Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал гарант інвест» (далі - відповідач 2) про визнання частково недійсним договору факторингу. Позовні вимоги, які були уточнені під час розгляду справи, обґрунтовані тим, що 17 вересня 2007 року між позивачем та ПАТ «Брокбізнесбанк» був укладений кредитний договір № 07Ф-178, відповідно до якого позивачеві була відкрита кредитна лінія з лімітом кредитної заборгованості в сумі 1250000,00 доларів США. В забезпечення належного виконання позивачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором 18.09.2007 року між позивачем та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено іпотечний договір другої черги б/н. 31 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» був укладений Договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «Брокбізнесбанк» зобов`язався передати (відступити) відповідачу 1 права вимоги до позичальників, іпотекодавців за кредитними договорами та договорами іпотеки. Одним із позичальників та іпотекодавців по кредитному та іпотечному договору, за якими здійснено відступлення права вимоги є позивач. 07 лютого 2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено Договір факторингу, згідно умов якого, відповідач 2 зобов`язується передати (сплатити) відповідачеві 1 суму фінансування, а відповідач 1 зобов`язується передати (відступити) відповідачеві 2 права вимоги до позичальника за кредитним договором. На момент підписання спірного договору у відповідача 2 не було ані генеральної ліцензії на ведення валютних операцій, ані індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, а тому не міг набути прав вимоги за зобов`язаннями позивача за валютним кредитам. Крім того, Договір факторингу від 31.01.2014 року не містить умови щодо можливості подальшого відступлення відповідачем 1 отриманого ним права вимоги, а відтак взагалі не мав права передавати його третій особі, в тому числі відповідачу 2, а тому укладений з порушенням ст.. 1083 ЦК України. Тому, з урахуванням заяви про уточнення, позивач просив суд визнати недійсним Договір факторингу від 07.02.2014 року, укладений між відповідачами в частині передачі відповідачем 1 права вимоги до позивача, що виникає з Кредитного договору від 17.09.2007 року № 07Ф-178 на користь відповідача 2 та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. До матеріалів справи додано заперечення. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. До матеріалів справи додано заперечення. Суд, заслухавши надані пояснення, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 17 вересня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» був укладений Кредитний договір № 07Ф-178, відповідно до якого позивачеві була відкрита кредитна лінія з лімітом кредитної заборгованості в сумі 1250000,00 доларів США. Крім того, судом встановлено, що 18.09.2007 року між позивачем та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено Іпотечний договір другої черги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М. за реєстровим № 7245. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). 31 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (фактор) було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується передати (відступити) факторові права вимоги до позичальника за Кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Згідно п. 2.2 договору, з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитних договорів, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за Кредитними договорами, та набуває всіх прав за ними. Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу від 31 січня 2014 року, ПАТ «Банк національний кредит» отримав право вимоги також і до позичальника [PERSON] за Кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року та Іпотечним договором другої черги, з внесеними змінами та доповненнями, від 18 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Краковецькою А.М. та зареєстрований у реєстрі за № 7245. 07 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал гарант інвест» (фактор) було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується передати (відступити) факторові права вимоги до позичальника за Кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Пунктом 2.2 договору передбачено, що з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитних договорів, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за Кредитними договорами, та набуває всіх прав за ними. Згідно п. 1.1 Договору факторингу від 07 лютого 2014 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал гарант інвест» отримало право вимоги також і до позичальника [PERSON] за Кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року та Іпотечним договором другої черги, з внесеними змінами та доповненнями, від 18 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Краковецькою А.М. та зареєстрований у реєстрі за № 7245. Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до фінансових послуг віднесено факторинг. Згідно з частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Як зазначив представник відповідача 1 у поданих запереченнях, що твердження позивача, що на момент укладення Договору факторингу у відповідача 2 для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті був відсутній відповідний дозвіл НБУ, яким є генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій та існувала заборона на укладення (віднесення) до послуг факторингу операцій з фінансовими активами до боржників - фізичних осіб, є необґрунтованою, оскільки, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між відповідачами було укладено Договір факторингу (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ч. 1 ст. 512 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Згідно з до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що Договір факторингу від 07.02.2014 року було укладено між відповідачами у відповідності до вимог чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed