Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач зазначав, що 27 листопада 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від нього 2\~250,00 доларів США та зобовязався повернути позику до 01 березня 2016 року. Посилаючись на те, що своїх зобовязань за договором позики позичальник не виконав позику не повернув, позивач просив стягнути з відповідача 2\~250,00 доларів США, що станом на 11 квітня 2016 року(на день подання позову до суду) за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) становить 25,62 грн. за 1 долар США, тому сума заборгованості еквівалентна 57\~645,00 гривень, а також просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 576,45 грн. З підстав стягнення боргу за договором позики змушений звернутися до суду. На обґрунтування заяви [PERSON] надав копію розписки про передачу вищевказаних коштів, написаної власноручно [PERSON] в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з»явився, надав письмову заяву з проханням справу розглянути в його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу \~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 27 листопада 2015 року між [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від позикодавця 2\~250,00 доларів США та зобовязався повернути позику до 01 березня 2016 року. На підтвердження отримання грошей [PERSON] надав розписку, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику(а.с. 7). Аналізуючи вказану розписку, суд вважає, що у даному випадку між сторонами дійсно укладено договір позики у простій письмовій формі, при цьому він містить у собі всі істотні умови, зокрема дату складання, сторін договору, суму боргу, її розмір, зобовязання щодо повернення, строк повернення та підпис відповідача. Отже, у даному випадку розписка як документ підтверджує боргове зобовязання [PERSON] передтЗагороднюком С.А.. Зазначення відповідачем у тексті розписки про наявність у нього боргового зобовязання перед позивачем, суд розцінює як констатацію факту отримання грошових коштів. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). З урахуванням всіх наведених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами по даній справі у простій письмовій формі 27.11.2015 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON]А, грошові кошти у розмірі 2\~500,00 доларів США, які зобовязувався повернути до 01 березня 2016 року. Взяті на себе зобовязання щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав. Сума боргу за договором позики складає 2500,00 доларів США, що станом на 11 квітня 2016 року(на день подання позову до суду) за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) становить 25,62 грн. за 1 долар США, тому сума заборгованості еквівалентна 57\~645,00 гривень. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З цих підстав стягненню із відповідача підлягає судовий збір у розмірі 578,45 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved