Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача кошти в сумі 150 000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 01.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 150 000,00 грн, та зобов`язався повернути отримані кошти у строк до 15.10.2018 р. Однак, [PERSON] у визначений строк позику не повернув. З метою досудового врегулювання спору [PERSON] було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів у сумі 150 000 грн, однак зазначена сума позики не була повернута. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, позивач вимушений з метою захисту власних прав звернутися до суду із цим позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути суму боргу в примусовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. Згідно ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача [PERSON] 31.01.2019 р. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечила проти позову, просила у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що вказаний позивачем [PERSON] договір позики від 01.10.2014 р. із відповідачем не укладався і не підписувався, грошові кошти в позику отримані не були. У ході судового розгляду за клопотанням сторони відповідача судом була призначена судова почеркознавча експертиза щодо належності рукописного тексту « [PERSON] » та підпису від його імені на договорі позики від 01.10.2014 року саме [PERSON] , яку було проведено Київським науково-дослідним інститутом судових кеспертиз про що надано відповідний висновок від 07.05.2020 року. Позивач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. У позовній заяві просив здійснювати розгляд даної справи без його участі Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Повідомив, що відповідач кошти у позивача не брав і підпис на договорі не ставив, посилаючись додатково на результати почеркознавчої експертизи. При прийнятті рішення просив судові витрати у сумі 32 850 грн, що включають 25 000 грн на оплату правової допомоги та 7850 грн на оплату експертизи, покласти на позивача. Акт наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги від 28.01.2019 р. і квитанцію про оплату експертизи попередньо долучено до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх співставленні та сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом Відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики позивачем надано договір позики коштів від 01.10.2014 року, згідно п. 1 якого [PERSON] отримав у позику від [PERSON] готівкою наручно 150 000,00 грн, та зобов`язався отримані кошти повернути в строк до 15.10.2015 року. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Відповідачем заперечуються наявність боргових зобов`язань за вказаним договором, так як грошових коштів у позивача в сумі 150 000,00 грн той не отримував, і підпис на договорі йому не належить. Згідно висновку експертів за наслідками проведеної згідно ухвали суду від 15.11.2019 р. у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз (КНДІСЕ) комісійної судово- почеркознавчої експертизи від 07.05.2020 р. № 34755/34756/19-32 (експерти [PERSON] , [PERSON] ), підпис від імені [PERSON] , а також рукописний напис « [PERSON] », що містяться у нижньому рядку праворуч від друкованого запису «ПІДПИСИ:» на лицевій стороні аркуша договору позики коштів від 01.10.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою (пункти 2-3 резолютивної частини висновку). Враховуючи викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, судом встановлено, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами укладення 01.10.2014 року між сторонами договору позики, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості за договором позики є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід покласти на позивача по фактично понесеним витратам. Так, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені судові витрати у розмірі 32 850 (тридцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят) грн., які складаються з: 25 000 грн - оплати правової допомоги та 7850 грн - оплати експертизи, які підтверджується Актом наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги від 28.01.2019 р. і квитанцію про оплату експертизи, що надані суду. На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved