Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про зобов'язання звільнити за скороченням чисельності або штату працівників та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працює на посаді начальника Київського відділення № 11 ПАТ «Дельта Банк». 26 лютого 2016 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» Кадировим В.В. видано наказ «Про закриття відділення АТ «Дельта Банк»» № 117-Л, відповідно до якого встановлено строк закриття Київського відділення № 11 24 березня 2016 року. Разом з тим, у визначений строк 24 березня 2016 року позивача не було звільнено із займаної посади. Оскільки позивача не попереджено, як того вимагає трудове законодавство, про закриття відділення за 2 місяці, строк закриття відділення визначено 24 березня 2016 року, то позивач надала відповідачу заяву від 24 березня 2016 року про видачу їй трудової книжки, проведення остаточного розрахунку та про не згоду на переведення в інші структурні відділення. Оскільки відповідач не вирішив питання про звільнення позивача, то позивач просила суд звільнити її за скороченням у зв'язку із закриттям 24 березня 2016 року Київського відділення № 11 відповідно до наказу «Про закриття відділення» № 117-Л від 26 лютого 2016 року; сплатити їй компенсацію за невикористані дні відпустки; компенсацію у зв'язку зі скороченням у розмірі 6 посадових окладів як вихідної допомоги; повної оплати праці за простій в банку з 25 березня 2016 року як примусової праці з погіршенням умов праці; а також матеріальні та моральні збитки у розмірі 100 000 грн. у зв'язку з втратою нової роботи. Під час судового розгляду справи судом залучено як третю особу Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (а.с. 129-130). У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 43-45). Зазначила, що підстав для звільнення позивача за скорочення штату немає не має, оскільки це є правом, а не обов'язком відповідача. Тому, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток, вихідної допомоги задоволенню не підлягають. Щодо задоволення позовних вимог про оплату примусової праці за час простою заперечила, оскільки відповідачем при оплаті простою дотримано норм трудового законодавства, у зв'язку з чим позивачу у вказаний період виплачувалась заробітна плата у розмірі 2/3 посадового окладу. Позовні вимоги про стягнення матеріальних та моральних збитків позивачем не доведені. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 1 вересня 2011 року відповідно до заяви позивача [PERSON] прийнято на посаду начальника Київського відділення № 11 з повною матеріальною відповідальністю та посадовим окладом згідно штатного розпису роботу, що стверджується наказом № 555-к «Про кадрові зміни в АТ «Дельта Банк» (а.с. 46-48). При прийнятті на посаду [PERSON] своїм підписом підтвердила факт ознайомлення з умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором та посадовою інструкцією, а також надала згоду на те, що розмір її посадового окладу визначатиметься штатним розписом АТ «Дельта Банк» (а.с. 47-48). У період з 1 січня 2015 року по 16 березня 2015 року включно посадовий оклад [PERSON] складав 1 218 грн. (а.с. 49-58). 3 березня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі ФГВФО) № 51 та Постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) № 150 АТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та введено в банк тимчасову адміністрацію. Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В. (59-61). Відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції котра діяла на час введення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку. 3 березня 2015 року Уповноваженою особо. ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» Кадировим В.В. видано наказ № 20 «Про зупинення нарахування та сплати додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк» (а.с. 62). З 17 березня 2015 року по сьогоднішній день розмір посадового окладу [PERSON] складає 10 984 грн. (а.с. 63-86). 1 жовтня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО № 181 та постановою Правління НБУ № 664 стосовно АТ «Дельта Банк» відкрито ліквідаційну процедуру. Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В. (87-88). 26 лютого 2016 року з метою здійснення ліквідаційної процедури, АТ «Дельта Банк» видано наказ № 117-Л «Про закриття відділення АТ «Дельта Банк», зокрема, і Київського відділення № 11 з визначенням строку до 24 березня 2016 року (89-103). Відповідно до Плану заходів щодо закриття відділення, на керівників структурних підрозділів кадрового забезпечення банку - [PERSON] та [PERSON] покладено обов'язок здійснити переведення співробітників цього відділення в інші структурні підрозділи банку або їх звільнення. На підставі заяви від 11 березня 2016 року начальника управління ефективності регіональної мережі департаменту продажу та розвитку регіональної мережі [PERSON], позивачу була запропоновано у зв'язку із закриттям Київського відділення № 11 переведення на посаду головного економіста відділу методології та підтримки ризик-менеджменту з встановленням посадового окладу в розмірі 9 153 грн. (а.с. 104). Проте, від вказаної посади позивач відмовилась, що стверджується її заявою від 24 березня 2016 року (а.с. 105). Крім того, у вказаній заяві позивач просила видати їй 24 березня 2016 року трудову книжку та провести повний розрахунок на виконання наказу № 117-Л від 26 лютого 2016 року (а.с. 105). Листом за вих. № 2995 від 4 квітня 2016 року відповідачем повідомлено [PERSON], що наказ від 26 лютого 2016 року № 117-Л, на котрий вона посилалася в своїй заяві від 24 березня 2016 року, стосується закриття Київського відділення № 11 та не є одночасно наказом про звільнення працівників (а.с. 106). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, закон допускає за сторонами трудового договору право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю. Власник, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. Його право на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі зі своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти. Тому, за наявності підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він може розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. Отже, розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише за наявності такої підстави, з якими закон пов'язує виникнення у відповідача права на розірвання трудового договору та лише за наявності ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Сам же наказ № 117-Л від 26 лютого 2016 року не є наказом про звільнення працівників, оскільки цим наказом встановлюються певні строки щодо закриття відділень банків, зокрема, встановлено строк до 24 березня 2016 року вирішити питання про закриття Київського відділення № 11, начальником якого працювала позивач. Крім того, видання відповідачем відповідного наказу про закриття відділень банку за будь-яких обставин не може порушувати трудові права позивача щодо повідомлення про вивільнення за два місяці. У зв'язку з цим, 4 квітня 2016 року Уповноваженою особою ФГВФО осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Дельта Банк» Кадировим В.В. видано наказ № 282-к/ТР «Про зміну істотних умов праці», відповідно до якого з 7 червня 2016 року у [PERSON] буде змінено істотні умови праці, а саме: розмір її посадового окладу складатиме 1 450 грн., зі встановленням неповного робочого часу - неповного робочого дня з двома годинами роботи щоденно з 09:00 год. - 11:00 год. (а.с. 111). З вказаним наказом позивач була ознайомлена, що позивач визнала у судовому засіданні. При цьому, позивачу були роз'яснені положення ст. 32 КЗпП України та попереджено, що у випадку її відмови від роботи в нових умовах праці - трудові відносини будуть припинені на виконання п. 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою згідно ст. 44 КЗпП України. Підтвердженням ознайомлення позивача - є підпис на вказаному попередженні (а.с. 112). Проте, [PERSON] відмовилась ставити підпис у підтвердження ознайомлення з наказами № 282-к/ТР від 4 квітня 2016 року «Про зміну істотних умов праці», що стверджується відповідним актом (а.с. 112). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звільнення позивача за скороченням штату 24 березня 2016 року, оскільки судом встановлено, що лише 4 квітня 2016 року позивач була попередження про зміну істотних умов праці, які запроваджуються з 7 червня 2016 року; така зміна істотних умов праці не передбачає скорочення чисельності чи штату працівників (змінюється посадовий оклад позивача та встановлюється неповний робочий день), що виключає проведення звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, суд бере до уваги, що позивач не подавала заяви про розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а ПAT «Дельта Банк» не видавало накази про скорочення чисельності чи штату працівників, звільнення працівників. Подання позивачем 24 березня 2016 року заяви про видачу їй трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, не спростовує наведених висновків суду, оскільки не мало місце звільнення позивача. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача із займаної посади, позивач не зверталась до відповідача із заявою про виплату їй грошової компенсації за невикористані дні відпусток, що підтвердила [PERSON] у судовому засідання, то підстав для задоволення позовних вимог про виплату компенсації за невикористані дні відпустки немає. Також суд дійшов висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України у розмірі 6 посадових окладів у зв'язку зі звільненням позивача за скороченням, оскільки звільнення позивача не відбулось взагалі. Позовні вимоги про оплату праці позивача за простій в банку з 25 березня 2016 року в повному обсязі її посадового окладу, оскільки мала місце примусова праця з погіршенням умов праці, задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Судом встановлено, що 22 березня 2016 року ПAT «Дельта Банк» видано наказ № 233-к/ТР «Про простої», відповідно до якого було встановлено для [PERSON] початок простою з 25 по 31 березня 2016 року та на виконання ст. 113 КЗпП України заробітна плата на час простою їй визначена у розмірі 2/3 встановленого посадового окладу, графік роботи на час простою - щоденно з 09:00-11:00 год. (а.с. 108). Крім того, 4 квітня 2016 року ПAT «Дельта Банк» видано наказ № 283-к/ТР «Про простої», відповідно до якого встановлено для [PERSON] початок простою від 4 квітня 2016 року по 6 червня 2016 року (а.с. 110). Позивач відмовилась від ознайомлення з вказаними наказами, про що складено відповідні акти та усно ознайомлено [PERSON] з ними (а.с. 109, 112). Вказане підтвердила і позивач у судовому засіданні. 24 березня 2016 року та 1 квітня 2016 року ПAT «Дельта Банк» видано акти про простій в Київському відділенні № 11. Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тому, доводи позивача про оплату примусової праці у разі простою банку в повному розмірі, оскільки банк не повідомив її про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніш як за два місяці до їх запровадження відповідно до ст. 29 Закону України «Про оплату праці», є безпідставними, так як оплата праці у разі простою не змінює діючі умови оплати праці позивача відповідно до її посадового окладу (розмір посадового окладу незмінний). Положення вказаної статті не поширюються на оплату праці у разі простою і статтею 12 вказаного Закону та ст. 113 КЗпП України встановлюються додаткові гарантії для оплати праці такого простою у розмірі не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), що і було дотримано відповідачем. Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги про стягнення з відповідача на її користь матеріальних та моральних збитків у розмірі 100 000 грн. у зв'язку з втратою нової роботи, оскільки позивачем не доведені вказані обставини та не надано жодного доказу у їх підтвердження. Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивачем не доведені позовні вимоги з приводу необхідності її звільнення від займаної посади за скороченням штату, оплати часу примусової праці внаслідок простою, завдання їй матеріальних та моральних збитків, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем їй не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed