Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна. В обґрунтування доводів зазначила, що 6 серпня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 272. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2012 року шлюб між ними було розірвано. Однак через деякий час вони з [PERSON] помирилися і знову стали жити разом як чоловік та дружина в будинку [ADDRESS] ). У листопаді 2016 року їх відносини з [PERSON] значно погіршились, вони стали сваритися дуже часто, так як він почав зловживати алкогольними напоями. Після чергової сварки 21 листопада 2016 року [PERSON] вигнав її з дитиною з будинку [ADDRESS] , де вони прожили майже 5 років. На час подання позову вона мешкає окремо, винаймає квартиру. Починаючи з березня 2012 року по листопад 2016 року, а також в період шлюбу для їх стосунків було притаманно: факт спільного проживання, наявність спільного господарства, всі знайомі, родичі, сусіди навкруги сприймали їх як подружжя, вони взаємно матеріально підтримували один одного, витрачали грошові кошти на придбання спільного майна. За час проживання з березня 2012 року по листопад 2016 року вона та відповідач вели спільне господарство, в них були спільні гроші, їх витрачання здійснювалось за спільною згодою, в них були не тільки побутові інтереси, а й відпочинок. Вони підтримували один одного та допомагали один одному. За весь час їх проживання відповідач не був ні з ким одружений. Коли вони почали зустрічатися та жити разом, він розлучився із своєю дружиною. Від першого шлюбу у нього є дорослий син [PERSON] , [INFO] , а в неї є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який постійно мешкав разом з ними та сприймав відповідача як батька. Таким чином, позивач вважала, що все майно та грошові кошти, які були придбані під час спільного проживання та шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. За цей час ними було придбано наступне майно: -нежитлова будівля цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.12.2011р., вартістю 7742,69 грн; -нежитлова будівля цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.12.2011р. та витягом з державного реєстру правочинів № 10816581 від 16.12.2011р., вартістю 16849,88 грн; -житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності підтверджується договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 26.05.2016р., вартістю 46453,00 грн; -земельна ділянка загальною площею 0,001 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 32580,00 грн; -пральна машина LG 8068 LG вартістю 2935 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 160610052 від 16.06.2010р. та копіями товарного чеку № 160510052, копією гарантійного талону на пральну машину LG Electronics Inc.; -холодильник LG GR B217 LG QA вартістю 8995 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 250210012 від 25.02.2010р. та копіями товарного чеку; -телевізор DEX 2407 вартістю 2498 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 151210011 від 15.12.2010р. та копіями товарного чеку № 151210011. Загальна вартість майна подружжя складає 118053,37 грн, половина вартості майна подружжя складає 59026,78 грн. Житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку загальною площею 0,001 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вони придбали у [PERSON] з розстрочкою платежів і за усною домовленістю з продавцем нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу відбулося після повної оплати вартості майна. Сплативши останній платіж, відповідач нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу цього майна навмисно, тільки за своєю участю, бажаючи, щоб вона не мала ніякого права на це майно. Вони з відповідачем не можуть домовитися про поділ спільного майна, так як він вважає, що це його майно, а тому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна. Позивач просила встановити факт спільного проживання з [PERSON] з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати спільною власністю її та [PERSON] житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; виділити їй 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; виділити [PERSON] 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-6 т.1). У грудні 2017 року позивач збільшила позовні вимоги, пред`явивши позов також до [PERSON] , зазначивши, що відповідач [PERSON] , отримавши в канцелярії суду 27.10.2017р. судову повістку про виклик до суду, з метою приховання майна та недопуску його поділу 2 листопада 2017 року уклав договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20:046:0277, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 2614, на користь [PERSON] та договір дарування об`єкту незавершеного будівництва, незакінчене будівництво домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №2613, на користь [PERSON] . Позивач вважала, що договори дарування земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва необхідно визнати недійсними, оскільки вони вчинені всупереч діючого законодавства. В п.6 договорів дарування зареєстрованого в реєсті № 2614 та № 2613 вказано, що Дарувальник довів до відома Обдарованого, а Обдарований взяв до уваги той факт, що відчужувана за даним договором земельна ділянка не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю Дарувальника, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану земельну ділянку (її частку), у тому числі відповідно до статей 64, 74 та 97 СК України, відсутні. При укладенні договорів дарування відповідачі вказали недостовірні дані, приховавши той факт, що в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області знаходиться цивільна справа за її позовом до відповідачів, предметом якої є поділ спільного майна подружжя, а саме земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва. Відповідачі уклали договори дарування земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , без наміру створити реальні наслідки договору дарування, а саме перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] . Реальні підстави укладання цих договорів дарування є те, що [PERSON] бажав уникнути поділу майна. Вона не давала згоди, у тому числі й нотаріальних, на укладення договорів, тобто вбачається явне не додержання істотних умов договору. Другий з подружжя, надаючи згоду на розпорядження спільним майном, має право при цьому визначити умови, за яких майно відчужується: вказати особу, яка може бути набувачем у правочині, вид правочину, ціну та інші умови правочину. Тобто, відповідач [PERSON] повинен був, крім отримання її дозволу на відчуження майна спільної власності, а також врахувати її умови щодо правочину. Відповідач проігнорував факт її частки на майно, яке вони набули у спільну власність, а саме земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також дарування об`єкту незавершеного будівництва, незакінчене будівництво домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] Про вчинення даного правочину вона не була повідомлена і ніякої згоди на відчуження майна не давала. Вважала, що дії [PERSON] були спрямовані лише на те, щоб позбавити її права на майно, яке належить їй на праві спільної власності. Вважала, що укладенням договорів дарування [PERSON] порушив її право на частку в спільному майні, тому вважала, що договори дарування земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва недійсними. За час спільного проживання ними було придбано наступне майно: -нежитлова будівля цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.12.2011р., вартістю 7742,69 грн; -нежитлова будівля цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.12.2011р. та витягом з державного реєстру правочинів № 10816581 від 16.12.2011р., вартістю 16849,88 грн; -житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності підтверджується договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 26.05.2016р., вартістю 46453,00 грн; -земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 32580,00 грн. Просила встановити факт спільного проживання її та [PERSON] з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати недійсними договір дарування від 2 листопада 2017 року земельної ділянки, загальною площею 0,01 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Михайленко О.В.; визнати недійсними договір дарування від 2 листопада 2017 року об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Михайленко О.В.; визнати спільною власністю її та [PERSON] житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 001 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; виділити їй 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; виділити [PERSON] 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.84-89 т.1). Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 березня 2019 року заяву позивача про збільшення позовних вимог повернуто позивачу як таку, що подана з порушенням вимог п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України (а.с.219 т.1). В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснивши суду, що шлюбі відносини з [PERSON] фактично тривали близько року. Весь інший час вони сварились, і [PERSON] виїжджала жити до м. Селидове, потім вони мирилися і знову починали жити разом. До офіційного розірвання шлюбу вони вже разом не проживали. За згодою [PERSON] він спочатку переїхав в будинок [ADDRESS] , так як господар цього будинку виїхав за межі України, а він за відсутністю власного житла доглядав за ним и проживав у ньому. Між ним та [PERSON] існувала домовленість, що якщо той бути мати намір продати цей будинок, він купить його у нього. За свої власні кошти він купив у [PERSON] недобудований будинок [ADDRESS] . Так як він збирався жити в Криму, він вже давно займався питанням продажу цього будинку і землі, і так співпало, що