Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У квітні 2017 року представник позивача [PERSON] - адвокат Денисенко І.А. звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому уточнив та просив суд визнати частково недійсним укладений 01.08.2016 року між ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» та ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» договір оренди №1 нежитлових будівель цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а саме визнати недійсними: п. 5.3. Розділу 5 вказаного Договору в частині, що: «Сторони дійшли згоди, що Орендар до «15» грудня 2016 року включно зобов'язаний сплатити в якості гарантійного забезпечення виконання своїх зобов'язань за Договором, гарантійну суму в розмірі місячної орендної плати, яка в подальшому буде зарахована Орендодавцем в рахунок орендної плати за останній місяць строку оренди. Порушення строку оплати гарантійного платежу є підставою для дострокового розірвання Договору в односторонньому порядку з боку Орендодавця». підпункт 7.1.2. п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору, відповідно до якого «У випадку прострочення оплати Орендарем орендної плати в повному обсязі більш як на 20 (двадцять) календарних днів, призупинити доступ представників Орендаря до Приміщення до того моменту, поки орендна плата не буде сплачена в повному обсязі»; Підпункт 7.1.4 п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору, відповідно до якого «Орендар має право відмовитись від Договору і вимагати повернення Приміщення, якщо Орендар прострочив сплату орендних та інших платежів на 30 (тридцять) календарних днів та більше. У цьому випадку Договір вважається розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від Договору. Якщо Орендар ухиляється від отримання такого повідомлення, то договір вважається розірваним з дати відправлення такого повідомлення Орендодавцем. Відмова Орендодавця від Договору не звільняє Орендаря від відповідальності за порушення зобов'язання»; підпункт 7.1.5. п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору в частині, що «додаткова згода Орендаря на таке розірвання не потрібна». В обґрунтування позову зазначив, що з 01.02.2017 року позивач працює зварювальником ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» (а.с.32). Його робоче місце розташоване за адресою: [ADDRESS], на території колишнього акціонерного товариства «Дизельний завод». 21.04.2017 року ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» без офіційного (письмового) пояснення за допомогою невідомих осіб забл\-окувало позивачу та іншим найманим працівникам ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» прохід на те\-риторію нежитлових будівель цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Внаслідок зазначених дій, він та інші працівники ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» не були допущені на робочі місця, без будь-яких пояснень, чим було грубо порушено його конституційне право на працю, яке залежить від права Орендаря на використання орендованого майна у своїй підприємницькій діяльності, завдяки якій він та інші працівники мають роботу. Дії відповідача ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» стали можливими в наслідок умов договору, які не відповідають вимогам діючого законодавства. Представник позивача - адвокат Денисенко І.А. надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача, позов підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» - Яновська Ю.О. у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» Буйвал Ю.А. у судовому засіданні заперечувала проти позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним, а тому просив відмовити у його задоволенні. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії наказу №2 к від 31.01.2017 року позивач працює зварювальником ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» (а.с. 32). 01.08.2016 року між ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» та ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» був укладений договір оренди №1 (а.с. 9-13). Відповідно до п. 1.1. Договору надано визначення Приміщення, як нежитлові будівлі цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які належать Орендодавцю на праві власності згідно з Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин В.Г. від 29 грудня 2015 року за реєстр. №1248. Строк оренди, згідно п.3.2. Договору, встановлюється з дати підписання та діє до 31.12.2018 року. Також, Договором встановлена орендна плата , її розмір та термін сплати. 20.04.2017 року Договір оренди №1 від 05.08.2016 року був припинений. У зв'язку з порушенням його вимог Орендарем (а.с. 73) та 06.06.2017 року ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» повернула одержане в рамках Договору орендоване майно та підписала акт приймання - передачі до договору оренди №1 від 05.08.2016 року (а.с.77). Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються. Отже, Договір оренди №1 від 05.08.2016 року припинив свою дію та зобов'язання у сторін за спірним договором відсутні. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов'язком держави. Згідно Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Таким чином, закріплення за державою обов'язку забезпечення прав і свобод людини дає можливість, у випадку порушення останніх, звернутися до суду з метою їх захисту та відновлення, а також за компенсацією шкоди, завданої таким порушенням. Відповідно до ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. За якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Позивач зазначає, що з 01.02.2017 року працює зварювальником ручного зварювання у ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ», на підставі наказу №2к від 31.01.2017 року. Отже, позивач, реалізуючи своє конституційне право на працю, уклав трудовий договір з ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» і з цього часу між ними виникли трудові правовідносини. Стаття 3 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, за змістом наведених вище норм вбачається, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі,що врегульовані нормами права. Тобто на правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. Трудових відносин та інших правовідносин. Крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст. Тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Порушення суб'єктивного права особи є створення будь - яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язання особи. Позивач перебуває у трудових правовідносинах лише з відповідачем ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ». Трудові відносини, що мають місце між позивачем та відповідачем ТзОВ «АЗІЯ ТРЕЙД ІМПОРТ» та орендні відносини, що мали місце між відповідачами є абсолютно різними за своєю природою і обґрунтування позивачем порушення свого права на працю внаслідок виконання відповідачем ТзОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» умов господарського договору є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 3 ст. 215 ЦПК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність на підставах встановлених законом. такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно абз.5 п. 5 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 вимога про визнання недійсним правочину може бути заявлена як стороною правочину так і заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач обґрунтовує порушення свого конституційного права на працю не самим вчиненням правочину, а лише тими несприятливими наслідками до яких призвело неналежне виконання зобов'язань за Договором. Цивільним законодавством не передбачена можливість визнання договору оренди недійсним чи частково недійсним на підставі порушення трудових прав під час виконання умов договору оренди, оскільки це порушує право на свободу сторін при укладенні або зміні умов договору. Оскільки, посилання позивача на те, що він є заінтересованою особою згідно ст. 215, 216 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, на його право на труд умови вказаного договору безпосередньо не впливають та не порушують це право, а тому позивач не має права вимагати зміни його положень, оскільки його право працювати та обов'язок не порушувати це право покладається на роботодавця, який і повинен забезпечувати умови праці своїх працівників та вживати заходи для забезпечення їх роботою. А отже невідповідність умов оспорюваного договору вимогам закону безпосередньо не порушує право позивача на працю, а сам договір безпосередньо не стосується прав позивача у тому числі і зазначеного права на працю. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником було обрано неналежний спосіб захисту порушених прав , оскільки, оспорюваний договір оренди №1 нежитлових будівель цілісного майнового комплексу від 29 грудня 2015 року, що розташовані за адресою: [ADDRESS] прямо не порушує трудові та конституційні права позивача. Отже, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, вказують на наявність підстав для відмови у позовних вимогах у повному обсязі, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed