Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

У жовтні 2016 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі Позивач) з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач), третя особа ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення в рахунок відшкодування матеріальних витрат на відновлення автомобіля в сумі - 1619 грн.; в рахунок компенсації витрат на проведення оцінки пошкоджень - 300 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі - 2500 грн. та судовий збір в сумі - 551 грн. 20 коп. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 29.03.2016 року о 12 год. 53 хв. в м.Києві по вул..Соляна біля будинку №17 трапилась дорожно-транспортна пригода за участі автомобіля [NUMBER] під його керуванням та автомобіля [NUMBER] під керуванням Відповідача. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2016 року відповідача [PERSON] було визнано винною у вчиненні ДТП та застосовано до останньої адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Позивач зазначив, що цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована у ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». У червні 2016 року страхова компанія сплатила йому страхове відшкодування за спричинену [PERSON] майнову шкоду у розмірі 7325,23 грн., однак вказаної суми не достатньо для повного відновлення автомобіля, оскільки реальна вартість повного відновлення автомобіля після ДТП складає 8944,23 грн.. Вважає, що всі понесенні витрати пов'язані з відновленням автомобіля має відшкодовувати винна особа у відповідності до вимог ст..ст.1166, 1194 ЦК України, а тому позовні вимоги до Відповідача вважає законними та обґрунтованими. Між тим, зазначив, що у зв'язку із ДТП, яка сталася з вини Відповідача, він переживав моральні страждання у зв'язку із пошкодженням автомобіля, до якого ставиться з особливим відчуттям власності та цінності. Відтак, за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду із цим позовом. В судове засідання Позивач або його представник не з'явились, але направив до суду додаткові пояснення, де позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглянути справу по суті за його відсутності, позовні вимоги задовольнити повністю. В судовому засіданні Відповідач проти позову заперечувала, суду пояснила, що дійсно в березні 2016 року мала місце ДТП за участі автомобілів сторін. Як наслідок, автомобіль [PERSON] зазнав ушкоджень, які за висновком експерта з урахуванням методики розрахунку фізичного зносу деталей, було оцінено на суму - 7325,23 грн.. Вказана сума Позивачем була отримана від третьої особи в повному обсязі. Більше того зазначила, що на момент ДТП автомобіль позивача не був новим, мав ознаки попередніх аварій, які було враховано при проведенні експертизи та визначені суми матеріальної шкоди. Вважає надуманою та законодавчо необґрунтованою позицію Позивача щодо відшкодування йому різниці між сумою відновлювального ремонту та сумою майнової шкоди в розмірі - 1619,00 грн., а позовні вимоги в цілому безпідставними. Зокрема, визначено про відшкодування матеріальної шкоди винною особою, а не вартості відновлювального ремонту. Правильність розрахунку суми матеріальної шкоди позивач не заперечує, вимагаю відшкодувати різницю між сумою матеріальної шкоди та відновлювального ремонту. Просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи, будучи повідомленим про дату і час судового розгляду справи належним чином, в судове засідання не з»явився, заяв клопотань до суду не подавав, причини неявки суду не відомі. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 14.11.2016 року суддею Гуменюк А.І. у цій справі було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду за участю сторін. 14.12.2017 року вказану справу після проведення повторного автоматичного розподілу було передано судді Осаулову А.А., який ухвалою від 14.12.2017 року призначив її до судового розгляду за участю сторін. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З врахуванням вимог ст..ст.274-280 ЦПК України, а саме розміру суми збитків, перебування в провадженні суду справи тривалий час, суд протокольною ухвалою від 22.03.2018 року вирішив провести розгляд вказаної справи у порядку спрощеного позовного провадження, за відсутності позивача татретьої особи. Заслухавши пояснення Відповідача, дослідивши письмові докази у справі, а також з'ясувавши виниклі між сторонами правовідносини та відповідно встановивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Так, за умовами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29.03.2016 року о 12 год. 53 хв. в м.Києві по вул..Соляна біля будинку №17 трапилась дорожно-транспортна пригода, згідно якої водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись заднім ходом не забезпечила безпеки маневру, в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем [NUMBER], власником якого є [PERSON]. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 22.04.2016 року була встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за відповідачем [PERSON] внаслідок порушення останньою п.10.9 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП (а.с.6-7). У відповідності до вимог ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено в судовому засіданні, відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (надалі по тексту - третя особа) за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/8038970. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Стаття 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Як вбачається з Висновку експерта №0721-04-16 про визначення вартості матеріальних збитків, нанесених власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON], то станом на 29.04.2016 року внаслідок вказаного ДТП автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Згідно вказаного висновку, то вартість відновлювального ремонту, спричинених власнику автомобіля внаслідок ДТП, станом на 29.04.2016 рік складає - 8944,23 грн.. Однак, вартість матеріальних збитків, спричинених [PERSON] внаслідок пошкодження його автомобіля з урахуванням методики розрахунку фізичного зносу деталей, станом на 29.04.2016 року становить - 7325,23 грн. Як зазначено в позовній заяві Позивачем та підтверджено в судовому засіданні Відповідачем, [PERSON] у червні 2016 року отримав від страхової компанії - третьої особи виплату страхового відшкодування за спричинену йому майнову шкоду в наслідок ДТП, у розмірі визначену в експертним Висновком станом на 29.04.2016 року, яка становить - 7325,23 грн. Не погоджуючись з вказаною виплатою Позивач звертає увагу на те, що вона була проведена не в повному обсязі, оскільки відповідно до експертного Висновку сума необхідна для повного відновлення ремонту автомобіля до того стану, який був до настання ДТП становить 8944,23 грн.. Вважає, що різницю між виплаченою сумою, яка становить 1619,00 грн. має відшкодовувати, особа яка винна у спричиненні ушкоджень, а тому звернувся із вказаним позовом до суду до винуватця ДТП - відповідача по справі із заявою про стягнення матеріальних збитків. Між тим, вказані твердження позивача є помилковими у зв»язку з невірним трактуванням вимог чинного законодавства, регулюючого порядок стягнення коштів матеріальних збитків з винуватця ДТП на відміну від стягнення коштів відновлювального ремонту. Так, частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, в правовій позиції, викладеній у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.06.2014 року № 6-49цс14 зазначено, що системний аналіз пункту 32.7 статті 32 указаного Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 зазначеної Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Між тим, Верховний Суд України в своїх роз'ясненнях щодо «Визначення розміру страхової виплати та шкоди, заподіяної застрахованому майну» зазначив, що суди у разі виникнення спору, щодо визначення розміру заподіяної шкоди, повинні виходити із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Слід зазначити, що матеріальні збитки це реальні витрати, які потерпіла сторона зазнає у разі пошкодження її транспортного засобу, які визначаються з врахуванням фізичного зносу пошкоджених деталей. З аналізу змісту вказаних вимог законодавства можливо зробити висновок про те, що з винуватця ДТП - відповідача по справі підлягає стягненню лише матеріальна шкода, а не вартість відновлювального ремонту автомобіля. Як встановлено судом, експертом при визначені вартості матеріальних збитків завданих Позивачу в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, було враховано те, що автомобіль [NUMBER] не був новим, мав ознаки попередніх аварій, а тому сума матеріальної шкоди визначена в розмірі - 7325,23 грн., яка і була відшкодовано позивачу третьою особою - страхової компанією. Згідно з роз'ясненнями в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092. Окрім того, згідно з Положенням про порядок та умови проведення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 вересня 1996 р. № 1175, страхувальником відшкодовується третій особі завдана внаслідок пошкодження транспортного засобу саме пряма шкода, в якій враховується вартість пошкоджених деталей транспортного засобу на момент ДТП, а саме з урахуванням фізичного зношення транспортного засобу, а не вартість нових деталей. Враховуючи те, що матеріальна шкода, яка визначена експертним Висновком №0721-04-16 в сумі 7325,23 грн., спричинена [PERSON] Відповідачем, була в повному розмірі відшкодована ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а також те, що стороною позивача на підтвердження своїх вимог про стягнення - 1619.00 грн., як невиплаченої різниці матеріальної шкоди не надано жодного доказу проведеного фактично ремонту вказаного автомобіля, суд приходить до висновку, що позовна вимоги є необґрунтованою та безпідставною. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Окрім того, згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, позивачем всупереч норм чинного законодавства, не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому суд не вбачає правових підстав для стягнення моральної шкоди. Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат враховує положення ст.141 ЦПК України. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed