Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся із уточненою позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК») про відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. В обґрунтування позову вказує, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 36 років 2 місяці. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичною ангіодистонією, ускладненою перенесеним лакунарним інфарктом головного мозку в басейні лівої ЗМА (04.2016р.), в поєднанні з полірадикулонейропатією С5, С6, С7 та L5, S1, переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ 1 ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого другого ступеня) та остеоартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 2/2-11-3/1311 від 12.05.2016 р., виданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, Криворізького та Широківського районів. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 28.03.2017 року. Висновком МСЕК від 25.05.2017 року позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 50% та 3 група інвалідності з 15.05.2017 року безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, змушений постійно приймати ліки, позбавлений можливості годувати свою сім'ю, допомагати по господарству своїй родині, працювати на своїй дачі. Його образ та якість життя змінилися, при захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Просив стягнути на його користь з відповідача 148920 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я. Ухвалою судді від 03.10.2018 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз'яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У відзиві на позов відповідач проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв'язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров'я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Вважає, що вимоги позивача щодо моральної шкоди не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, оскільки наявність моральних страждань позивача не підтверджено експертними висновками чи іншими належними медичними документами, а письмові пояснення позивача щодо завдання йому відповідачем моральної шкоди, викладені у позовній заяві, не можуть бути доказами у справі. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці працював на підприємстві відповідача з 10.02.1976 р. по 21.09.1982 р. учнем помічника машиніста локомотива, слюсарем з ремонту рухомого складу та помічником машиніста локомотива, з 22.09.1982 р. по 31.07.2003 р. машиністом локомотива (тягового агрегату) на вивезенні руди, породи з кар'єру, а з 01.08.2003 р. по 30.05.2013 р. машиністом локомотива (тягового агрегату) на вивезенні гірничої маси в кар'єрі і на відвалах служби рухомого складу ЦЗТ по вивезенню гірничої маси з Ганнівського кар'єру Управління залізничного транспорту ПАТ «ПівнГЗК» (а.с. 25-30). Висновком МСЕК (медико-соціальної експертної комісії) від 25.05.2017 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності з 15.05.2017 року безстроково (а.с. 31-32). Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 28.03.2017 року, працюючи на підприємстві відповідача, позивач внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації тягового агрегата підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації. Позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці за параметрами вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за концентрацією пилу відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за параметрами шуму - до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за показниками напруженості праці - до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Загальна оцінка - до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації перевищував нормативний на 4 дБ (105 дБ при ГДР 101 дБ). Стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів складає 36 років 2 місяці (а.с. 16-19). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із досліджених судом виписок з історії хвороби та виписок-епікризів із медичної карти, [PERSON] має професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичною ангіодистонією, ускладненою перенесеним лакунарним інфарктом головного мозку в басейні лівої ЗМА (04.2016р.), в поєднанні з полірадикулонейропатією С5, С6, С7 та L5, S1, переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ 1 ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого другого ступеня) та остеоартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей. У зв'язку з викладеним, [PERSON] має підтверджені скарги на постійний біль у хребті, скутість рухів, переважно на попереково-крижовому рівні з віддачею в обидві ноги, слабкість в ногах при ході, біль в шийному відділі хребта з віддачею переважно в праве надпліччя та руку, оніміння рук, переважно правої, відчуття колоття в пальцях стоп, підвищену чутливість кистей і стоп до охолодження, загальну мерзлякуватість, напади побіління пальців при охолодженні, скроневих ділянках голови, підвищення артеріального тиску періодично до 180/100 мм рт. ст. (постійно приймає ліки), загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий, підвищену втомлюваність, запаморочення. За рекомендаціями лікарів, [PERSON] має постійно приймати ліки, перебувати під наглядом лікарів, проходити щорічні курси відновної терапії, оздоровлення в санаторіях та ін. Як вбачається з досліджених актів розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 50% з 2017 року безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв'язку з чим позбавлений можливості вести активний спосіб життя. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 36 років у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено 50 % втрати працездатності безстроково, а також характер професійного захворювання, пов'язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 148920 грн посилався на Постанову Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 із змінами внесеними згідно Постанови Пленуму ВСУ №5 від 25.05.2001року та №1 від 27.02.2009 року, та керувався при цьому розміром мінімальної заробітної плати на 2018 рік. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 44676 грн (тобто 12 мінімальних заробітних плат станом на 2018 рік) за встановлені 50 % втрати професійної працездатності безстроково, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 704 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial