Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (далі - ПАТ «Райз-Максимко») про визнання недійсним договору оренди. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02.02.2006 року є власником земельної ділянки загальною площею 2,56 га, розташованої на території Лохвицької міської ради Лохвицького району Полтавської області, з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 07 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Райз-Максимко» укладений договір оренди земельної ділянки, згідно з умовами якого позивач надає, а відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,56 га з кадастровим номером [NUMBER], для ведення відповідачем товарного сільськогосподарського виробництва, строком на п'ять років. Крім зазначеного, одним із обов'язкових заходів із забезпечення збереження родючості ґрунтів, які має здійснити землекористувач, є розробка і дотримання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Так, згідно з п. 28 договору оренди землі позивач має право вимагати від Орендаря дотримання екологічної безпеки та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Втім з 2012 року відповідач за весь період користування земельною ділянкою так і не надав позивачу проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Позивач вважає, що недотримання порядку сівозміни на земельній ділянці, яка передана відповідачу в користування, призводить до зниження якісних характеристик ґрунту і є порушенням умов договору оренди землі. Поряд з цим, відповідачем несвоєчасно сплачується орендна плата за договором оренди землі. Пунктом 11 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься протягом сільськогосподарського року, але повний розрахунок не пізніше 31 грудня поточного року. В порушення умов договору орендна плата вноситься Орендарем несвоєчасно. Затримка у внесенні орендної плати є суттєвою і порушує права Орендодавця. Так за 2013-2016 роки затримка відбувалась по декілька місяців кожного року. Слід зазначити, що несвоєчасне внесення орендної плати призводить до знецінення цих коштів, оскільки за період затримки збільшилась інфляція. Тобто позивач втрачає кошти. Позивач з вищезазначених підстав не бажає надалі продовжувати договірні відносини з відповідачем. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених у позові, наполягав, що з боку відповідача має місце систематична несвоєчасна оплата оренди земельної ділянки, тому [PERSON] просить розірвати договір оренди землі з відповідачем. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Райз-Максимко» Пугач О.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у позові позивачу відмовити у повному обсязі зазначивши, що у товариства перед позивачем відсутня несплата орендної плати за землю, затримка по виплаті мала місце у 2014 руці, 2015 році, але необхідна сума була сплачена [PERSON], будь-яка заборгованість відсутня. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02.02.2006 року виданого Лохвицьким районним відділом земельних ресурсів [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 2,56 га у межах згідно з планом, розташованої на території Лохвицької міської ради Лохвицького району Полтавської області, з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, (а.с. 5). Зазначений Державний акт зареєстрований 26.07.2013 року реєстраційною службою Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області за № 18561340, (а.с. 6). 07 листопада 2012 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» укладено договір оренди землі б/н, який зареєстрований реєстраційною службою Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області 26.07.2013 року під № 1861824, (а.с. 7). Згідно умов договору оренди землі позивач (орендодавець) надає, а Відповідач (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,56 га, що належить позивачу, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладений сторонами на п'ять років. Зазначена земельна ділянка була передана відповідачу згідно акту приймання - передачі земельної ділянки, (а.с. 10). Зі змісту ст. 12 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження родючості ґрунтів» від 4 червня 2009 року доповнено частину 4 статті 22 Земельного кодексу України наступним змістом: Земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель. Розділ Х «Перехідних положень» доповнено пунктом 18 такого змісту: «На період до 1 січня 2015 року вимоги частини четвертої статті 22 цього Кодексу поширюються лише на тих власників та користувачів, які використовують земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею більш як 100 гектарів». Таким чином, до 2015 року відповідач не зобов'язаний був робити проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь на земельній ділянці, що належить [PERSON], а тому на сьогодення суд позбавлений можливості порівняти дані про еколого-економічний стан орендної земельної ділянки на час укладання договору оренди та на теперішній час. З викладених обставин суд вважає, що доводи представника позивача, щодо незбереження орендарем родючості ґрунтів, недотримання сівозміни та чергування культур на ділянці є недоведеними. Відповідно до пункту 9 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій та/або натуральній формі в розмірі 4% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 3069,14 гривень, із якої вираховується податок з доходів (орендної плати) орендодавця згідно Податкового кодексу України. Зі змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладання договору оренди. Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що у разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, дана обставина може бути підставою для розірвання такого договору. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12. Пунктом 11 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься протягом сільськогосподарського року, але повний рахунок не пізніше 31 грудня поточного року. Проте, відповідач (орендар) орендну плату за 2014 рік сплатив у лютому 2015 року, а орендну плату за 2015 рік сплатив у лютому 2016 року, (а.с. 49). Також умовами договору, а саме пунктом 12 договору оренди землі передбачено, що передача продукції та надання послуг у рахунок орендної плати оформляється відповідними актами. Зазначені акти сторонами не були надані суду, відповідач з запереченням надав довідки про розрахунок з позивачем за оренду землі за період з 2014р. по 2017 р., (а.с. 39-43), а також в судовому засіданні представник відповідача визнав, що у 2014 році та у 2015 році були затримки у повному розрахунку з позивачем щодо сплати орендної плати, заборгованості були сплачені у наступному поточному році, тобто погашення заборгованості відбувалось у лютому 2015 році та лютому 2016 році. Представник позивача у судовому засіданні визнала факт відсутності заборгованості у відповідача перед позивачем за оренду земельної ділянки, але наполягала на систематичної невчасної оплати оренди землі. Таким чином, на підставі викладеного вважати, що з боку відповідача є систематична несплата орендної плати не можливо, оскільки судом встановлений факт несвоєчасної сплати орендної плати, що не є підставою для розірвання договору оренди землі, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно з п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Outcome: dismissed