Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), у якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що червні 2012 року померла мати позивача - [PERSON] . Мати позивача впродовж 1986-2012 р. перебувала у шлюбі з [PERSON] . [PERSON] за свого життя не залишила заповіту, а отже спадкоємцями першої черги на момент її смерті були донька [PERSON] та чоловік [PERSON] Подружжя під час шлюбу набуло квартиру [ADDRESS] . Дана квартира не була включена до спадкової маси, так як чоловік померлої умисно не надавав нотаріусу інформації про цю квартиру, а позивачу стало відомо про цей факт лише після відчуження її [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2016 року визнано за позивачем право власності на 1/4 квартири [ADDRESS] . У подальшому, позивачці стало також відомо, що її матір`ю та вітчимом було набуто право власності на ще одну квартиру, а саме, квартиру [ADDRESS] . Зважаючи на це та положення чинного законодавства України спадкова маса складалась з 1/2 частини зазначеної квартири, та з урахуванням наявності двох спадкоємців частка позивача становить 1/4 частини квартири. Про існування даної квартири позивач дізналася лише під час спроб вселитися у квартиру, право власності на яку за нею визнано рішенням суду, а про існування договору дарування квартири - 14.08.2017 року з реєстру речових прав на нерухоме майно. Відзиву на позовну заяву відповідачі не надали. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, їх представник надав до суду клопотання про відкладення розгляд справи. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що відповідачів було належним чином повідомлено про розгляд справи, при цьому, це не перші їх неявка до суду та прохання відкласти розгляд справи, а також беручи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду з листопада 2017 року, суддя дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за відсутності відповідачів. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 17.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 29.01.2018 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.03.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання у даній справі, витребувано з Київського міського бюро технічної інвентаризації інформаційну довідку про зареєстроване право власності на спірну квартиру [ADDRESS] та в Департаменті з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації інформаційну довідку про зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . 03.04.2018 року та 17.04.2018 року надійшли витребувані судом документи. Ухвалою суду від 21.08.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено у справі судовий розгляд. Ухвалою суду від 13.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі. Ухвалою суду від 06.02.2019 року клопотання представника відповідачів про залучення третьої особи залишено без розгляду. Суд, заслухавши представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 29.06.2012 року (а.с. 8). Позивач [PERSON] є донькою померлою [PERSON] . [PERSON] з 27 серпня 1086 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 9). За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За час шлюбу подружжям набуте майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», де зазначено, що первинна реєстрація права власності на дану квартиру була проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2000 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, наказ №84-С/КІ (а.с. 56). Спадкуванням згідно до ст. 1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В свою чергу положеннями ч. 3 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування виникає в день відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначає сторона позивача, за свого життя [PERSON] не зробила розпорядження стосовно майна на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, за приписами ст. 1258 ЦК України. При цьому, до спадкоємців першої черги, відповідно до ст. 1261 ЦК України, належать діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За встановлених обставин за померлою [PERSON] відкрилась спадщина, а саме 1/2 частина квартири. За приписами ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя на половину майна. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, [PERSON] при зверненні до нотаріуса з заявою про прийняття спадини не повідомив останнього про наявність спільного майна подружжя, а натомість 19.12.2014 р. уклав договір дарування всієї квартири на користь [PERSON] . При цьому, про наявність цієї квартири позивачу стало відомо лише під час спроб вселитися у квартиру [ADDRESS] , право власності на яку за нею визнано рішенням суду, а про існування договору дарування квартири - 14.08.2017 року з реєстру речових прав на нерухоме майно. Як свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.08.2017 року, 19.12.2014 р. [PERSON] уклав договір дарування спірної квартири на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І.П. (а.с. 13). За положеннями ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). За приписам ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. В свою чергу відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування квартири, на частину якої, а саме 1/4 частину, в порядку спадкування за законом має право позивач та визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 8000,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: approved