Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із позовом про повернення депозитного вкладу. Вказував, що 11.12.2013 року між ним та відповідачем укладено договір-заяву № 37916/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) строком до 16.12.2014 року, відповідно до умов якого він вніс на вкладний рахунок банку грошові кошти в розмірі 6 247 доларів США. Крім того, між ним та банком 02.10.2014 року укладено договір-заяву № 300937/60491/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) строком до 02.05.2015 року, відповідно до умов якого він вніс на вкладний рахунок банку грошові кошти в розмірі 690 доларів США. Звернувшись до відповідача за отриманням коштів йому було відмовлено. В заяві про уточнення позовних вимог від 26.05.2015 року посилаючись на порушення відповідачем умов договору в частині повернення банківського вкладу, позивач просив стягнути з останнього суму вкладу в розмірі 3 101,99 доларів США, збитки в розмірі 127,09 доларів США, 500 грн. моральної шкоди та 500 грн. витрат за послуги адвоката. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день та час розгляду справи повідомлений двічі, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомив, заперечень щодо позову та заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло, тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено. 11 грудня 2013 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Нові гроші» шляхом підписання договору-заяви № 37916/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті на 370 днів за умовами якого банк приймає грошові кошти від [PERSON] на вкладний рахунок у сумі 6 097 доларів США на строк з 11.12.2013 року по 16.12.2014 року у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит». Разом з цим, 11.12.2013 року між позивачем та банком укладена додаткова угода до договору про банківський вклад (депозит) № 37916/370-13 про поповнення вказаного вкладу на 150 доларів США. Відповідно до п. 2 вказаного договору-заяви, за час користування коштами вкладу протягом встановленого строку банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,5 річних. Згідно п. 6 цього договору, після закінчення строку, на який договір укладено, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.1 Основних умов. Пунктом п. 5.1 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», які розміщені на сайті банку, передбачено, що дія договору припиняється після повернення коштів вкладнику за його вимогою. Крім того, 02 жовтня 2014 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Пенсійний» шляхом підписання договору-заяви № 300937/60491/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті на 7 місяців за умовами якого банк приймає грошові кошти від [PERSON] на вкладний рахунок у сумі 690 доларів США на строк з 02.10.2014 року по 02.05.2015 року у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до п. 2 вказаного договору-заяви, за час користування коштами вкладу протягом встановленого строку банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,6 річних. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір, відповідно вимог до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами. У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до змісту ст.ст. 526, 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-140 цс 13 від 25 грудня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не в повному обсягу виконані умови вказаних вище договорів в частині повернення строкового депозиту, оскільки з наданих позивачем виписок по особових рахунках від 25.05.2015 року по двох договорах сума заборгованості складає 701,99 доларів США та 2 400 доларів США, що разом становить 3 101,99 доларів США, тому вказана вимога про повернення невиплаченої суми депозитного вкладу підлягає задоволенню. Разом з цим, статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п. 2 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з наведених положень закону, моральна шкода при порушенні зобов'язання підлягає відшкодуванню тільки у випадках, коли таке передбачено договором або законом. Оскільки положення договору укладеного між сторонами та відповідно норми закону, які регулюють подібні правовідносини, не містять відповідних умов, підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, - слідством такої протиправної поведінки. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Статтею 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної годи) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором. Таким чином, позивач не навів та не надав до позовної заяви жодного доказу на підтвердження факту очікування отримання позивачем прибутку чи грошових сум саме в цей період та не здійснив обґрунтований розрахунок, тому вимога про стягнення збитків не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Позивачем надана копія квитанції від адвоката Невгод О.В. про оплату послуг на складання документації та консультації в розмірі 500 грн. з якої не можна встановити по якій справі надавались вказані послуги, оскільки відсутній договір між позивачем та адвокатом про надання правової допомоги, тому суд відмовляє за недоведеністю у стягненні витрат на правову допомогу. В силу вимог Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову, отже відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 1% від ціни позову, яка на час розгляду справи становить 65 638,11 грн., тобто 656,38 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial