Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У жовтня 2013 року позивач звернулась до суду з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про виселення з квартири та зобов'язання передати ключі від квартири та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення витрат, понесених на ремонт та утримання квартири. На підтвердження своїх вимог вказувала, що вона отримала квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу. Зараз зареєстрована в [ADDRESS]. В квартиру за даною адресою вселилась донька від першого шлюбу її колишнього чоловіка [PERSON]. 07.08.2013 року на ім'я відповідачки була направлена вимога про виселення, яка була отримана 17.08.2013 року. У зв'язку з тим, що в її квартирі зареєстрований відповідач, вона позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Вона створює їй перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, у добровільному порядку вона відмовляється знятися з реєстраційного обліку та виселитися відмовляється, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Від відповідача 24.02.2014 року надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] та [PERSON] про стягнення витрат понесених на ремонт та утримання квартири. Від третьої сторони - [PERSON] жодних пояснень чи заяв по справі не надходило. В судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] позовні вимоги підтримував в повному обсязі, прохав суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] прохала відмовити задоволення позовних вимог за первісним позовом. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого 01 липня 2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3291, відповідно до якого [PERSON] [INFO] передав їй у власність дану квартиру (а.с. 5-6), витягом про державну реєстрацію прав 30769168 від 27.07.2011 року, виданим Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (а.с. 74). Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 11.04.2008 року, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Полтавській області від 11.11.2013 року (а.с. 22). 20.09.2013 року позивач [PERSON] зверталась до [PERSON] з письмовою вимогою звільнити житлове приміщення (а.с. 7-8). 24.02.2014 року відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про стягнення витрат понесених на ремонт та утримання квартири (а.с.35-38), на підтвердження вимог додається копія договору від 23.02.2012 року про проведення косметичного ремонту квартири за адресою: [ADDRESS] та кошторисом виконаних ремонтних робіт (а.с. 45-46). Від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) позовом надійшли заперечення до вимог зустрічного позову. (а.с.90-92). Житловий кодекс УРСР визначає в якості підстав для проживання, зокрема, наявність права власності на житлове приміщення. Відповідачка за первісним позовом зазначає у зустрічній заяві про те, що між нею та її батьком, колишнім чоловіком позивача (третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору) був укладений договір відповідального зберігання з правом користування. (а.с.40). Цей договір, на думку відповідача, є правовою підставою для користування квартирою, що належить позивачу. Договір відповідального зберігання з правом користування від 01.07.2011 р.(а.с.40). за своїм змістом є договором найму житла, оскільки умовами договору чітко встановлене право відповідача на користування житлом. Відповідно до п. 7.1. зазначеного договору: «Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до «01» липня 2021 р.», тобто строк договору оренди становить 10 років. Відповідно до ч.2 ст. 793 ЦК України: «Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди(їх окремої частини) строком на три і більше років підлягає нотаріальному посвідченню». Статтею 794 ЦК України визначено: «Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації, відповідно до закону». Таким чином, чинне законодавство має обмеження щодо необхідності нотаріального посвідчення договорів найму квартири, а право користування підлягає державній реєстрації, якщо строк оренди понад 3 роки. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України: «У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». [PERSON] просить стягнути з [PERSON] та її колишнього чоловіка, [PERSON], пропорційно розміру частки в спільному майні подружжя 40 425,11 грн., відповідачкою не надано жодного розрахункового документа, що підтверджував би факт здійснення фактичних витрат з приводу поліпшень квартири, витрати на ремонт обґрунтовуються виключно договором №28 від 03.02.2012 р. та кошторисом, що є додатком до даного договору. Суд враховуючи всі подані докази по справі, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовляє. Ч.1 ст.57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутні розрахункові документи, які підтверджували факт здійснення фактичних витрат позивачем за зустрічним позовом з приводу поліпшення квартири. Стаття 41 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 319 ЦК України здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ст. 17 Загальної декларації прав людини від 1948 року, яка Указом Президента «Про вшановування в Україні 60-ї річниці проголошення Загальної Декларації прав людини» від 15 серпня 2008 року прийнята на державному рівні, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. В силу ст. 383 ЦК Українита 150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved