Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначав, що він у порядку спадкування є власником вказаного будинку, у якому зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка у будинку з липня 2015 року не проживає, оплату за комунальні послуги не вносить, у будинку не з'являється. Дане житло вона залишила добровільно. Оскільки відповідач без поважних причин не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку більше одного року, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України вона втратила право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання [PERSON] у будинку порушує його права вільного володіння та користування належним йому майном. Позивач [PERSON]у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання, фактичним місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що позивач [PERSON]є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2012 року, посвідченим Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрованим у реєстрі за № 3-1588, витягом про державну реєстрацію прав від 11 липня 2012 року. Із довідки № 248 від 11 квітня 2018 року, виданої виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, видно, що позивач [PERSON] дійсно проживає у зазначеному вище житловому будинку. Крім нього у цьому будинку зареєстровані [PERSON], 1983 року народження, - колишня дружина та [PERSON], 2001 року народження, - син. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2016 року шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] розірвано. З даного рішення вбачається, що сторони з липня 2015 року подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 09 квітня 2018 року, складеного комісією Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON]на праві власності будинку [ADDRESS] не проживає з липня 2015 року. [PERSON]проживає у даному будинку з іншою жінкою [PERSON] Свідки [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні показали, що відповідач [PERSON]у належному позивачу [PERSON] на праві власності будинку [ADDRESS] не проживає більше трьох років. Даний будинок позивач успадкував після смерті матері [PERSON] у 2012 році. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належному позивачу на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved