Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

У квітні 2014 року до суду надійшла позовна заява, яку позивачка у жовтні 2014 року уточнила, та просила суд стягнути з відповідача заборгованість по аліментах на утримання дитини у розмірі 7 225 грн. 89 коп. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що сторони перебували у шлюбі з 1995 року по 1997 рік. Від шлюбу позивачка та відповідач мають дитину - [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, стягнутим за рішенням Красногвардійського районного суду, [PERSON] станом на виповнення дитиною повноліття, а саме на квітень 2014 року, наданої державним виконавцем, має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 7 225 грн. 89 коп. Оскільки добровільно відповідач не погашає заборгованість, позивачка вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивачка просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та зазначив що станов на серпень 2013 року він дійсно мав заборгованість у розмірі 2 442 грн. 81 коп. нараховану державним виконавцем Амур-Нижньодніпровської виконавчої служби за виконавчим листом, виданим Краногвардійським районним судом. Дану заборгованість він погасив, що підтверджується наявними в матеріалах справи чеками. Що стосується іншого періода з вересня 2013 року по день виповнення повноліття дитини квітень 2014 року, то вважає що державним виконавцем Амур-Нижньодніпровської виконавчої служби незаконно нарахована заборгованість, оскільки згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.09.2013 року виконавчий лист було направлено за належність до Жовтневої виконавчої служби. Вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною першою статті 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач з 1995 року по 17 березня 1997 року перебували у шлюбі. Сторони від даного шлюбу мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачкою. Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції з 13.03.2013 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1357, виданого 24.06.1996 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), який надійшов за місцем роботи боржника. Постановою Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 16.09.2013 року виконавче провадження про стягнення з [PERSON] аліментів було закінчено, у зв'язку з тим, що боржник звільнився з місця роботи, а мешкає за адресою: [ADDRESS]. Тому, виконавчий лист було направлено за належністю до Жовтневого ВДВС ДМУЮ. Згідно ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення заборгованості по аліментам, яка згідно довідки державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС ДМУЮ розрахована станом на серпень 2013 року у розмірі 2 442 грн. 81 коп., то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки згідно наданих відповідачем до суду квитанцій, вбачається, що ним вже після нарахування боргу станом на серпень 2013 року та після закінчення виконавчого провадження, було перераховано аліменти на утримання доньки, а саме: 28.09.2013 року - 345 грн. 34 коп., 02.11.2013 року - 345 грн. 34 коп., 02.12.2013 року - 345 грн. 34 коп., 30.12.2013 року - 345 грн. 34 коп., 01.02.2014 року - 345 грн. 34 коп., 26.03.2014 року - 345 грн. 34 коп., 18.04.2014 року - 345 грн. 34 коп., 09.09.2014 року - 1 018 грн., 20.10.2014 року - 1 088 грн. 70 коп., що в сумі складає 4 524 грн. 08 коп. та перевищує суму існуючої заборгованості. Що стосується позовних вимог щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів за період з вересня 2013 року по квітень 2014 року, то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Позивачкою на підтвердження позовних вимог щодо стягнення заборгованості надано довідку з Амур-Нижньодніпровського ВДВС ДМУЮ, згідно якої заборгованість розрахована державним виконавцем з вересня 2013 року по квітень 2014 року у розмірі 4 783 грн. 08 коп. Однак суд не може прийняти як законний доказ дану довідку про нарахування заборгованості за період з вересня 2013 року по квітень 2014 року, тому що згідно постанови державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС ДМУЮ, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1357, було закінчено 16 вересня 2013 року, а виконавчий лист направлено за належністю до Жовтневого ВДВС ДМУЮ. Оскільки державний виконавець не вправі вчиняти будь-які дії після закінчення виконавчого провадження, суд вважає що нарахування заборгованості за відсутністю виконавчого листа з приводу стягнення аліментів, є незаконним. А тому, не може брати до уваги даний розрахунок як належний та допустимий доказ по справі. Оскільки інших доказів щодо наявності заборгованості відповідача за період з вересня 2013 року по квітень 2014 року, позивачкою не було надано, то не має підстав в задоволенні даних позовних вимог. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті аліментів задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, а вона звільнена від сплати судового збору, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed