Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором про депозитний вклад № 0n48631261 від 16 березня 2005 року, а саме: - 67 235,00 євро - номінальна сума вкладу; - 1 844,03 євро - проценти за три місяці строку дії депозитного договору (з 16 березня по 16 червня 2005 року); - 95 073,53 євро - проценти з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року (по день подання позову); - 25 929,15 євро - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання (з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року включно); - 9 466 137,95 євро - 3% пені за прострочення суми згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 березня 2005 року між сторонами укладено строковий договір депозитного вкладу № 0n48631261, відповідно до якого було внесено на рахунок 67 235,99 євро. Внесення коштів підтверджується меморіальним ордером № 1 від 16 березня 2005 року. Від імені банку договір підписав заступник Правобережного відділення банку [PERSON] Разом з тим, по закінченню строку дії договору позивач намагалась повернути внесені кошти, проте банком у цьому було відмолено, оскільки такий договір в базі банку не значиться, грошові кошти до каси банку не поступали. Відносно [PERSON] здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженню № 220130400000015 за фактами розкрадання коштів з карткових рахунків та депозитних коштів понад 30-та вкладників. При проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні з відділення банку вилучений оригінал договору депозитного вкладу № 0n48631261. У зв'язку з наведеним, неповерненням на вимогу позивача коштів [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 23.04.2018 року провадження у справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання на 14 червня 2018 року (т. 1 а.с.113). Під час проведення підготовчого судового засідання представником позивача [PERSON] подано уточнену позову заяву (т. 1 а.с. 187-189), відповідно до якої уточено суму 3% річних за прострочення грошового зобов'язання (з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року включно) - 835 845, 17 грн. (еквівалент 25 929,15 євро) та 3% пені за прострочення суми згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року - 306 608 208,20 (що еквівалентно 9 466 137,95 євро). Ухвалою суду від 14.06.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження (т. 1 а.с. 109, 193-195). Також ухвалою суду від 14.06.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 11 вересня 2018 року (т. 1 а.с. 210). 11 липня 2017 року представником відповідача Тузовою В.О. подано відзив на уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 215-225), відповідно до якого відсутні належні та допустимі докази щодо укладення сторонами договору банківського вкладу та внесення грошових коштів позивачем. Позивачем неправильно обраховано 3% річних та до таких позовних вимог повинні бути застосовані положення щодо наслідків спливу строку загальної позовної давності, а до правовідносин щодо стягнення пені - щодо наслідків спливу строку спеціальної позовної давності та з урахування формули розрахунку пені, передбаченої правовою позиціє Верховного Суду від 21.02.2018 року У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги. Позивач [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила факт укладення договору банківського вкладу, обставини його укладення, внесення коштів. Представник відповідача Тузова В.О. заперечила щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. При цьому згідно з ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 16 березня 2005 року між нею - [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», від імені якого договір діяв заступник Правобережного відділення банку [PERSON], укладено строковий договір депозитного вкладу № 0n48631261, відповідно до якого позивачем внесено на рахунок 67 235,99 євро. Внесення коштів підтверджується меморіальним ордером № 1 від 16 березня 2005 року. Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2012 року задоволено касаційну скаргу ЗАТ КБ «Приватбанк», скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.08.2011 у цій справі та залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2010 року, яким суд відмовив [PERSON] у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 38-42) Зокрема рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2010 року у справі № 2-54/2010 р. (т. 2 а.с. 34-37) встановлені наступні обставини та факти: «Судовим розглядом встановлено, що договір депозитного вкладу № 0n48631261 від 16.03.2005 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» не укладався, про що свідчить наступне (абз. 7 арк. 2 рішення). Меморіальний ордер № 01 від 16.03.2005р на ім'я [PERSON] на суму 67 235,99 євро, наданий [PERSON] на підтвердження внесення коштів суд не може вважати допустимим доказом внесення коштів (абз. 1 арк. 3 рішення)...Таким чином, меморіальний ордер не міг бути оформлений за ініціативою клієнта щодо внесення готівкових коштів. Окрім того, наданий меморіальний ордер № 1 від 16.03.2005р не містить відомості щодо здійснення банківської операції, про що свідчить відсутність номерів рахунків. Суд також враховує, що представник позивача у заяві про зміну позовних вимог від 29.11.2005р не заперечував не відповідність меморіального ордеру № 1 від 16.03.2005р на ім'я [PERSON] на суму 67 235,99 євро вимогам чинного законодавства (абз. 2 арк. 3 рішення). Викладені факти у сукупності свідчать про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 67 235,99 Євро за ч. 2 ст. 1059, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України та збитків 2 064,26 євро. Також відсутні підстави для стягнення вказаних сум за ст. 1172 ЦК України (абз. 1, 2 арк. 4 рішення)» (т. 2 а.с.) Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2012 року (абз. 7 арк. 3 ухвали) вказано: «Зазначений договір був підписаний співробітником банку [PERSON], який не мав повноважень укладати такий договір, що підтверджено довідкою № 08.01.2007.08.20000/38 від 17 січня 2006 року, в якій вказано, що [PERSON] не мав повноважень підписувати від імені банку договори, пов'язані з розміщенням коштів у зв'язку з відсутністю у нього відповідної довіреності; такі повноваження мав лише директор Правобережного відділення банку та його заступник. Указаний депозитний договір у встановленому порядку в банку не реєструвався, інформація про нього в базі даних діючих депозитних договорів банку відсутня, внесені [PERSON] грошові кошти в банку також відсутні. За фактом заволодіння невстановленими посадовими особами Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» шляхом зловживання своїм службовим становищем чужим майном в особливо великих розмірах - грошовими коштами клієнтів банку - порушено кримінальну справу (абз. 1, 2 арк. 4 ухвали). ...Тому, відмовляючи в позові [PERSON], суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачкою письмовий договір банківського вкладу не укладався з банком, а також відсутній й документ, що підтверджує внесення нею зазначених грошових сум до каси банку, відповідно й відсутні підстави для стягнення з банку на користь позивачки внесеного нею банківського вкладу. Також обґрунтовано судом першої інстанції відмовлено [PERSON] у стягнення на її користь суми вкладу на підставі ст. 1172 ЦК України, оскільки у встановленому порядку не доведено вину [PERSON] у вчиненому відносно [PERSON] під час виконання ним службових обов'язків злочину. Тому з урахуванням положень ст. 62 Конституції Україна, а також ст. 61 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на Банк відповідальності за шкоду, завдану неправомірним діями працівника банку [PERSON] під час виконання ним своїх службових на підставі ст. 1172 ЦК України (абз. 9, 10 арк. 4 ухвали)» (т. 2 а.с. ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. При цьому, обставини характеризують дію, стан, ознаку, спосіб, міру й ступінь, місце, час, причину, мету, умову. Обставини встановлюються судом на підставі доказів. Однак може виявитись, що докази, на підставі яких встановлені ці обставини, спростовані в іншому судовому розгляді. Тобто з'явились докази, які дозволяють зробити нову, іншу оцінку певному юридичному факту. Тому, ч. 7 ст. 82 ЦПК України вказано, що правова оцінка, надана судом певному факту, при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Проте, враховуючи, що при розгляді справи № 2-54/2010 встановлені факти та обставини щодо відсутності підстав у позивача [PERSON] для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 67 235,99 євро та збитків 2 064,26 євро на підставі та в тому числі ч. 2 ст. 1059, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України та на підставі ст. 1172 ЦК України у зв'язку з тим, що договір банківського вкладу, на який посилається позивач, не укладався, то підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з банку на користь позивача коштів на підставі ст. 1058-1062 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, також відсутні. При цьому нових доказів щодо обставин укладення договору банківського вкладу між сторонами позивачем не надано. Представники позивача у судовому засіданні, посилаючись на оцінку Верховним судом доказів в аналогічних справах щодо факту укладення договору за подібних обставин, вказують на сам факт укладення договору банківського вкладу між сторонами. Проте, це не може бути підставою для застосування положень ч. 7 ст. 82 ЦПК України, оскільки докази, на підставі яких рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2010 встановлені обставини щодо неукладення договору банківського вкладу між [PERSON] та банком, не спростовані під час іншого судового розгляду. З урахуванням наведеного, факту неукладення договору банківського вкладу між сторонами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та оскільки позивач при подання позову була звільнена від сплати судового збору, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed