Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] надав [PERSON] розписку від 29.06.2018 в якості грошової компенсації за майно в сумі 38000 грн зі строком остаточної оплати - лютий 2019 року, проте свої зобов`язання відповідач виконав частково, в сумі 6000грн, тому станом на 01.10.2020 сума боргу за розпискою становить 32000 грн. Посилаючись на те, що наявність у неї оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту грошового зобов`язання [PERSON] у строк до лютого 2019 року повернути борг, так і невиконання відповідачем боргового зобов`язання, з посиланням на ст.ст. 1046, 625 ЦК України, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 32000 грн, 3 % річних - 1525,48 грн, інфляційні витрати в розмірі 2208 грн та стягнути судові витрати. Відповідач надіслав відзив, в якому повністю заперечує проти позовних вимог, оскільки не укладав жодних договорів з позивачкою, розписку не складав та не підписував. В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала з підстав викладених у ньому. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечував наявність будь-яких зобов`язань перед позивачкою. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. На підтвердження позовних вимог позивачка надала розписку зі змісту якої вбачається, що [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] грошову компенсацію за майно: телятник, причеп, корівник, автомобіль, в строк - лютий 2019 року. У суді [PERSON] заперечував проти того, що він брав у борг у [PERSON] грошові кошти та наявність взагалі будь-яких зобов`язань перед позивачкою. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] надав письмове зобов`язання (розписку) сплатити в якості грошової компенсації за майно, яке належало позивачці в результаті розпаювання КСП «Південне», 38000 грн, а тому позивачка має право вимагати повернення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, є безпідставними. Зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики. Натомість зі змісту розписки вбачається укладення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму За імперативним положенням ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи, що сторонами не дотримано вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, даний договір є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed