Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що окрім нього в даному будинку зареєстрований, однак не проживає з 2018 року відповідач. Всі витрати пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, оплатою комунальних платежів і податків несе він один. На звернення до відповідача з проханням добровільно виписатися, останній з незрозумілих підстав відмовляється. Тому, з метою захисту своїх прав на користування та розпорядження майном, він змушений звернутися до суду з позовом та просити суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про слухання справи за її відсутності та відсутності позивача. Зазначила. що позов підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Згідно ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а згідно зі ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору дарування від 27 травня 1989 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1822, належить 3/8 частин та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1243 - 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається із Акту від 17 вересня 2019 року, комісією у складі голови вуличного комітету по вул. Південна, мікрорайону Завокзалля та сусідів [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з травня 2018 року громадянин [PERSON] , [INFO] . Його особисті речі в будинку відсутні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони позивача порушено не було, відповідач відсутній в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи положення 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved