Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

У жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, в якій просила встановити факт народження дитини - громадянки України: [PERSON] , яка народилася [INFO] в місті Луганську Луганської Області, Україна, батьками якої є громадяни України: [PERSON] (мати) і [PERSON] (батько). В обґрунтування своєї заяви вказала на те, що 21 липня 2012 року її донька [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] [PERSON] в м. Луганську Луганської області народила дитину - дівчинку, вагою 3400 грамів в пологовому відділенні пренатального центру, про що отримала медичне свідоцтво про народження № 632, видане вказаною установою на непідконтрольній українській владі території. На підставі даного медичного свідоцтва Жовтневим відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції 04.09.2019 року було видано свідоцтво про народження дитини - [PERSON] , яка народилася [INFO] і де батьками вказані: батько - [PERSON] , громадянин України, мати - [PERSON] , громадянка України. Проте, свідоцтво про народження, яке видане на території тимчасово не підконтрольній українській владі, є недійсним, а відтак, позбавляє права на здійснення будь-яких цивільних прав та обов`язків, в тому числі отримати свідоцтво про народження дитини встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України. Тому, вона звернулася до Чечелівського районного у місті Дніпрі від ділу державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про державну реєстрацію народження дитини жіночої статі, народженої [INFO] у її доньки [PERSON] , але отримала відмову у проведенні державної реєстрації народження онуки, у зв`язку з відсутністю документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, тому підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Вона є матір`ю [PERSON] , а дитина, яку вона народила, є її онукою. Вона, її донька та її чоловік взяті на облік внутрішньо-переміщених осіб в Управлінні праці та соціального захисту населення Чечелівської районної у місті Дніпрі ради. Встановлення факту народження в судовому порядку необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про народження згідно чинного законодавства України. В судове засідання заявниця не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву, в якій підтримала свою заяву про встановлення факту народження її онуки і просила розглянути дану справу за її відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Представник заінтересованої особи Ільїна Я.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та вказала, що повністю покладається на рішення суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню в позовному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 21 липня 2012 року громадяни України [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб у відділі державної реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції у Луганській області, про що було складено відповідний актовий запис № 90, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 21.07.2012 року. При цьому, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила дитину - дівчинку, вагою 3400 грамів, у місті Луганську Луганської Області, про що мається медичне свідоцтво про народження № 632 від 06.08.2019 року, видане пологовим відділенні пренатального центру Державної установи «Луганська республіканська клінічна лікарня» так званої Луганської Народної Республіки. Також в матеріалах справи мається свідоцтво про народження дитини Серії [NUMBER] від 04.09.2019 року зразку Луганської Народної Республіки. Вищевказані обставини, зокрема щодо народження [PERSON] дитини жіночої статі [INFO] в місті Луганську Луганської Області, підтверджуються низкою медичних документів, консультацій щодо вагітності, проходження УЗІ, а також світлинами новонародженої дитини разом з батьками. Відповідно до вимог ст. 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Судом також встановлено, що [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої, а відтак вона є бабусею новонародженої дитини. З метою реєстрації факту народження дитини і отримання свідоцтва про народження дитини, заявниця звернулася до Чечелівського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для отримання свідоцтва про народження її онуки. Однак, у реєстрації і отриманні свідоцтва про народження дитини їй було відмовлено, оскільки нею ненадані відповідні підтверджуючі документи, що відповідають встановленим вимогам законодавства України. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Судом було встановлено, що дитина народжена у шлюбі і походить від подружжя, про що мається свідоцтво про шлюб. Наявний документ про народження дитини, виданий 06.08.2019 року пологовим відділенні пренатального центру Державної установи «Луганська республіканська клінічна лікарня» так званої Луганської Народної Республіки, а саме медичне свідоцтво про народження № 632. Однак, м. Луганськ у Луганській області, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за № 1085-р, входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. У зв`язку з тим, що народження [PERSON] відбулося на території м. Луганськ у Луганській області, на території якої нині жодний орган державної влади України не працює, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про народження, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України - є неможливим. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження [PERSON] неможлива, то суд вважає за необхідне встановити такий факт, задовольнивши вимоги заявниці, які є доведеними і обґрунтованими. Під час розгляду даної справи судом не було встановлено третіх осіб, права і інтереси яких можуть бути порушені встановленням даного факту, у зв`язку з чим суд вважає можливим задовольнити дану заяву про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає можливим встановити факт народження дитини - громадянки України: [PERSON] , яка народилася [INFO] в місті Луганську Луганської Області, Україна, батьками якої є громадяни України: [PERSON] (мати) і [PERSON] (батько). На підставі викладеного,

Outcome: approved