Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що у його власності знаходився комплекс будівель на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область. У червні 2014 року вирішив продати комплекс будівель з частиною земельної ділянки, а саме з тією частиною, що знаходиться під приміщенням бару площею 0,05 га, а на інших 0,1 га вирішив за отримані від продажу приміщення бару та частини земельної ділянки кошти побудувати власний будинок. У цьому ж місяці звернулась [PERSON], що вирішила придбати приміщення бару з частиною земельної ділянки площею 0,05 га. Оскільки на земельну ділянку площею 0,15 га за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область було виданого одного державного акта на право власності на земельну ділянку, вирішили розділити земельну ділянку на частини, а саме на 0,05 та 0,1 га та виготовити відповідну технічну документацію. З метою вчинення таких дій [PERSON] було видано [PERSON] довіреність, а після здійснення розподілу землі мав бути укладений договір купівлі-продажу на частину землі та приміщення бару. 1 липня 2014 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. було посвідчено довіреність та зареєстровано у реєстрі за № 394, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти дії від свого імені. [PERSON] зазначає, що приватному нотаріусу Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. повідомляв, що має намір продати частину земельної ділянки разом із приміщенням бару, а відтак нотаріус мав видати довіреність на розподіл земельних ділянок на частини. Разом із тим, нотаріус видала довіреність на розпорядження усією земельною ділянкою й повідомила його, що саме розподілу підлягає земельна ділянка розташована під приміщення бару за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область. При цьому приватний нотаріус повідомила, що у довіреності неможливо зазначити площу земельної ділянки, яка підлягає розподілу 0,05 га, оскільки така площа буде зазначена у договорі купівлі-продажу після розподілу земельної ділянки та виготовлення відповідної технічної документації. Вважаючи, що [PERSON] здійснює розподіл земельної ділянки, відгородив 0,1 га та почав готуватися до будівництва на цій землі. [PERSON] зазначає, що у лютому 2015 року звернулась [PERSON] з вимогою звільнити земельну ділянку площею 0,1 га з тих підстав, що земельна ділянка належить їй. Після цього дізнався, що 2 вересня 2014 року [PERSON] передала виконання доручення іншій особі, а саме своїй доньці [PERSON], яка того ж дня продала від імені [PERSON] приміщення бару та земельну ділянку [PERSON] [PERSON] указує, що [PERSON] ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема розміру земельної ділянки, обманним шляхом здійснила купівлю-продаж приміщення бару та земельної ділянки площею 0,15 га. Той факт, що [PERSON] було вчинено обман при здійснення правочину - купівлі-продажу комплексу будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область підтверджується, зокрема: зазначенням приватним нотаріусом у довіреності весь розмір земельної ділянки, що не може характеризувати земельну ділянку як об'єкт; у довіреності не зазначено кадастровий номер земельної ділянки; [PERSON] не було укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу приміщення та земельної ділянки, а укладено договір доручення не повідомивши про заміну виконавця, а вже після цього здійснено купівлю-продаж приміщення бару та земельної ділянки; [PERSON] маючи на меті умисел заволодіння всією земельною ділянкою приховала факт передачі виконання доручення замісникові, про що мала повідомити негайно. Вищевказане, а також той факт, що [PERSON] було здійснено передоручення своїй доньці [PERSON] та не повідомлено довірителя про це, дає підстави для визнання правочинів недійсними. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] за довіреністю Величко О.С., [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], адвокат Демяненко Т.О. в судовому засіданні заперечувала проти позову, вважає його необґрунтованим, обставини позову неправдивими, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. в судове засіданні не з'явилась, однак надіслала до суду письмові заперечення проти позову, згідно яких обставини позову вважає неправдивими, просить відмовити у його задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що 1 липня 2014 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. було посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за № 394, згідно якої [PERSON] за усним попереднім договором з [PERSON] уповноважив її продати або обміняти за ціну та на умовах за її розсудом належний йому на праві власності комплекс будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область. Зі змісту цієї довіреності вбачається обсяг наданих довірителем повіреному прав, зокрема право передоручення повноважень іншій особі (а. с. 60). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За змістом ст. ст. 238, 239 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно ч. 1 ст. 244, ч. 1 ст. 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Отже, між [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин - договір доручення на продаж (обмін) за ціну та на умовах за розсудом [PERSON] комплексу будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область з усією земельною ділянкою, та відповідно на виконання цього правочину видано довіреність від 1 липня 2014 року посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. Як убачається з матеріалів справи на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору доручення від 1 липня 2014 року, комплекс будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область знаходився на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER] (а. с. 5). 2 вересня 2014 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О. було посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за № 441, згідно якої [PERSON], яка діє на підставі довіреності з правом передоручення посвідченої 1 липня 2014 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. за реєстром № 394 від імені [PERSON] за усним попередньо досягнутим договором із [PERSON] уповноважує її на обсяг визначених у довіреності прав, зокрема право розпоряджатися (продавати, обмінювати) за ціну та на умовах на власний розсуд земельну ділянку та комплекс будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область. Відповідно до ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно ч. 1 ст. 1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором або якщо повірений був вимушений до цього обставинами, з метою охорони інтересів довірителя. Повірений, який передав виконання доручення замісникові, повинен негайно повідомити про це довірителя. У цьому разі повірений відповідає лише за вибір замісника. Як суд вище зазначав, згідно договору доручення та виданої на підставі нього довіреності, посвідченої 1 липня 2014 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. за № 394, позивачем [PERSON] було надано [PERSON] право передоручення повноважень іншій особі. Таке право [PERSON] було реалізовано й здійснено передоручення наданих прав замісникові - відповідачці у справі [PERSON] про що укладено відповідний договір на підставі якого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О. видано довіреність від 2 вересня 2014 року за № 441, зокрема здійснено передоручення права розпоряджатися (продавати, обмінювати) за ціну та на умовах на власний розсуд від імені [PERSON] належних йому на праві власності земельної ділянки та комплексу будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область. Суд зазначав, що відповідно до змісту ст. 240, ч. 1 ст. 1005 ЦК України представник (повірений) може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором між особою, яку представляє, і представником (повіреним). Представник (повірений), який передав своє повноваження іншій особі, повинен негайно повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до вищевикладеного правила, невиконання повіреним обов'язку повідомити довірителя про передоручення повноважень замісникові не є підставою для визнання правочину вчиненого замісником від імені довірителя недійсним, оскільки у цьому разі особа, яка передала повноваження відповідає за дії замісника як за свої власні. Слід також зазначити, що дії замісника створюють, змінюють та припиняють цивільні права та обов'язки виключно особи, яку представляє. Судом установлено, що 2 вересня 2014 року [PERSON] діючи на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком О.С. за реєстром № 441 від імені [PERSON] уклала з [PERSON] договори купівлі-продажу комплексу будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область, а також за цією ж адресою земельної ділянки площею 0,15 га (а. с. 7-10). За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач [PERSON] зазначає, що підтвердженням обману є той факт, що при посвідченні приватним нотаріусом виданої на підставі договору доручення довіреності не було зазначено характеристики земельної ділянки, її кадастрового номеру. Разом із тим, як суд вище зазначав на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору доручення від 1 липня 2014 року, комплекс будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область знаходився на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], а відтак зазначення нотаріусом при посвідченні на підставі договору доручення довіреності у її змісті права здійснювати обсяг наданих прав, що стосуються усієї земельної ділянки при розпорядженні від імені [PERSON] належним йому комплексом будівель, а не зазначення її фактичного розміру, не можна вважати обставиною, що свідчить про наявність обману. Крім цього, вказане було вчинено приватним нотаріусом при посвідченні правочину, нотаріус відповідно не є його сторону, а обман у свою чергу може мати місце при наявності умислу у діях однієї зі сторін правочину. При посвідченні нотаріусом правочину - договору доручення, у нього відсутній обов'язок ідентифікувати земельну ділянку право на розпорядження якою разом із комплексом будівель, що на ній розміщений передано повіреному, шляхом зазначення її кадастрового номеру, а не у інший спосіб. Суд зазначав, що 2 вересня 2014 року [PERSON] діючи на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком О.С. за реєстром № 441 від імені [PERSON] уклала з [PERSON] договори купівлі-продажу комплексу будівель за адресою: [ADDRESS], с. Червоне Озеро, Долинський район, Кіровоградська область, а також за цією ж адресою земельної ділянки площею 0,15 га. Отже, відповідачка [PERSON] відповідно до договору передоручення діючи від імені [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу вищевказаного комплексу будівель розміщеного на земельній ділянці, відповідно реалізувала право позивача на продаж цього майна, а відтак є необґрунтованими доводи [PERSON] про те, що між ним та [PERSON] не було укладено договору купівлі-продажу. Дії [PERSON], що стосуються передоручення прав та обов'язків за договором доручення є реалізацією відповідного права наданого правочином, а тому не може свідчити про наявність обману. Необґрунтованими є доводи [PERSON] про те, що вчинення договору купівлі-продажу, а також договору передоручення суперечили його волевиявленню, а також інтересам, оскільки зі змісту довіреності виданої на виконання договору доручення вбачаються його наміри продати визначене та належне на праві власності майно, а також можливість здійснення передоручення наданих прав. Зі змістом цього правочину [PERSON] ознайомлений, про що стоїть його підпис. Відповідно до вищевикладеного, суд уважає, що позивачем [PERSON] не доказано наявність обману при вчиненні правочинів, а тому його позов з цих підстав не підлягає задоволенню. За змістом п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Відповідно до вищевказаного, приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. не може відповідати за цим позовом, оскільки не є стороною спірних правочинів. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON], адвокатом Демяненко Т.О. надано квитанцію про сплату судових витрат за надання правової в розмірі 6000 грн. Згідно п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником Демяненко Т.О. не надано розрахунку понесення відповідачами витрат на суму 6000 грн, а тому у стягненні цих витрат повинно бути відмовлено. Крім вищевказаного, квитанція від 5 серпня 2015 року, що видана представником Демяненко Т.О. не відповідає вимогам Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року N 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за N 40/10320, зокрема не містить номер квитанції, що містилась у належним чином зброшурованій та прошнурованій розрахунковій книжці, зареєстрованій в органах державної податкової служби України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed