Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит», по якому просив: -стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» на користь [PERSON] заборгованість у сумі 250641,09 гривень. -виселити Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» з приміщення, загальною площею 20,8 кв.м. та приміщення загальною площею 15 кв.м., які є частиною квартири № 77а, за адресою: 65014, м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири № 77а, що розташована за адресою: 65014, м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а. 20 серпня 2008 року між ним та Обєднанням співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» було укладено договір, згідно якого, він передав у оренду відповідачу приміщення, загальною площею 20,8 кв.м. та приміщення, загальною площею 15 кв.м., які є частиною квартири № 77а, за адресою: 65014, м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а. [PERSON] передачі зазначених приміщень підтверджується актом прийому-передачі від 20.08.2005 року. Договір від 20.08.2005 року було укладено строком на десять років, тобто до 20 серпня 2015 року. Позивач зазначив, що після закінчення строку дії договору від 20.08.2005 року, відповідач продовжує використовувати зазначені приміщення, хоч він і не продовжував строк дії договору. При цьому, з моменту укладення договору та до моменту його припинення відповідач жодного разу не сплатив орендної плати, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 13.01.2016 року на адресу суду надійшов зустрічний позов Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» до [PERSON], який було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою суду від 24.02.2016 року, згідно якого, просило визнати нікчемним договір оренди від 20.08.2005 року, сторонами якого зазначені [PERSON] та Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит». При цьому посилаючись на те, що ОСББ «Одесит» жодним чином не визнає договір оренди від 20.08.2005 року та вважає його нікчемним. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що договір оренди від 20.08.2005 року, ніколи не предявлявся для огляду, ні правлінню ОСББ, на бухгалтеру, жодного разу [PERSON] не виставляв ОСББ рахунків за нібито оренду та не отримував від ОСББ «Одесит» жодних платежів. Крім того, зазначив, що приміщення, на яке посилається [PERSON] у своїй позовній заяві не є тим приміщенням, яке займає ОСББ «Одесит». ОСББ «Одесит» займає для своєї роботи технічне приміщення на 1 поверсі, яке є в технічному паспорті житлового будинку для цього поверху, затвердженого 03.04.2002 року в КП МБТІ та РОН позначено римським числом ХІІІ та має загальну площу 18,9 кв.м. і знаходиться поряд з приміщенням ХІV, яке має загальну площу 47,5 кв.м. Позивач посилається на те, що ОСББ «Одесит» ніколи не укладало жодного договору з [PERSON], предметом якого була оренда належних йому приміщень, оскільки такий договір не міг бути укладений [PERSON] як Орендодавцем та [PERSON] як представником ОСББ «Одесит», оскільки останній не мав права підпису та вважає, що договір оренди є нікчемним, у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первинний позов підтримав та просив суд його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідно до [PERSON] приймання-передачі житлового комплексу або його частини від 03.10.2011 року, було передано з балансу Товариства забудовників «Одесит» на баланс «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Одесит» житловий комплекс за адресою: м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а. [PERSON] є власником квартири № 77а, що розташована за адресою: 65014, м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а, відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 20.09.2002 року № 861/02, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 14.05.2004 року, [PERSON] на праві власності належить 83/100 кв. 77 а в житловому будинку № 9 «А» р-р Лідерсовський. 20 серпня між [PERSON] та Обєднанням співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» було укладено договір, згідно якого, він передав у оренду відповідачу приміщення, загальною площею 20,8 кв.м. та приміщення, загальною площею 15 кв.м., які є частиною квартири № 77а, за адресою: 65014, м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а. [PERSON] передачі зазначених приміщень підтверджується актом прийому-передачі від 20.08.2005 року. Договір від 20.08.2005 року було укладено строком на десять років, тобто до 20 серпня 2015 року. Позивач зазначив, що після закінчення строку дії договору від 20.08.2005 року, відповідач продовжує використовувати зазначені приміщення, хоч і не продовжував строк дії договору. При цьому з моменту укладання договору та до моменту його припинення відповідач жодного разу не сплатив орендної плати, у звязку з чим, вважає, що у відповідача перед ним існує невиконане грошове зобовязання в сумі 11814 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 06 жовтня 2015 року становить 250641, 09 гривень. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в справі, за весь термін дії договору оренди від 20.08.2005 року, позивач кошти від ОСББ не отримував жодного разу. Відповідно до п.2 Договору, за оренду приміщення ОСББ «Одесит» сплачує щомісячно [PERSON] в національній валюті України, з розрахунку еквівалент 10 (десяти) доларів США по курсу НБУ, квадратний метр, на момент оплати. Отже, про порушення своїх прав, [PERSON] дізнався ще в 2005 році, з моменту прострочення сплати чергового платежу за оренду приміщення. Відповідно до ст. 257 ЦК від 26.07.2005 року визначено, що загальна позовні давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У звязку з чим суд вважає, що посилання ОСББ «Одесит» у своїх письмових запереченнях до позову про пропущення строку позовної давності в частині стягнення заборгованості та в частині вимог стосовно виселення є вірними. Отже, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у звязку з пропущенням строків звернення до суду. Щодо вимог за зустрічним позовом Обєднання співвласників багатоквартирного жилого будинку «Одесит» до [PERSON] про визнання договору оренди від 20.08.2005 року нікчемним, суд зазначає наступне. Приміщення було передано орендарю згідно з актом прийому-передачі від 20.08.2005 року, відповідно до якого, власник квартири 77а за адресою: м. Одеса, Лідерсовський бульвар, 9а [PERSON] здав, у керуючий справами ОСББ «Одесит» [PERSON] прийняв у тимчасове користування приміщення 20,8 кв.м., де знаходиться управління та бухгалтерія ОСББ «Одесит» та приміщення 15 кв.м., у якому знаходиться туалет. Дані приміщення є частиною квартири № 77 а, який належить [PERSON], на правах приватної власності. Вказаний акт є невідємною частиною Договору від 20.08.2005 року між ОСББ «Одесит» і [PERSON] Відповідно до частини першої статті 209 Цивільного кодексу України (чинного на час виникнення правовідносин) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У силу вимог частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, відповідно до частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як встановлено судом, [PERSON] виконав умови договору та передав у тимчасове користування приміщення 20,8 кв.м., для організації у ньому управління та бухгалтерії ОСББ «Одесит» та приміщення в якому знаходиться туалет [PERSON] приміщення є частиною квартири № 77 а, яка належить [PERSON] на правах приватної власності. Відповідно до п. 2 Договору, за оренду даних приміщень ОСББ «Одесит» оплачує щомісячно [PERSON] у національній валюті України, з розрахунку еквівалент 10 (десяти) доларів США по курсу НБУ, квадратний метр, на момент оплати. Відповідно до п.п. 3,4 Договору, строк договору десять років. Після закінчення договору орендатор повертає орендодавцю орендовані приміщення в відремонтованому вигляді та демонтує все встановлене там обладнання. Згідно з п. 5 Договору, оплата комунальних та інших платежів за дані приміщення провадить «Орендатор». Суд критично відноситься до доводів позивача за зустрічним позовом про те, що умови спірного договору не містять посилань про нотаріальне посвідчення, з огляду на наступне. Як встановлено судом контрагенти, а саме [PERSON] та управляючий справами ОСББ «Одесит» [PERSON], досягли згоди щодо обєкту оренди, йог складу і вартості, строку на який укладався договір, розміру орендної плати, порядку розрахунків та використання коштів. Вирішуючи спір суд не встановив наявності в договорі оренди протизаконних умов. За обставин вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору оренди, його виконання сторонами та їх домовленостей щодо умов договору, суд дійшов до висновку, що підстав для визнання договору нікчемним не має. Суд зазначає, що строк дії спірного договору на час звернення позивача за зустрічним позовом до суду сплинув, за час дії договорів питання про його розірвання, визнання недійсним (нікчемним) у судовому порядку не вирішувалося. Також, суд критично ставиться до тверджень ОСББ «Одесит» стосовно того, що спірний договір не міг бути укладений між [PERSON] як орендодавцем та [PERSON] як представником ОСББ «Одесит», оскільки останній не мав права підпису на такий договір. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній зареєстрований у встановленому законом порядку Статут ОСББ «Одесит» на час виникнення спірних відносин, у якому б зазначалися обмеження та розмежування компетенції, згідно яких, суд міг би встановити наявність чи відсутність права у [PERSON] від імені ОСББ «Одесит» укладати спірний договір оренди приміщення. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСББ «Одесит», у звязку з чим зустрічний позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed