Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 05 грудня 2017 року [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов`язався повернути у термін до 01 червня 2018 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, у сумі 35000,00 доларів США, [PERSON] досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 05 грудня 2017 року. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов`язання щодо повернення позики, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 982800,00 грн, що еквівалентно 35000,00 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 10339,59 грн. У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики від 05 грудня 2017 року у валюті зобов`язання, тобто у сумі 35000,00 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 10339,59 грн. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з відповідача на його користь борг за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 35000,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 9932,42 грн. За заявою представника відповідача [PERSON] ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року заочне рішення було скасоване, а справу призначено до розгляду в загальному порядку у загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя, просив суд їх задовольнити. Відповідач у судові засіданні, призначені на 15 год 00 хв 02 жовтня 2019 року та 15 год 15 хв 11 грудня 2019 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а. с. 108, 113-114), про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 05 грудня 2017 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 35000,00 доларів США (а. с. 8). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 05 грудня 2017 року позичальник зобов`язався повернути позику у термін до 01 червня 2018 року, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши її. Ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 35000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 02 червня 2018 року до 07 жовтня 2018 року включно. Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики від 05 грудня 2017 року становить 368,22 долари США (35000,00 доларів США х 3% х 128 днів (з 02 червня 2018 року до 07 жовтня 2018 року включно) / 365 днів = 368,22 долари США). Згідно з офіційним курсом НБУ, встановленим на 11 грудня 2019 року, 368,22 долари США еквівалентно 8722,84 грн. Зважаючи на те, що [PERSON] заявлено до стягнення три проценти річних від простроченої суми у гривні, суд присуджує з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних від простроченої суми у розмірі 8722,84 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 8810,00 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial