Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON], яка діє в інтересах свого сина [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про вселення, стверджуючи, що вони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], яка настала [INFO] року у вищевказаній квартирі залишилася проживати його подруга [PERSON] Позивачі вказують, що [PERSON] не пускає проживати їх в квартиру, не надає ключів від квартири, мотивуючи тим, що вони (позивачі) нібито-то не мають право мешкати в квартирі та не заслуговують даного права. У зв'язку з цим позивачі звернулися до суду з даним позовом та просять суд вселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] в квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON], [PERSON], [PERSON] у виконанні ними прав та обов'язків співвласників квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON], яка діє в інтересах свого сина [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] та їх представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову в повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що вона не перешкоджає їм користуватися квартирою та пропонувала їм вирішити спір мирним шляхом продажу спірного майна та розподілу грошових коштів відповідно до часток кожного. Також відповідачка та її представник зазначили, що вказаний позов не обґрунтований, оскільки позивачі, звертаючись з вимогами про вселення, не порушують питання про встановлення порядку користування спірним майном (які саме приміщення в спірному будинку припадають на частку кожного і можуть бути надані у користування) і виконання такого рішення не відновить прав позивачів. Заслухавши присутніх сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно копії листа бюро технічної інвентаризації №1045 від 16.12.2013 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в наступних частках: [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/12, [PERSON] - 1/12, [PERSON] - 1/6 та 1/4, [PERSON] - 1/4 (а.с.27-28). Квартира складається з 2-х кімнат, загальна площа - 43,6 кв.м., житлова площа - 28,4 кв.м. (а.с.24). [PERSON] належить також квартира на території Іллічівської міської ради за адресою: [ADDRESS] (а.с.83-85) та [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а.с.97). Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.19), [PERSON] помер [INFO] року. Встановлено судом та не заперечується сторонами, що позивачі: [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06 лютого 2004 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22 лютого 2005 року. Вказане також підтверджується копіями паспортів (а.с.12-13, 21-22). Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 07 серпня 2009 року (а.с.15-16). Також в судовому засіданні встановлено, що позивачі не проживають за адресою: [ADDRESS]. Вказане підтверджується копією акту від 18.02.2013 року, складеного мешканцями будинку по [ADDRESS] (а.с.47). Відповідачка [PERSON], після укладення 11 липня 2009 року шлюбу з [PERSON], зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з 17 липня 2009 року (а.с.46). Отже, сторони по справі не проживали у спірній квартирі разом та порядок користування вказаним приміщенням між ними не склався. Згідно з п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, способами судового захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Тож, щоб право особи у цей спосіб підлягало захисту судом, особа має довести наявність у неї такого права, а також, має бути підтверджено наявність дії, яка порушує це право. Крім того, певні обставини повинні відповідно до процесуального законодавства доказуватись належними доказами. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.59 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачі звернулися з вимогами про вселення, оскільки незадоволені відсутністю можливості користуватися спірною квартирою, що перебувають у користуванні [PERSON] Таким чином, фактично предметом спору є право користування спірною квартирою, а не перешкоджання у вселенні до неї. Суд звертає свою увагу на те, що позивачі не надали до суду жодного належного доказу, який би підтвердив факт створення відповідачкою будь - яких перешкод позивачам у вселенні в належні їм на праві власності частки спірної квартири, та позбавленні в користуванні в добровільному порядку. Матеріали справи не містить жодного звернення позивачів до правоохоронних органів стосовно незаконного позбавлення їх права власності, недопущення їх в спірне приміщення, зміну замків та інші посилання на інші незаконні дії відповідача. Також відсутні факти реагування відповідних органів при наявності таких звернень. Отже, виходячи з матеріалів справи вбачається, що відповідачі проживали окремо та доказів неможливості проживання у спірній квартирі з поважних причин та намагання їх вселитися у спірну квартиру не надали. Посилання позивачів на телеграму на ім'я [PERSON] щодо надання ключів від квартири для їх вселення із вказанням останній не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою (а.с.29-30), як доказ факту створення перешкод [PERSON], суд не приймає до уваги, оскільки вказана телеграма не була доставлена відповідачці та не є належним доказом створення відповідачкою перешкод іншим співвласникам у вселенні у спірну квартиру та користуванні нею. Відповідно до ст.155 Житлового Кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, обмежившись задоволенням вимог про вселення і виконання такого рішення не відновить прав позивачів, оскільки певне приміщення для вселення позивачів не визначене. Крім того, задоволення вимог у такий спосіб порушує права відповідача, оскільки позивачі мають право на користування лише певною частиною майна, а обраний спосіб захисту прав не відповідає виниклим правовідносинам. Сторони є учасниками спільної часткової власності, кожен із яких відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як вбачається з матеріалів справи, частки у праві власності, належні кожному співвласнику, в натурі не виділені, за позивачами визнано право власності лише на частки квартири, порядок користування якою не визначений, так само як і не визначенні конкретні приміщення, що припадають на їх частку в спільному майні, відтак без з'ясування цих обставин рішення суду не буде відповідати принципу того, що кожне рішення має бути виконаним. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на викладені обставини. Відмова у задоволенні вимог про вселення не позбавляє позивачів права на звернення до суду із вимогами про захист права власності шляхом надання у користування приміщень, що складають реальну частку, належного їм майна. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed