Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

У квітні 2016 року до суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2007 року, який розірваний 01.03.2011 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу на ім'я відповідача придбана трикімнатна квартира [ADDRESS]. Оскільки майно придбане під час перебування сторін у шлюбі є спільною власністю колишнього подружжя, та відсутності згоди відповідача в добровільному порядку здійснити поділ квартири, вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. У порядку поділу спільного майна подружжя позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], та визначити порядок користування цією квартирою, загальною площею 60,10 кв.м., між співвласниками, виділивши у користування позивачу житлову кімнату 4 - площею 14,7 кв. м. з балконом, а відповідачу житлову кімнату 3 - площею 14,8 кв.м., а кімнату 2 - площею 15,2 кв.м. та інші приміщення квартири: кухню, санвузол, коридор залишити у спільному користуванні позивача та відповідача. У запереченнях на позов відповідач послався на пропуск позивачем строку позовної давності, тому просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши наслідки спливу строків позовної давності. Крім того, зазначив, що у спірній квартирі проживає із дружиною [PERSON], донькою дружини [PERSON] та донькою [PERSON] Вважає, що задоволення позовної вимоги про визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов його сім'ї. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки ще до розірвання шлюбу у 2011 році перестала проживати у спірній квартирі, будь-яких вимог про поділ квартири до 2016 року не пред'являла. Отже, позивач пропустила строк позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28 липня 2007 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після одруження - [PERSON]. (т.1 а.с. 8) 01 березня 2011 року шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 01.09.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області . (т.1 а.с.9.) 18 травня 2011 року позивач змінила ім'я із [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про зміну іменні серії [NUMBER]. (т.1 а.с. 10) Під час перебування у шлюбі, 04 грудня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я [PERSON] придбана квартира [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру було оформлено на відповідача, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17232847 від 27.12.2007 року. (т.1 а.с. 11-13) У п.12 Договору купівлі-продажу визначено, що розрахунок між сторонами здійснюється з відстрочення платежу. Суму в розмірі 560 499, 50 грн. покупець [PERSON] повинен передати продавцям після отримання кредиту на придбання вказаної квартири у ВАТ «ВТБ Банк», в день підписання цього договору - 04 грудня 2007 року. 04 грудня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «ВТБ Банк» укладений кредитний договір №06Г03-07 (т.1 а.с. 40-41), на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 110 000 доларів США, якими розрахувався з продавцями. Під час оформлення вищевказаного кредиту, між [PERSON] та ВАТ «ВТБ Банк» також укладений договір поруки, відповідно до якого вона взяла обов'язки відповідати перед банком, як солідарний боржник, та в тому ж обсязі що і позичальник. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ банк» борг у розмірі 125 484,36 дол. США. (т.1 а.с. 91,92) На виконання рішення суду про стягнення заборгованості постановою державного виконавця ВДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції від 08.11.2012 року відкрите виконавче провадження та накладено арешт на все майно що належить боржнику ([PERSON]), яке було закінчено та направлено за належністю до Броварського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області, де 31.07.2015 року виконавче провадження №35915604 про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] боргу на користь ПАТ «ВТБ Банку» було закінчено на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ повернутий стягувачу. Із наданих Банком довідок про погашення заборгованості по кредитному договору №06Г03-07 встановлено, що загальна сума сплати заборгованості за кредитом та процентами за період з 28.07.2007 по 01.03.2011 становить 45 978, 20 доларів США, а за період з 01.03.2011 по 22.05.2018 сплачено 7000 доларів США. (т.2 а.с. 202,203) Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Стаття 61 СК України визначає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно із ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне зазначено в ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З наведеного вище вбачається, що спірну квартиру придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, для спільного користування та за кредитні кошти, отримані відповідачем в інтересах сім'ї, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у рівних частках. Отже, позивач та відповідач є співвласниками вказаної квартири. Проте відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом свої прав. Аналізуючи встановлені обставини та докази, що їх підтверджують, а також норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд щодо строку позовної давності у даному спорі приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Так, у судовому засіданні стороною позивача надані пояснення про те, що після розірвання шлюбу у березні 2011 року спору між колишнім подружжям щодо поділу квартири не виникало, оскільки на той час кредит не був погашений у повному обсязі. Ще перед розірванням шлюбу позивач перестала проживати у спірній квартирі. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом у 2016 році стало те, що відповідач відмовився в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу спільної сумісної власності, набутої в шлюбі, в тому числі і спірної квартири, в зв'язку з чим, вона звернулася до адвоката, яка і порадила звернутися до суду з цим позовом. На думку сторони позивача, за наявності непогашеного кредиту, рішення суду про стягнення боргу солідарно з позивача та відповідача, відкритих виконавчих проваджень, а також наявного іпотечного договору щодо спірної квартири, не могло виникати питання щодо поділу даної квартири. Так, банк у будь-який момент міг звернути стягнення боргу за рахунок квартири, яка перебувала в іпотеці. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-258цс15 роз'яснив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджують заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за другим з подружжя, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності. Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року у справі № 647/1683/15-ц, факт не звернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Отже, відповідачем на момент розлучення не заперечувалось право позивача на набуту у період шлюбу спірну квартиру. Будь-яких дій з його боку щодо визнання права власності на спірну квартиру виключно ним не вчинялося, як і не вчинялося ніяких дій щодо припинення права спільної сумісної власності, чи позбавлення позивача права на його частку у праві спільної сумісної власності, або інших дій які б свідчили про спір між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу та до моменту подачі позову до суду. Крім того, на момент розірвання шлюбу в спірній квартирі була зареєстрована позивачка, яка там зареєстрована до цього часу. Тобто відповідач не вчиняв ніяких дій щодо зняття її з реєстраційного обліку, що також свідчить про відсутність порушеного права позивача на спірну квартиру. Враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що позивач на момент звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя не втратила права власності на спірну квартиру та не пропустила строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки у період з 01.03.2011 року (дата розірвання шлюбу) і до моменту звернення до суду з позовом про поділ майна, будь-яке право спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру порушено не було, а тому позивач могла в будь-який час звернутися до суду з даним позовом, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Щодо посилання відповідача на розписку, відповідно до якої відповідач виплатив позивачу відступні за дану квартиру в розмірі 20000 грн., і в якій, на думку відповідача, зазначено, що відсутні претензії щодо поділу спірної квартири, слід зазначити наступне. Дані доводи відповідача є безпідставними, оскільки сума в розмірі 20000 грн. ніяк не відповідає вартості частки позивача у спірній квартирі, яка, з урахуванням сплачених спільно під час перебування в шлюбі коштів за кредитним договором в розмірі близько 46000 дол. США, повинна складати майже 23 000 дол. США. Посилання відповідача на вищевказану розписку, як врегулювання питань щодо поділу майна подружжя, суперечить вимогам ст.69 СК України, відповідно до якої договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Отже, позивачем доведено належними та допустимими доказами вимоги щодо поділу спірної квартири придбаної у період шлюбу, яка підлягає поділу в рівних частинах. При цьому, незважаючи на те, що відповідач самостійно після розірвання шлюбу сплатив 7000 доларів США, але не пред'явив зустрічного позову у визначеному законом порядку, в якому він міг доводити, що його частка в спільній сумісній власності повинна бути більшою, а також враховуючи те, що суд не може відповідно до ст.13 ЦПК України виходити за межі позовних вимог та відповідач не позбавлений права звернутися з відповідним позовом до суду про стягнення з позивачки вищезазначеної суми, суд приходить до висновку про те, що слід задовольнити позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ? частку квартири. Щодо вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України врегульовано порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема у даній нормі зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, та що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частини 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2016 року у справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення порядку користування співвласниками спірною квартирою. 12 грудня 2017 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №14510/16-42 від 30.11.2017 року. У зазначеному висновку встановлено, що технічно можливо встановити порядок користування квартирою [ADDRESS]. У користування першому співвласнику пропонується виділити житлову кімнату площею 14,7 кв. м. з балконом, у користування іншого співвласника в рахунок ? частини надати житлову кімнату 3- площею 14,8 кв.м., а кімнату 2-площею 15,2 кв.м. та інші приміщення квартири: кухню, санвузол, коридор залишити у спільному користуванні співвласників. Враховуючи висновок експертизи та інші обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою між співвласниками [PERSON] та [PERSON] Посилання відповідача на ті обставини, що разом із ним проживають його дружина та двоє дітей, тому задоволення позову щодо визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов його сім'ї, є безпідставним. Так, співвласниками квартири є сторони у даній справі, тому позивач, за умови технічної можливості встановлення порядку користування, має право на визначення такого порядку користування своєю власністю. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що у квартирі зареєстроване місце проживання інших осіб, окрім співвласників. При цьому, судом береться до уваги те, що у позивач відсутнє інше житло на праві власності, яке можливо на даний час використовувати для проживання. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 вищевказаного Кодексу визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом стаття 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з огляду на викладені обставини та

Outcome: approved