, зокрема, [PERSON], підписи, якого стоять у розписках про отримання коштів, і в подальшому виконувати умови договору вони не мають наміру. Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач ніколи не надавав позивачу послуги із проектування, встановлення, інсталяції аудіо, відео систем та освітлення за адресою: [ADDRESS] та, відповідно, не отримував жодних грошових коштів за виконання робіт, не оформлював квитанцій, товарних чи касових чеків, квитків, талонів та інших документів за зазначені позивачем послуги. Крім цього зазначала, що гр.[PERSON], на якого йде посилання у позовній заяві, ніколи не працював у відповідача та не займав посаду керівника відділу інсталяції підприємства. Більш того, вказала на те, що штатна чисельність працівників товариства п'ять осіб, які не змінювалися останні роки. Також пояснила, що на копіях документів, які надав позивач на підтвердження своїх вимог, відсутні печатки та ідентифікаційний код відповідача, а також, підписи керівника товариства. При цьому зауважила, що відповідач ніколи не уповноважував гр.[PERSON] представляти його інтереси, в тому числі виконувати роботи, надавати послуги, отримувати грошові кошти на ім'я товариства. Крім того, звернула увагу суду на те, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що 01.10.2009р. між ним та відповідачем, від імені якого діяв гр.[PERSON], було узгоджено проектну документацію про надання послуг з проектування, встановлення, інсталяції аудіо, відео систем та освітлення за місцем його мешкання за адресою: [ADDRESS], про що було складено проект системи «Розумний дім» (а.с.6-14). Того ж дня, позивачем керівнику відділу інсталяції ТОВ «Ай-Віра» - [PERSON], було сплачено завдаток за виконання робіт за договором у розмірі 10000,00 доларів США, про що свідчить розписка останнього про отримання вказаних грошових коштів (а.с.6). В подальшому, позивачем ще було передано гр.[PERSON] грошові кошти за виконання робіт та надання послуг, а саме: 07.10.2009р. у розмірі 7000,00 доларів США, 20.11.2009р. у розмірі 10000,00 доларів США, 01.02.2010р. у сумі 57500,00грн., 17.03.2010р. у розмірі 5000,00 доларів США, 25.03.2010 р. у сумі 3200 доларів США, про що свідчать відповідні розписки гр.[PERSON] про отримання вказаних коштів готівкою (а.с.7, 8,9,10). Також, з пояснень позивача судом встановлено, що при монтажу системи «Розумний дім» виявилось, що одна с систем «Розумний дім» - система «Мульти-Рум», не працює. В подальшому, оскільки, протягом 2010-2011р.р., неодноразові намагання гр.[PERSON] налагодити вказану систему не дали позитивного результату, останнім було запропоновано позивачу демонтувати обладнання системи «Мульти-Рум» та повернути кошти, сплачені позивачем за вказане обладнання у розмірі 14610,00 доларів США, згідно розписки від 25.03.2010р. (с.10). У зв'язку з чим наприкінці 2012р. гр.[PERSON] було демонтовано обладнання «Мульти-Рум». Проте, як вказував позивач, кошти, сплачені позивачем за цю систему, на сьогоднішній день, не повернуто. Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Водночас, представник відповідача стверджував, що відповідач ніколи не надавав послуги позивачу з проектування, встановлення, інсталяції аудіо, відео систем та освітлення за адресою: [ADDRESS] та відповідно, не отримував жодних грошових коштів за виконання робіт, не оформлював квитанцій, товарних чи касових чеків, квитків, талонів та інших документів за зазначені позивачем послуги. Крім цього, гр.[PERSON], на якого посилається позивач у позовній заяві, як на керівника відділу інсталяції підприємства «Ай-Віра», ніколи не працював у відповідача та не займав зазначену посаду, що підтверджується штатним розписом відповідача за 2009-2010р.р.(а.с.45-47). Крім того, на копіях документів, а саме: копії проекту за системою «Розумний дім» та копії розрахунків робіт та надання послуг, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, відсутні печатки та ідентифікаційний код відповідача, а також, підписи керівника ТОВ «Ай-Віра», а містяться лише розписки гр.[PERSON] про отримання грошових коштів. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач уповноважував гр.[PERSON] представляти його інтереси, виконувати роботи, надавати послуги, а також, отримувати грошові кошти від імені товариства, тощо. Також, згідно акту (довідки) фактичної перевірки №1023/17-50 від 28.09.2012р. Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби вбачається, що під час перевірки, у період з 14.09.2012р по 27.09.2012р., порушень трудового законодавства не встановлено (а.с.48-50). Так, відповідно до п.п.7, 17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживача» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до ст.206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Частиною 1 ст.208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. На підставі викладеного, а також, враховуючи те, що права позивача, як споживача, відповідачем щодо зобов'язання виконати роботи та надати послуги, не було порушено, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 163924,20грн., а відтак відсутні правові підстави щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Щодо посилання представника відповідача щодо спливу строку позовної давності при зверненні позивачем до суду, то суд виходить з того, що як встановлено з пояснень позивача у судовому засіданні, він дізнався про порушення свого права у 2012р., коли гр.[PERSON] після демонтування обладнання «Мульти-Рум» не повернув йому кошти за вказане обладнання, що не заперечувалося представником відповідача. Тобто строк, встановлений ч.1 ст.257 ЦК України не сплив, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у заявлених позовних вимогах.

Outcome: dismissed