Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. До початку розгляду справи по суті позивачка змінила підставу позовних вимог, і з врахуванням цього зазначила, що 14.04.2005 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно цього договору позивачка подарувала відповідачці належну їй квартиру [ADDRESS]. Позивачка вказала, що укладаючи цей договір вона вважала, що укладає договір довічного утримання, так як вона є одинокою людиною похилого віку, часто хворіла та потребувала сторонньої допомоги та піклування, а відповідачка обіцяла надавати такий догляд. Також позивачка вказала, що вона детально не ознайомлювалась зі змістом цього договору, оскільки вважала його саме договором довічного утримання. Після укладення договору відповідачка не виконувала свої зобов'язання щодо догляду за позивачкою, а з часом взагалі почала ігнорувати позивачку, і вчиняти сварки. Посилаючись на викладене позивачка просила визнати недійсним договір дарування від 14.04.2005 року, який був укладений між сторонами по даній справі та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 687. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову через його безпідставність, просили відмовити у задоволенні позову. Відповідачка пояснила, що вони з позивачкою є родичами, оспорюваний договір був укладений з ініціативи позивачки, якій нотаріус ретельно роз'яснював зміст укладеного правочину та його правові наслідки, і ніяких домовленостей щодо догляду за позивачкою між ними не було. Крім цього, відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні позову через пропуск позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 14.04.2005 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 687. Згідно цього договору позивачка подарувала відповідачці належну їй квартиру [ADDRESS]. Судовим розглядом встановлено, що після укладення цього договору позивачка залишилась проживати у вказаній квартирі, та оплачувати комунальні послуги. Іншого житла вона не має. Ці обставини визнаються учасниками справи і суд не має сумнівів щодо достовірності цих обстави і добровільності їх визнання, тому вони не підлягають доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Таким чином, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Аналізуючи доводи позивачки і зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість її доводів щодо помилкового сприйняття нею умов укладеного договору. Суд виходить із того, що на час укладення договору позивачка була особою похилого віку (їй минуло 75 років), вона була одинокою особою, проживала одна та хворіла. Іншого житла вона не мала і не має його на даний час. До того ж, фактичної передачі квартири, яка відчужувалась за цим договором, не було, позивачка як до укладення договору так і після його укладення проживає у цій квартирі, сплачує за неї комунальні послуги, а особовий рахунок по сплаті житлово-комунальних послуг був переоформлений на відповідачку лише в листопаді 2010 року. Крім цього, судовим розглядом встановлено, що позивачка народилась на території Російської Федерації, не вивчала українську мову ні в школі ні в подальшому при отриманні спеціальної освіти та підвищенні кваліфікації, а відтак на думку суду, вона дійсно могла неправильно сприймати умови укладеного договору та його правові наслідки. Разом із цим, статтями\~ 257,\~261 ЦК України\~встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судовим розглядом встановлено, і це було визнано у судовому засіданні як позивачкою так і відповідачкою, що з часу укладення оспорюваного правочину у 2005 році і до даного часу відповідачка не здійснювала ніякого догляду за позивачкою, та не надавала їй ніякої допомоги. Із матеріалів справи вбачається, що починаючи з червня 2010 року позивачка знаходиться на соціальному обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги Корабельного району, як одинока непрацездатна особа, що підтверджується довідкою Міського територіального центру соціального обслуговування (а.с. 43). До того ж, у судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], яка пояснила, що вона як соціальний працівник приблизно з 2011 року обслуговує позивачку, і з цього часу нікого із її родичів позивачки не бачила. Із цього слідує, що станом на 2010 рік позивачка обєктивно усвідомлювала, що відповідачка не здійснює за нею догляду та піклування, на яке вона розраховувала при укладенні оспорюваного правочину. Однак на той час відносини між сторонами були нормальними і з цього приводу конфліктів не було. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що конфлікт між сторонами виник у 2015 році, після того, як позивачка звинуватила відповідачку у спробі отруїти її, а до цього часу ніяких конфліктів між ними не було. Покази свідка підтверджуються також висновком Корабельного РВ УМВС від 24.10.2015 р. за результатами перевірки (а.с. 8). Зазначене дає підстави суду дійти висновку, що позивачка не пізніше як у 2010 році довідалася про порушення свого права та об»єктивно усвідомлювала, що відповідачка не доглядає її та не має наміру це здійснювати у майбутньому. Проте ніяких претензій з цього приводу не пред'являла, хоча мала обєктивну можливість захистити свої порушені права та інтереси. Доказів, які б спростовували ці висновки суду, матеріали справи не містять. З огляду на це суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності почався не пізніше як з червня 2010 року, тобто з того часу, як позивачка почала отримувати соціальні послуги як одинока непрацездатна людина. Однак із матеріалів справи вбачається, що вона звернулася до суду із даним позовом лише у квітні 2016 року, тобто після сплину встановленого законом трирічного строку. Згідно з вимогами ч. 3, 4 \~ст. 267 ЦК України\~\~позовна давність застосовується\~\~судом\~\~лише за заявою сторони\~\~у спорі, зробленою ним\~\~до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування\~\~якої заявлено стороною\~\~у справі, є\~\~підставою для відмови у позові. За вказаних обставин, враховуючи, що відповідачкою була подана \~заява про застосування позовної давності, і позовна давність дійсно порушена, поважні причини для її поновлення відсутні,\~тому\~порушене право не підлягає судовому захисту, і в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Такі висновки суду узгоджуються із правовим висновком ВСУ, викладеним у справі 6-298 цс17 від 7 червня 2017 року. На підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачкою, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed