Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У жовтні 2016р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 14 березня 2015р. він уклав з відповідачем договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг 300000,00грн., які позичальник зобовязувався повернути до 01 січня 2016року. На підтвердження договору позики, відповідач надав боргову розписку від 14 березня 2015року. В порушення умов договору позики, відповідач суму позики у розмірі 300000,00грн., в момент предявлення усної вимоги вчасно не повернув і почав ухилятися від виконання зобовязань. Оскільки відповідач взяті на себе зобовязання за договором позики не виконав, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу в розмірі 300000,00грн., та судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 3000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив суд розглянути справу за його відсутністю та постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.50). Відповідач та його представник, діюча на підставі довіреності від 20 травня 2015року у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, надали до суду заяву, згідно якої просили суд провести розгляд справи у їх відсутність. У попередньому судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували (а.с.35,49). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 14 березня 2015 року [PERSON] передав [PERSON]у борг 300000,00грн., які позичальник зобовязувався повернути не пізніше 01 січня 2016року, що підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 14 березня 2015р. (а.с.4). Позивач свої зобовязання за договором позики виконав та передав відповідачу у борг кошти в сумі 300000,00грн. Судом встановлено, що сума боргу [PERSON]становить 300000,00грн., які на даний час відповідачем не повернуті та від виконання зобовязань за договором позики він ухиляється. Строк повернення відповідачем коштів за договором позики за вимогою позивача, настав 01 січня 2016р. Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобовязань, згідно умов договору, та які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. Розписку від 14 березня 2015р. з переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Крім того, наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку відповідача. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів у сумі 300000,00грн., а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу в розмірі 300000,00грн. Оскільки позивач на день винесення рішення не збільшував позовні вимоги, то суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Відповідачем до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості та судових витрат підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 3000,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду, та підлягають до стягнення з відповідача (а.с.1).

Outcome: approved