Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

у жовтні 2019 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] ( [INFO] , ІНН [NUMBER] , номер та серія паспорту: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , ІНН [NUMBER] , номер та серія паспорту: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; Місце проживання: [ADDRESS] ), аліменти на утримання дитини [PERSON] 2003 року народження, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (або у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі даної позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл на багаторазові тимчасові поїздки за межі України неповнолітнього сина [PERSON] 2003 року народження без супроводу його батька [PERSON] ( [INFO] , ІНН [NUMBER] , номер та серія паспорту: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) до досягнення ним повноліття, у супроводі матері [PERSON] ( [INFO] , ІНН [NUMBER] , номер та серія паспорту: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; Місце проживання: [ADDRESS] ). Позовні вимоги обгрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у якому в них народився син [PERSON] , [INFO] , після чого 02.04.2018 вказаний шлюб було розірвано, а син залишився проживати разом з позивачем, відповідач у свою чергу з 01.06.2014 перестав надавати матеріальну допомогу щодо утримання дитини він не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не допомагає ані морально ані матеріально, а також не дає дозволів на виїзд за кордон, що є важливим аспектом дитини. Ухвалою Святошинського районного суд ум. Києва 05.11.2019 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 51). У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Позивач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 01.06.2020 подала до суду заяву в якій просила відкласти розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами 14.09.2002 зареєстровано шлюб у Макіївському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції (а.с. 31), який на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.03.2018 розірвано (а.с. 50). У вказаному шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 32). Згідно довідки №1126 від 02.10.2019 виданої ТОВ «Комп`ерна академія Шан Київ» [PERSON] , [INFO] навчається на курсі програми «МКА» в групі ВШ О 17-5, термін навчання складає 3 роки з 22.10.2017 по 22.10.2020 (а.с. 36). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 держава визнає право кожної дитини на рівень житла, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей, інші обставини, що мають істотне значення для справи. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину, а також обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу України та погодження сторін, щодо розміру аліментів, суд вважає необхідним призначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини з відповідача у розмірі по ј частині від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною повноліття За змістом ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька не підлягають задоволенню, оскільки на момент ухвалення рішення дитина досягнула 17 років. Пунктом 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial