Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 16 лютого 2009 року між нею та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 206. Від спільного шлюбу у них є син - [PERSON], [INFO]. Разом із тим їх спільне сімейне життя з відповідачем не склалось та з січня 2014 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть й відповідно їх шлюб є формальним, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить її інтересам, наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхнього спільного сина, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання сина. Зокрема, в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення аліментів, вказувала на те, що дитина проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, при цьому, відповідач своїх обов'язків по утриманню дитини не виконує, грошової допомоги на утримання дитини не надає. Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідач інших дітей немає, аліменти не сплачує, офіційного місця роботи не має та його доходи мають мінливий характер, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно, з дня подання позовної заяви до досягнення повноліття дитини. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, підтвердженим відомостями з адресного-довідкового бюро, у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи, з 16 лютого 2009 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис № 206 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін є малолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені, вони не ведуть спільного господарства, проживають за різними адресами та мають окремі бюджети й відповідно їх шлюб носить лише формальний характер. При цьому, відповідачем доказів на спростування вказано не надано. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Положеннями ст. 180 СК України визначено, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частини 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З огляду на вказане, судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON], 03 серпня 2012 року проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на її утримання. При цьому доказів на спростування вказано відповідачем суду не надано. Крім того, як зазначає позивач у поданому позові, відповідач постійного місця роботи не має, однак працює, є працездатним та отримує періодичні заробітки, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, має задовільний стан здоров'я й відповідно відповідачем на спростування вказаного не надано суду в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів та не спростовано вищевказаного, як і не надано доказів щодо надання допомоги позивачці на утримання сина в добровільному порядку. Таким чином, вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved