Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 жовтня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], однак сімейне життя останній час не складалося через втрату почуття любові і розуміння один одного, що призвело до припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та окремого проживання з 2009 року. Спору про поділ майна та місце проживання дитини немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явився, у поданій через канцелярію суду 29 квітня 2014 року заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що спільне господарство не ведуть з позивачем та проживають окремо з 09 вересня 2009 року ровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, у поданій через канцелярію суду 29 квітня 2014 року заяві позов визнала у повному обсязі, вказавши, що з відповідачем спільно не проживають та спільне господарство не ведуть з 09 вересня 2009 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10 жовтня 2003 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №953, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 6). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини [PERSON], [INFO], про що Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області 21 вересня 2005 року вчинено актовий запис №1128 та 07 грудня 2005 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER], копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5). Сімейне життя не склалося з причин втрати почуття любові і розуміння один одного, через що сторони шлюбні відносини припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 09 вересня 2009 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання дитини [PERSON] з матір'ю (відповідачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на його рахунок.

Outcome: approved