Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У квітні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі - продажу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18 серпня 2011 року між ним та [PERSON] був укладений договір суборенди нежитлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS]. 04 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 302. Однак, [PERSON] не повідомила його, як орендаря, щодо продажу об'єкту оренди за договором купівлі - продажу від 04 квітня 2013 року, чим порушила норми чинного законодавства. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив перевести на нього права та обов'язки покупця за договором купівлі - продажу нежитлового приміщення, скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, стягнути з нього грошові кошти за договором купівлі - продажу та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; а також стягнути з [PERSON] судові витрати ( а.с. 3 - 5). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2013 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 26 липня 2010 року [PERSON] належить нежитлове приміщення, магазин і склад № ІІІ, у підвалі житлового будинку літ. А - 4, поз. 1 - 6, 16, 17, загальною площею 139,0 м2, приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4; що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. а.с. 18 - 19). 18 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір суборенди, терміном на два роки десять місяців, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] в cуборенду, для розміщення магазину, нежитлове приміщення, загальною площею 139,0 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 04 квітня 2013 року між [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 302, предметом якого стало нежитлове приміщення, магазин і склад, розташований за адресою: [ADDRESS], що має наступні характеристики: у підвалі житлового будинку літ А - 4, поз. 1 - 6, 16, 17, загальною площею 139,0 м2, приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, ціна якого за домовленістю сторін склала 110 700 гривень 00 копійок ( а.с. 12 - 16). 04 квітня 2013 року, на підставі договору купівлі - продажу від 04 квітня 2013 року за реєстровим № 302, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], було зареєстровано право власності [PERSON] на нежитлове приміщення, магазин, склад за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 17). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на вимоги ст. 777 ЦК України, прийшов до висновку, що, оскільки [PERSON] належно виконував свої обов'язки за договором суборенди від 18 серпня 2011 року, то він набув переважне право як орендар на придбання оспорюваного житлового приміщення. Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Cуд помилково вважав, що договір суборенди від 18 серпня 2011 року є договором оренди, однак це не відповідає матеріалам справи та змісту договору, оскільки укладаючи зазначений договір сторони мали на меті саме відносини суборенди ( а.с.6- 10), тим більш як вбачається з зазначеного договору суборенди, сторонами цього договору є фізичні особи підприємці - [PERSON] та [PERSON], і відповідно даний договір не породжує для них як фізичних осіб та сторін по справі, ні яких прав та обов»язків, передбачених ст.777 ЦК України. Зі змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу слідує, що [PERSON], купив спірне приміщення без визначення конкретних приміщень. Тобто, будь-яких доказів, що саме [PERSON], за цим договором придбав у свою власність спірні приміщення, на які претендує позивач, і що саме ці приміщення знаходились у його користуванні згідно договору суборенди від 18 серпня 2011 року, позивачем не надано і такі підтвердження в матеріалах справи відсутні. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що позивачем не належним чином виконувались обовязки за договором оренди (найму) спірних приміщень, що виключає можливість застосування ч.2 ст.777 ЦК України при вирішенні питання про наявність переважного права останньої на придбання орендованих приміщень. Такі доводи позивачем не спростовані. В матеріалах справи не міститься жодних відомостей щодо виконання [PERSON] договору суборенди, а саме: платіжних документів щодо оплати орендної плати, у зв'язку із чим висновок суду щодо належного виконання останнім своїх обов'язків по договору суборенди не знаходять свого підтвердження та є необґрунтованими. Сукупність наведених обставин та наявних у матеріалах справи доказів, дають підстави колегії суддів вважати, що висновок суду про наявність у позивача підстав для задоволення його вимог є не вірним та не грунтується на матеріалах справи. За вказаних обставин колегія вважає, що суд постановив рішення про задоволення позову всупереч вимог ст. 777 ЦК України, тобто норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини на які посилався суд не доведені належними доказами і тому відповідно до вимог ст. 309 ч. 1, п. 2-4 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно задовільнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed