Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Перший український міжнародний банк», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Вольф Т.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального Хара Н.С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 07.06.2018 року приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5306, яким посвідчено право стягувача ПАТ «Перший український міжнародний банк», що є правонаступником АТ «Банк Ренесенас Капітал», на стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № GP-76777631 від 10.09.2014 року за період з 04.06.2017 року по 04.06.2018 року в сумі 32 908,67 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту - 19 999,96 грн., прострочена заборгованість за комісією - 9 200,00 грн., прострочена заборгованість за процентами - 3 708,71 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн., строкова заборгованість за комісією - 0,00 грн., строкова заборгованість за процентами - 0,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника [PERSON] на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» складає 32 908,67 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Вольф Т.Л. на підставі виконавчого напису ПНКМНЛ [PERSON] № 5306 від 07.06.2018 року постановою від 27.06.2018 року було відкрито виконавче провадження № 56840239. Зазначила, що про наявність боргу її банк не повідомляв, тому, вважає, що нотаріусом не було перевірено безспірність заборгованості. З урахуванням викладеного, просила суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19.02.2019 року (а.с. 41-42). 19.02.2019 року підготовче засідання відкладено на 23.04.2019 року (а.с. 48-49). Ухвалою від 23.04.2019 року підготовче засідання закрито та призначено чудовий розгляд справи на 16.08.2019 року (а.с. 58-59). 16.08.2019 року справа не слухалась, розгляд справи призначено на 19.11.2019 року (а.с. 68). Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Треті особи, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, пояснення щодо позову не надали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. 07.06.2018 року приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5306, яким посвідчено право стягувача ПАТ «Перший український міжнародний банк», що є правонаступником АТ «Банк Ренесенас Капітал», на стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № GP-76777631 від 10.09.2014 року за період з 04.06.2017 року по 04.06.2018 року в сумі 32 908,67 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту - 19 999,96 грн., прострочена заборгованість за комісією - 9 200,00 грн., прострочена заборгованість за процентами - 3 708,71 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн., строкова заборгованість за комісією - 0,00 грн., строкова заборгованість за процентами - 0,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника [PERSON] на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» складає 32 908,67 грн. (а.с. 11). Приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Вольф Т.Л. на підставі виконавчого напису ПНКМНЛ [PERSON] № 5306 від 07.06.2018 року постановою від 27.06.2018 року було відкрито виконавче провадження № 56840239 (а.с. 12). Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначила про те, що вимог від банку не отримувала, а оспорюваний виконавчий напис № 5306 від 07.06.2018 року порушує її права, оскільки вчинений на суму, яке не є безспірною, тому виконавчий напис вчинений з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі вчинених написів нотаріусів. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 1.1, 1.2, глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно пунктів 3.1, 3.2 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» документом для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до пункту 2.3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Позивач у позовній заяві зазначає, що жодних повідомлень від відповідача щодо наявності заборгованості за кредитним договором не отримувала. Матеріали справи також свідчать про те, що ПАТ «Перший український міжнародний банк» не було направлено на адресу [PERSON] вимоги про усунення порушення. Докази в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Таким чином, на думку суду, на час вчинення оспорюваного нотаріального напису заборгованість [PERSON] не була безспірною, а приватний нотаріус Хара Н.С., яка вчиняла напис, не переконалась належним чином у безспірності заборгованості. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved