Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (далі [PERSON]П.) звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного\~товариства комерційний\~банк «Приватбанк»,(далі ПАТ КБ «Приватбанк»), треті особи: приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~[PERSON] (далі\~ приватний\~нотаріус ДМНО\~[PERSON]М.),\~[PERSON] (далі\~ [PERSON]В.),\~[PERSON] (далі\~ [PERSON]А.)про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна із незаконного володіння, який згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 27 квітня 2017 року переданий для розгляду судді Ходаківському М.П. (т.1 а.с.1). Ухвалою судді від 03 травня 2017 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з наданням строку для усунення зазначених у ній недоліків (т.1 а.с.25-26). У встановлений судом строк недоліки вищевказаної позовної заяви були усунуті позивачем (т.1 а.с.29). Ухвалою судді від 13 травня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON]\~до ПАТ\~КБ «Приватбанк»,\~треті особи:\~приватний нотаріус\~ДМНО [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]\~про скасування\~державної реєстрації\~права власності\~та витребування\~майна із\~незаконного володіння(т.1 а.с.31). У подальшому представником позивача подано уточнену позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса ДМНО [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], у якому позивач просить визнати протиправним дії приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ КБ «Приватбанк»; скасувати державну реєстрацію права власності на указану квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк», а також витребувати з незаконного володіння ПАТ КБ «Приватбанк» квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.3 а.с.34-41). В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що 16 квітня 2008 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNLOGA0000006944. В забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором 16 квітня 2008 року було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, предметом якого є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 12 грудня 2016 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та стягнуто з останнього заборгованість за відсотками за кредитним договором № DNLOGA0000006944 від 16 квітня 2008 року у розмірі 40057,48 доларів США. Під час підготовки апеляційної скарги на указане рішення суду позивач дізнався, що 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]М було прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки серія та номер 1436 від 16 квітня 2008 року. Для проведення державної реєстрації приватному нотаріусу представником банку було надано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, договір іпотеки квартири, докази сплати адміністративного збору, реєстраційні документи ПАТ КБ «Приватбанк» та повноваження особи. Однак в порушення вимог чинного законодавства приватному нотаріусу не було надано відомості про оціночну вартість нерухомого майна на момент набуття права власності. Також у порушення умов договору іпотеки позивач не отримував повідомлення від банку щодо наміру скористатися своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, позивач зазначає, що обовязковою умовою звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку є наявність беззаперечно визначеної суми боргового зобовязання. Однак банк, звертаючись до приватного нотаріуса, не визначив безспірну заборгованість, щодо якої сторони дійшли згоди, що унеможливило прийняття приватним нотаріусом законного рішення (т.3 а.с.34-41). Представник позивача, що діє на підставі довіреності від 10 квітня 2017 року (т.1 а.с.24), надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також при розгляді справи просила врахувати доводи позовної заяви, уточненої позовної заяви, письмові пояснення, відповідь на відзив. Позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі (т.3 а.с. 98). У додаткових поясненнях представник позивача звертає увагу на той факт, що відповідачем було проігноровано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України за споживчими кредитами в іноземній валюті та за умови, що загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. метрів для квартири (т.3 а.с.50-54). Крім того представником позивача було надано відповідь на відзив, у яких представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача щодо розгляду позовних вимог позивача в порядку КАС України, оскільки такі справи повинні розглядатися у порядку цивільного судочинства. Також представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача щодо необґрунтованості вимог позивача про витребування майна, посилаючись на те, що у звязку із незаконним заволодінням відповідачем спірною квартирою з огляду неправомірні дії приватного нотаріуса при проведенні державної реєстрації права власності, така вимога є обґрунтованою (т.3 а.с.90-95). Від представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», що діє на підставі довіреності від 27 грудня 2016 року (т.1, а.с.36, т.3 а.с.71), також надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні (т.3 а.с.97). Також у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог до приватного нотаріуса не підлягає розгляду в порядку ЦПК України, а тому підлягає закриттю. Щодо вимог позивача про витребування квартири із володіння банку зазначає, що спірна квартира знаходиться у володінні позивача, а отже такі вимоги є необґрунтованими. Також представник відповідача посилається на те, що 04 серпня 2016 року на адресу позивача було направлено повідомлення про усунення порушень та про намір набути право власності на предмет іпотеки, однак позивач його не отримав і конверт повернувся у звязку із закінченням терміну зберігання (т.3 а.с.82-86). Відповідач приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNLOGA0000006944, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 76735,68 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 16 квітня 2028 року (т.1 а.с.8-10). Також 16 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором між [PERSON], [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки квартири, предметом якого є трикімнатна кватира загальною площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю та майновим поручителям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 листопада 2006 року управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1436 (т.1 а.с.11-14). У звязку з невиконанням [PERSON] належним чином зобовязань за кредитним договором виникла заборгованість, у звязку із чим ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] було задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за нарахованими відсотками за кредитним договором № DNLOGA0000006944 від 16 квітня 2008 року за період з 16 листопада 2011 року по 06 травня 2016 року у розмірі 40257,48 доларів США (а.с.17). На даний час ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року відкрито апеляційне провадження (а.с.21). Також, як встановлено судом у ході розгляду справи, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32894368 від 13 грудня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], проведено державну реєстрацію за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 15). Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна підставою виникнення права власності (номер запису про право власності: 17998826) є: договір іпотеки, серія та номер: 14364 від 16 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] (т.1 а.с.15). Відповідно до ст.\~36\~Закону України\~«Про іпотеку» (в редакції, чинній на день укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя,\~яким також\~вважається відповідне\~застереження в\~іпотечному договорі,\~визначає можливий\~ спосіб\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки відповідно\~до цього\~Закону.\~Визначений договором\~спосіб задоволення\~вимог іпотекодержателя\~не перешкоджає\~іпотекодержателю застосувати\~інші встановлені\~цим Законом\~способи звернення\~стягнення \~на \~предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Частинами 1, 2 статті 37\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено,\~що іпотекодержатель\~може задовольнити\~забезпечену іпотекою\~вимогу шляхом\~набуття права\~власності на\~предмет іпотеки.\~Договір про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя,\~ який\~передбачає передачу\~іпотекодержателю \~права \~власності на\~предмет іпотеки\~в рахунок\~виконання основного\~зобов'язання,\~є правовою\~підставою для\~реєстрації права\~власності іпотекодержателя\~на нерухоме\~майно,\~ що\~є предметом\~іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Пункт 27 договору іпотеки квартири від 16 квітня 2008 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Цим пунктом сторони договору погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця (т.1 а.с.13). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст.\~9\~цього Закону державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до ч. 2 ст.\~15\~цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 15 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, в редакції чинній на час здійснення оскаржуваної реєстраційної дії, передбачено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4)\~наявності обтяжень\~прав на\~нерухоме майно,\~зареєстрованих відповідно\~до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Згідно з п. 46 цього Порядку для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3)\~заставну (якщо\~іпотечним договором\~передбачено її\~видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. Частиною 1 статті 35\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Представником ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні 05 квітня 2018 року було надано копію письмового повідомлення від 02 серпня 2016 року на адресу [PERSON], у якій банк повідомляє останнього, що він є боржником за кредитним договором із зазначенням суми кредитної заборгованості, має усунути порушення та банк має намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. На підтвердження направлення указаного повідомлення надано поштове повідомлення та копію конверту із відміткою поштового відділення «із закінченням терміну зберігання» (т.3 а.с.73). Однак указане повідомлення в порушення вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не було направлено на адресу майнових поручителів [PERSON] та [PERSON] Також копія конверта не може свідчить про те, що саме у ньому на адресу боржника було направлено письмове повідомлення, оскільки банком не надано опис вкладення. Крім того, на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було надано копії документів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на указану квартиру, серед яких відсутнє таке повідомлення. Згідно з ч. 4 ст.\~15\~Закону України «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пункт 16 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачає, що у разі подання документів, необхідних для проведення державної реєстрації речових прав, не в повному обсязі державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття. Статтею 24\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» передбачено випадки, у яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, якими, зокрема, є: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (п. 4 ч. 1). Таким чином, суд дійшов висновку, що приймаючи 13 грудня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32894368, а саме: про право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру, приватний нотаріус ДМНО [PERSON], який діяв як державний реєстратор прав на нерухоме майно, не звернув уваги на те, що заявником ПАТ КБ «Приватбанк» не подано для державної реєстрації прав документів у повному обсязі, а отже у відповідача приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] були відсутні правові підстави для державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлює заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, що є предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеки», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за передбачених Законом умов. Таким чином, оформлення відповідачем права власності на спірну квартиру є способом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому протягом дії мораторію звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається (п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»). У звязку із викладеним позовні вимоги про визнання дій приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк», а також скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо доводів представника ПАТ КБ «Приватбанк» про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] як таких що підлягають розгляду в порядку КАС України, то суд відхиляє такі доводи з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Частинами 1, 3 ст.\~19\~КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду. Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження. Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. За правилами статті 19\~ЦПК України суди\~розглядають у\~порядку цивільного\~судочинства справи,\~що виникають\~з цивільних,\~земельних,\~трудових,\~сімейних,\~житлових та\~інших правовідносин,\~крім справ,\~розгляд яких\~здійснюється в\~порядку іншого\~судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів З установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк») у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартири позивача, а отже існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Щодо позовних вимог [PERSON]про витребування майна з володіння відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (п.п. 1,2 ст. 319 ЦК України). У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом . Як убачається\~із матеріалів\~справи,\~позивач [PERSON]\~продовжує проживати\~у спірній\~квартирі та\~користується нею,\~при цьому\~доказів протилежного\~немає.\~Отже,\~належним способом\~захисту порушеного\~права позивача\~є визнання\~рішення приватного\~нотаріуса про\~державну реєстрацію\~права власності\~на квартиру\~протиправним.\~А тому\~суд дійшов\~до висновку\~про необґрунтованість\~таких позовних\~вимог,\~у звязку\~із чим\~вони не\~підлягають задоволенню.\~ Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного суд

Outcome: partial