Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернулась до суду з позовною заявою (а.с.3), неодноразово уточнюючи позовні вимоги (а.с.46-50, 68-71, 91-94, 120-123), просила ухвалити рішення, яким виділити частину домоволодіння (житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться на земельній ділянці площею 257 кв.м., за адресою: [ADDRESS] в натурі у приватну власність [PERSON], а саме: в житловому будинку літ. «А-1» приміщення: 2-1 кухня (8,4 кв.м.), 2-2 житлова (10,6 кв.м.), 2-3 прихожа (5,6 кв.м.), 2-4 житлова (10,0 кв.м.) разом 34,6 кв.м., господарчі будівлі та споруди - сарай шлакоблоковий літ. «Б», №3, 5, 6, 7 огорожі, дерев'яні, металеві, мостіння - літ. «І»; припинити право спільної часткової власності на домоволодіння (житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться на земельній ділянці площею 257 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; визначити порядок користування земельною ділянкою площею 257 кв.м. по [ADDRESS]: надати у користування [PERSON] земельну ділянку площею 128,5 кв.м., що відповідає 1/2 частці у домоволодінні, яка розташована під житловим будинком літ. «А-1» та господарчими будівлями та спорудами (сарай шлакоблоковий літ. «Б», сарай дерев'яний літ. «В», 1/2 обкладений цеглою, №3, 5, 6, 7 огорожі, дерев'яні, металеві, мостіння - літ. «І») та під ділянкою, вільною від забудови; стягнути всі судові витрати з відповідачів. В обґрунтування позову вона вказала на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться на земельній ділянці площею 257 кв.м., за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, посвідченого 14 листопада 2001 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-3767. Співвласником іншої 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. У зв'язку з фактичним використанням домоволодіння та господарських будівель та споруд, фактично частка позивача є значно меншою ніж у відповідача, у зв'язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду з позовною заявою. У судовому засіданні позивач, її представник, кожна окремо, підтримали уточнені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення, зазначивши, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №3-2136 нею було придбана 1/2 частина житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.02.2004 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, було проведено розподіл домоволодіння [ADDRESS] та визнано за нею право власності на 54/100 частин домоволодіння; частки фактично займаних нею приміщень більше позивача на 1,8 кв.м., що є одною із підстав для поділу часток в натурі, проте, позивач, стосовно перерозподілу домоволодіння [ADDRESS], не зверталася до суду для захисту більше 10 років, тому вважає, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з позовною заявою, а отже, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, її представника, заперечення відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться на земельній ділянці площею 257 кв.м., за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, посвідченого 14 листопада 2001 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-3767 (а.с.54). Згідно договору купівлі-продажу від 20.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №3-2136 [PERSON] була придбана 1/2 частина житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.89-90). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2004 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, було проведено розподіл домоволодіння [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 54/100 частин домоволодіння (а.с.105). Позивач, знаючи про існування зазначеного рішення суду, підтвердивши останнє в судовому засіданні, мала право оскаржити зазначене рішення суду в установленому законом порядку, проте, таким правом не скористалась. Зазначене рішення суду набрало законної сили 09.03.2004 року (а.с.106). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було з'ясовано в судовому засіданні, позивач, знаючи про існування рішення суду, і можливість його оскарження, мала право на звернення до суду з позовною заявою. З цього дня - 06 лютого 2004 року, постановлення судового рішення, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності, сплинув 07 лютого 2007 року. З огляду на це, позивач звернулась до суду з позовною заявою тільки 03 квітня 2014 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (а.с.3). Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Інші посилання позивача, її представника, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Крім того, суд не задовольнив клопотання представника позивача про проведення експертизи, оскільки, на думку суду, вказане клопотання було заявлене з метою затягування розгляду цивільної справи. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача є незаконними, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, а тому, задоволенню не підлягають. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останній в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed