Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Державна госпрозрахункова організація «Житло-Інвест», [PERSON] , у якому просила: 1) визнати Інвестиційний договір № 43-2570 від 06 червня 2003 року, укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» (Організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» [Інвестор], предметом якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва Об`єкта нерухомості коштів шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок Організації з метою отримання його після завершення будівництва будинку за адресою; [ADDRESS] , недійсним; 2) скасувати наказ № 733-С/ЮНП від 15 травня 2009 року Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про видачу свідоцтв про право власності на нежиле приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; 3) скасувати Свідоцтво про право власності від 22 травня 2009 року, яке було видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на нежиле приміщення [NUMBER], площею 288,70, за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] має 7 поверхів. При чому останній (восьмий) поверх зазначеного будинку є технічним горищем. Технічне горище стало нежитловим приміщенням [NUMBER] , яке належить на праві приватної власності ТОВ «Будівельно комерційна фірма «Граніт» (Свідоцтво про право власності від 22 травня 2009 року №733 С/ЮНП). Серед правових підстав оформлення права власності на технічне горище (нежитлове приміщення [NUMBER] - художня майстерня) є Наказ Головного управління житлового забезпечення від 15 травня 2009 року № 733-С/ЮНП та інвестиційний договір №43-2570 від 06 червня 2003 року (далі - Інвестиційний договір № 43-2570). Інвестиційний договір №43-2570 було укладено 06.06.2003 року, коли будинок вже був введений в експлуатацію, що суперечить природі та меті укладення інвестиційних договорів. Окрім цьго, вищезазначена дата 06.06.2003 рік - це дата після введення будинку в експлуатацію. Також указане горище є спільною сумісною власністю власників квартир будинку [NUMBER] . На підставі наведеного, звернулася з відповідним позовом. 08.10.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати за правилами позовного провадження в загальному порядку. 14.12.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову по справі № 761/37679/18 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування наказу та свідоцтва про право власності відмовлено. 13.02.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «ГРАНІТ», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним інвестиційного договору , скасування наказу та свідоцтва про право власності, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державну госпрозрахункову організацію «Житло-Інвест». 13.02.2019 року від ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «ГРАНІТ» надійшов відзив. 19.08.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майдебури Оксани Василівни доказів, а саме договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія та номер 204, виданий 15.01.2019р. на об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення [NUMBER] - художня майстерня. 22.11.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державна госпрозрахункова організація «Житло-Інвест» про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування наказу та свідоцтва про право власності у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . 03.02.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва закрите підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Державна госпрозрахункова організація «Житло-Інвест», [PERSON] , про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування наказу та свідоцтва про право власності. Призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2020 року на 15.00 год. у приміщенні Шевченківського районного суду зал/каб.№ 402 (м. Київ, вул.Дегтярівська, 31а). 28.02.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову по справі № 761/37679/18 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи - Державна госпрозрахункова організація «Житло-інвест», [PERSON] про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування наказу та свідоцтва про право власності відмовлено. 02.10.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ТОВ «Авіакомпанія Браво» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Призначиено справу до судового розгляду по суті на 12.12.2019 року на 15.00 год. у приміщенні Шевченківського районного суду зал/каб.№ 402 (м. Київ, вул.Дегтярівська, 31а). 30.10.2020 року від позивача2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 30 вересня 2002 року Серії [NUMBER] . Зазначене Свідоцтво було видане Позивачу на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 23 вересня 2002 року №1363-С/КІ. Передумовою та однією із підстав видачі такого Наказу та подальшого отримання [PERSON] свідоцтва про право на квартиру був укладений між Позивачем та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» інвестиційний договір №390-ф від 03 травня 2001 року. Нежитлове приміщення [NUMBER] належить на праві приватної власності ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» (Свідоцтво про право власності від 22 травня 2009 року №733 С/ЮНП). Серед правових підстав оформлення права власності на нежитлове приміщення [NUMBER] - художня майстерня є Наказ Головного управління житлового забезпечення від 15 травня 2009 року № 733-С/ЮНП та інвестиційний договір №43-2570 від 06 червня 2003 року. В п. 7 акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта № 332 (будинок [ADDRESS] від 29.12.2001 року вказано, що Житловий будинок здається без паркинга і вбудованих приміщень, які плануються до здачі у II кварталі 2002 року. Інвестиційна справа щодо будинку [ADDRESS] була підготовлена станом на 16.01.2002 року, окрім того у ній не міститься даних, що нежитлове приміщення [NUMBER] є горищем. За змістом положень п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 року № 417-VIII (далі за текстом - Закон № 417-VIII), допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 5 Закону № 417-VIII, допоміжні приміщення є спільним майном багатоквартирного будинку і належить його власникам (власникам квартир та нежитлових приміщень у будинку) на праві спільної сумісної власності. Зазначені положення закону № 417-VIII кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, згідно змісту якої усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. При вирішенні даного спору по суті, суд застосовує статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (стаття 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору). Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі в позові, як на підставу для його задоволення, є суперечливими та не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed