Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Зазначила, що 04.08.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], про що зроблено відповідний актовий запис № 1109, видане Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER], виданого 14.01.2015 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 80. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, втрата довіри та поваги один до одного. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з квітня 2017 року, в них немає спільних інтересів, під час спільного проживання у них через різницю в поглядах на життя почали виникати непорозуміння та конфлікти, що привели до напружених стосунків, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, щлюб носить формальний характер, позивач просила розірвати шлюб. До початку судового засідання, від позивача та представника позивача - адвоката Тимошенко В.А. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, у якій останні зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити з підстав викладених у ньому. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що позов визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та ухвалення рішення у судовому засіданні не заперечує. Спору про поділ майна та місце проживання дитини не має. Згідно із ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі або рішенні, у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, той факт, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, а відтак, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір у розмірі 352,40 гривень з позовних вимог про розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved