Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] (далі за текстом позивач) звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому зазначає, що їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . З 20.12.2014 року до 20.10.2019 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. За цей час у шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач увесь цей час проживала з чоловіком. У червні 2019 року вона повідомила чоловіку, що не має наміру з ним проживати, та була вимушена повернутися до квартири де вона має частку у власності. Зважаючи на те, що відповідачі були схилені на бік колишнього чоловіка позивача, вимагали щоб позивач повернулась до чоловіка, та відмовились впустити її до квартири за адресою: [ADDRESS] , утримуючи у себе свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, при визначення частки в спільному майні, про зобов`язання надати правовстановлюючий документ. Вказаним рішенням зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , та вселити [PERSON] в названу квартиру. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] - на праві спільної часткової власності з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен з яких також має право власності на рівну з [PERSON] 1/4 частину названої квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не зважаючи на наявне рішення суду, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовились надати позивачу можливість навіть зайти до квартири та узяти особисті речі та документи, що там зберігаються. Вселення фактично відбулося лише 05.10.2020 року за участі адвоката позивача та державного виконавця Кіорпе Г.О., що засвідчено відповідним актом державного виконавця від 05.10.2020 року. Зважаючи, що родичі фактично залишили позивача на вулиці, вона була змушена орендувати квартиру. Вказує, що це була дуже термінова потреба ще і тому, що нею був поданий позов про визначення місця проживання дітей разом із матір*ю. А за законом позивач мала довести наявність відповідних умов для проживання та розвитку двох малят. Тому позивач орендувала квартиру за адресою [ADDRESS] , де з червня 2019 року вона сплачує орендну плату в розмірі 3000 грн. за договором та компенсує орендодавцеві комунальні послуги за період проживання. Оскільки органу опіки та піклування Комунарського району було недостатньо інформації щодо орендованого житла, для підтвердження гарантій стабільності для малолітніх дітей, позивачці необхідно було надати документи підтверджуючі право власності. Не зважаючи, на те, що позивач є співвласницею квартири за адресою: [ADDRESS] відповідачі утримували документи підтверджуючі її право власності. Позивач вказує, що в наслідок дій відповідачів на вчинення перешкод у користуванні власністю вона понесла збитки у вигляді сплати оренди та комунальних послуг за інше житло чим їй завдано матеріальну та моральну шкоду, в зв*язку із чим просить суд захистити її порушене право стягнувши з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 48000 грн. сплачених за винаймання житла, моральну шкоду в сумі 5000 грн. Провадження відкрито ухвалою від 24.11.2020 р. та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні 25.01.2021 р. без виклику сторін. За клопотанням [PERSON] розгляд справи відкладено. Відповідачами подано відзив на позов за змістом якого проти вимог вони заперечували з посиланням на те, що позивачкою обрано місце проживання за адресою орендованої квартири з інших міркувань ніж те, що відповідачами чинились їй перешкоди у користуванні 1/4 часткою квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки її намір був отримати докази щодо можливості проживання дітей разом із нею, що було вагомим при розгляді справи щодо вказаних правовідносин. З вказаних підстав вважають, що вони не повинні відшкодовувати позивачці витрати за наймане житло, оскільки це був її свідомий та самостійний вибір. Через канцелярію 02.03.2021 року відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін та допитом свідків, за результатами розгляду клопотання судом постановлено ухвалу. 22.03.2021 року [PERSON] подано додаткові пояснення за змістом яких вказує, що її чоловік [PERSON] позбавив її житла, та за погодженням з відповідачами позбавив її можливості прописати малолітніх дітей до квартири по вулиці Цегельній , внаслідок чого, позивач була вимушена підшукувати житло. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано та підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, при визначення частки в спільному майні, про зобов`язання надати правовстановлюючий документ. Вказаним рішенням зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , та вселити [PERSON] в названу квартиру. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] - на праві спільної часткової власності з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен з яких також має право власності на рівну з [PERSON] 1/4 частину названої квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідно до акту державного виконавця від 05.10.2020 року у ВП 63019451, з метою перевірки виконання рішення суду було здійснено виїзд за адресою [ADDRESS] . Стягувача [PERSON] добровільно вселено до вказаної квартири, передано їй комплект ключів від квартири, та ключі перевірено на відповідність. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 2. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). В даному випадку відшкодування збитків є однією з форм або мір цивільно-правової відповідальності, оскільки особі якій завдано збитків у разі порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Судом при вирішенні вказаної справи враховується, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 року встановлено факт порушення майнових прав позивача, та зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , та вселити [PERSON] в названу квартиру. Суд враховує той факт, що фактичне вселення відбулось 05.10.2020 року, що підтверджено актом державного виконавця. Разом з цим, суд при вирішенні вказаної справи враховує те, що окрім вчинення перешкод у користуванні власністю, позивачкою обрано місце проживання за адресою орендованої квартири, оскільки в неї був намір поліпшити умови щодо можливості проживання дітей разом із нею. Проте, такі доводи кожної із сторін не можуть стати підставою для відмови у позові, оскільки є наявне рішення, яке набрало законної сили, яке підтверджує факт порушеного права позивача. В зв*язку із чим, суд дійшов до висновку, що позивач зазнала збитків, оскільки була вимушена винаймати житло для відновлення свого порушеного права. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач на обґрунтування моральної шкоди посилалася на протиправні дії відповідачів, які завдали їй моральних страждань, глибоке почуття образи, в наслідок чого вона повинна була змінити встановлений уклад життя, шукати нове житло, а також додаткову оплачувану роботу, суму оцінки на відшкодування моральної шкоди визначено ним у розмірі 5000 грн. Між тим, наведені нею критерії мають бути підтверджені не лише їх суб*єктивною оцінкою самим позивачем, а й відповідними будь-якими документами, які в матеріалах справи відсутні. Проте з урахуванням того, що позивач була позбавлена житла, саме по собі є фактом порушення її прав та має право на відшкодування шкоди, в зв*язку із чим адекватним, розумним та справедливим розміром слід визначити на відшкодування моральної шкоди суму у 2500 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимоги заявлені позивачем про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Outcome: partial