договори дарування були укладені 2 листопада 2017 року, коли вже справа про поділ майна розглядалась в суді. В 2014 році він дозволив позивачу пожити в його будинку разом з її сином [PERSON] , а сам часто ночував на роботі. В ті періоди, коли він бував у будинку, кожен з них мешкав окремо один від одного. У них був різний бюджет, але він міг допомоги позивачу матеріально, продукти харчування він купував сам, їсти також готував собі сам, але дозволяв позивачу харчуватися за його кошти, разом вони вже не відпочивали, він давав позивачу гроші заплатити за комунальні послуги, просив допомоги укласти договір на поставку електричної енергії, дозволяв відвідувати баню їй та її родичам, кумам. Син [PERSON] називав його по імені. Для себе він купував квадроцикл та рушницю, якими дозволяв користуватись [PERSON] . В кінці 2016 року між ними відбулась сварка з приводу спроби [PERSON] незаконно заволодіти будинком, що юридично належав [PERSON] , що його дуже обурило, після чого [PERSON] виїхала з його будинку. На сьогоднішній день будинком користується він, так як його син [PERSON] знаходиться за кордоном. Автомобіль Фольксваген-Таурег був придбаний за його особисті кошти, а автомобіль Ніссан-Мікро за кошти позивача. Просив в задоволенні позову відмовити, так як позивач не має права на придбане ним майно, договори дарування між ним та сином [PERSON] укладені законно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. позов не визнав, зазначивши, що договори дарування незакінченого будівництва та земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , були оформлені відповідно до вимог діючого законодавства, ніякої заборони на вчинення цих правочинів не існувало, заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна позивачем не вживались. Процедура відчуження нерухомого майна тривала певний період часу, що включав в себе в тому числі оцінку об`єктів, і була завершена 2 листопада 2017 року. Просив в позові до [PERSON] про визнання недійсними договору дарування об`єкта незавершеного будівництва та договору дарування земельної ділянки відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 серпня 2009 року по 24 лютого 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 6 серпня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, та копією рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2012 року, що набрало законної сили 24 лютого 2012 року (а.с.10, 11 т.1). Згідно ч.ч.1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка і рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Положеннями ст.74 СК України визначено, що якщо жінка і чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 3 СК України визначено поняття сім`ї. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особу, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 11) вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таким випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. П.20 постанови Пленуму ВСУ № 11 вказує на те, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Відповідно до абз.1 п.22 постанови Пленуму ВСУ № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспорті засоби; грошові, кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У відповідності до п.25 постанови Пленуму ВСУ № 11 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] придано за договором купівлі-продажу від 08.12.2011р. нежитлову будівлю, цілісний майновий комплекс, розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5783 (а.с.16-29 т.1). Отже, нежитлова будівля, цілісний майновий комплекс, розташовані за адресою: [ADDRESS] , набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 26 травня 2016 року [PERSON] було придбано за договором купівлі-продажу незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620604660277, площею 217,0 кв.м., готовністю будинку 62%, на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1612, а також земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20: 046:0277, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1613 (а.с.12-15 т.1). Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року підтверджується такими доказами. Так, свідок [PERSON] показала, що її дочка [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] . Після придбання будинку [ADDRESS] сім`я стала проживати в цьому будинку, однак правовстановлюючий документ на цей будинок [PERSON] оформив пізніше, вже в кінці шлюбних відносин з [PERSON] . Всі разом вони святкували свята, [PERSON] виховував сина [PERSON] як свого рідного, [PERSON] називав його «батьком», разом вони їздили відпочивати, ходили в гості, ділили спальну кімнату, [PERSON] дарував [PERSON] квіти, подарунки на річниці весілля, [PERSON] доглядала за [PERSON] . Вона же доглядала за будинком, квітами біля нього, готувала їжу. Восени [PERSON] вимушена була виїхати з будинку, в якому проживала з 2011-2012 року. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] одружились у 2009 році. Після розірвання шлюбу, вони продовжили мешкати однією сім`єю в будинку, що розташований по [ADDRESS] , вели спільне господарство, побут. Вона бувала в гостях у цієї пари і стверджує, що у них нормальні, притаманні подружжю відносини. [PERSON] добре відносився до сина [PERSON] , дарував [PERSON] золоті прикраси. Чотири з половиною роки тому [PERSON] та [PERSON] разом були присутні на весіллі в її сім`ї. Свідок [PERSON] показала, що у 2009 році [PERSON] та [PERSON] одружилися і стали поживати разом на мікрорайонах Сонячний, Лазурний в м. Покровську, а потім в будинку по [ADDRESS] , який купили за спільні кошти. Разом з ними мешкав сина [PERSON] , до якого [PERSON] ставився як до сина, а хлопчик називав його «батьком». У 2016 році [PERSON] виїхала з будинку по [ADDRESS] . До цього часу всі проживали разом в будинку, вели спільне господарство, планували майбутнє життя. Свідок [PERSON] зазначив, що знайомий із [PERSON] та [PERSON] , які були подружжям, він був присутній на їх весіллі. Коли він приїздив в гості до [PERSON] в будинок по [ADDRESS] , міг зустріти там [PERSON] Восени 2015 року після повернення з місця попереднього ув`язнення він тимчасово зупинявся в будинку [PERSON] , де також мешкала й [PERSON] . Вже після анексії Криму він передавав гроші [PERSON] від [PERSON] , яка мешкала в Криму, більш точний час передачі грошей не пам`ятає. З показань свідка [PERSON] вбачається, що він товаришує з [PERSON] більше 10 років. Познайомився з [PERSON] , коли став приходити в гості до [PERSON] в будинок по [ADDRESS] . В період часу з 2012 року по листопад 2016 року він бачив у будинку [PERSON] , коли відвідував будинок приблизно 1-3 рази на тиждень. 3-5 років тому у [PERSON] виникли любовні стосунки з жінкою на ім`я [PERSON] , яка мешкала в Криму і на теперішній час переїхала з Криму в м. Покровськ. Свідок [PERSON] показала суду, що у 2015 році у неї почали розвиватися відносини з [PERSON] , він приїжджав до Криму, зустрічались вони на кордоні, спілкування відбувалось за допомогою програмного забезпечення Скайп, Вайбер. Раз у два місяці [PERSON] передавав їй до Криму гроші, інколи гроші передавались їй через [PERSON] . З кінця лютого 2017 року вона переїхала з Криму в п. Покровськ до [PERSON] , з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Крім того, на наданих позивачем світлинах зображені [PERSON] та [PERSON] разом із друзями при святкуванні новосілля в будинку [ADDRESS] , при спільному проведенні дозвілля, а також син [PERSON] (а.с.30-32 т.1). Проаналізувавши надані докази, суд знаходить факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підтвердженим. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20:046:0277, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільній сумісній власності. Суд не може погодитись із запереченнями відповідача [PERSON] про те, що об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка були придбані ним за його особисті грошові кошти, які він виручив від продажу «бази» та «автомийки», оскільки належних та допустимих доказів про це суду надано не було. Не заслуговує на увагу також посилання відповідача [PERSON] про те, що процедура відчуження об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки була розпочата ним ще у жовтні 2016 року, тобто задовго до пред`явлення [PERSON] позову до суду, так як зі слів сторін газета містила в собі оголошення саме про продаж нерухомості, тоді як у найкоротший час [PERSON] було прийнято рішення про її дарування своєму синові [PERSON] . Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] перебував у сімейних відносинах з [PERSON] , суд не може прийняти до уваги, так як в судовому засіданні достеменно було встановлено, що остання приїхала з Криму до м. Покровськ Донецької області лише у лютому 2017 року, а до цього відносини між нею та [PERSON] носили характер короткочасних зустрічей, спілкування за допомогою мережі Інтернет, наданні матеріальної допомоги з боку [PERSON] 2 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування незавершеного будівництва, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000620:046:0277, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчені приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області 02.11.2017р., зареєстрованих в реєстрі за № № 2613, 2614. Право власності на зазначені об`єкти нерухомості зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 02.11.2017 (а.с.49-53 т.1). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Згідно положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 204 ЦК України містить в собі презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.209 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу заявника підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. У відповідності до ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним категоріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятою статті 13 цього кодексу. Аналіз ч.2 ст.13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти яку суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, у тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, які юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця форма виражає втілення в цивільному процесі принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи з аналізу норм, закріплених у ЦК, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за даяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, ч.3 ст.39 ЦК), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Таким чином, подарувавши об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20:046:0277, розташовану за цією ж адресою, 2 листопада 2017 року своєму синові [PERSON] , достовірно знаючи, що в провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області перебуває справа за позовом до нього [PERSON] про поділ майна, про що свідчить наявна в матеріалах справи його заява від 03.11.2017р. про відкладення судового розгляду у зв`язку з необхідністю підготовки до судового розгляду і необхідністю скористатись професійною правничою допомогою, і обізнаністю про таку справу 27.10.2017р., відповідач [PERSON] переслідував мету не допустити поділ цього майна між ним та позивачем, яке придбано у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбі (а.с.38 т.1). На переконання суду такі умисні дії відповідача [PERSON] необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права позивача на отримання частини спірного майна у порядку поділу майна подружжя, що свідчить про наявність обставин, визначених ч.2 ст.13 ЦК України. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Розпорядження спірним майном відповідачем [PERSON] на користь свого сина [PERSON] в той час, як в суді розглядається справа за позовом до нього [PERSON] про поділ, в тому числі, цього майна, свідчить про однонаправленість дій відповідачів. Про фіктивність укладення правочинів між відповідачами [PERSON] та [PERSON] свідчить той факт, що не дивлячись на відчуження об`єкту незавершеного будівництва своєму синові [PERSON] , його батько [PERSON] продовжує мешкати в цьому. Дії відповідачів суперечать їх поведінці при укладенні оспорюваних договорів дарування незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20:046:0277, розташованої за цією ж адресою, так як відповідач [PERSON] в пунктах 6 зазначених договорів вказував на те, що довів до відома Обдарованого, а Обдарований взяв до уваги той факт, що відчужувані за цими договорами об`єкти не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувані об`єкти (їх частки), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні. Очевидно, що дії відповідачів, які є батьком і сином, уклали спірні договори дарування у зв`язку з виникненням спору щодо поділу майна чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якими є [PERSON] та [PERSON] , суперечать їхній попередній поведінці і є недобросовісними. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання оспорюваних договорів дарування об`єкта незавершеного будівництва від 2 листопада 2017 року, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 2 листопада 2017 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2613, а також договору дарування земельної ділянки від 2 листопада 2017 року загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 1413200000:20:046:0277, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 2 листопада 2017 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2614, укладені між [PERSON] та [PERSON] , недійсними. Зазначені висновки суду знаходяться у відповідності до висновків, що містяться у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 243/3341/15-ц. Оскільки [PERSON] та [PERSON] не домовилися про порядок поділу майна, воно підлягає поділом судом, враховуючи при цьому інтереси чоловіка та жінки. Враховуючи, що предметом поділу спільного сумісного майна є неподільні речі, і жоден із колишнього подружжя не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, і не отримана згода на отримання грошової компенсації вартості такого майна жодної із сторін, суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні, вважаючи їх рівними, без його реального поділу і залишити його в їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] в сумі 1600 грн, з відповідача [PERSON] - в сумі 320 грн (а.с.1, 2, 83). Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в сумі 640 грн підлягає поверненню позивачу у зв`язку зі сплатою його в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до ст.ст.13, 16, 203, 204, 215, 216, 236, 255, 369, 373 ЦК України, ст.ст.3, 60, 61, 65, 69, 70, 71, 74 СК України,

Outcome: partial