Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.08.2017 року скасовано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги централізованого опалення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Вказував на те, що позивач надає відповідачу послуги централізованого опалення за адресою [ADDRESS] та відповідач користується такими послугами, у зв'язку з чим між ними виникли фактичні договірні відносини, оскільки на пропозицію укласти відповідний письмовий договір відповідач належним чином не відреагував. Разом з тим, відповідач, користуючись послугами позивача, зобов'язаний оплачувати такі послуги не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, проте таких вимог він не виконав, у зв'язку з чим у нього за період з 01.07.2013 року по 28.02.2018 року утворилась заборгованість в сумі 12359,91 грн. Також, вважає, що за порушення вказаного зобов'язання до відповідача підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 12359,91 грн., інфляційні в розмірі 1082,08 грн., 3 % річних в сумі 245,72 грн. та судовий збір. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16.08.2018 року вказані позовні вимоги задоволено в повному обсязі, проте ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.10.2018 року вказане заочне рішення скасовано. Так, в ході повторного судового розгляду даного спору відповідач заявив про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивач ставить вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.07.2013 року по 20.02.2018 року, що суперечить встановленому законом загальному строку позовної давності, а тому просив відмовити в задоволені позову в частині стягнення боргу за період з 01.07.2013 року по 28.02.2015 року. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, наголошувала на тому, що перебіг строку позовної давності було перервано, оскільки позивач у квітні 2017 року звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, при цьому долучила до матеріалів справи розрахунок заборгованості за період з квітня 2014 року по лютий 2018 року, який просила врахувати при прийняті рішення по суті вирішення даного спору. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Враховуючи наявні в матеріалах справи відомості про позицію відповідача щодо спірних правовідносин, а також відомості про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів які б спростовували той факт, що відповідач будучи зареєстрованим за адресою [ADDRESS] не користувався наданими МКП «Чернівцітеплокомуненерго» послугами централізованого опалення, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що відповідач є споживачем послуг які надаються позивачем. Таким чином, надання позивачем послуг та їх споживання відповідачем є діями осіб, з якими закон, зокрема ст.11 ЦК України, пов'язує підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, а тому відсутність між сторонами договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача від оплати комунальних послуг. Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами, та вноситься у встановлені строки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично відпущену теплову енергію. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що відповідач не виконав покладених на нього зобов'язань та у встановлені строки не оплатив наданні йому позивачем послуги відповідно до встановлених тарифів. Згідно розрахунку заборгованості за період з 01.07.2013 року по 28.02.2018 року за відповідачем рахується заборгованості в сумі 12359,91 грн., а за період з 01.04.2018 року по 28.02.2018 року борг в сумі - 10849,40 грн. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи те, що відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та з цих підстав просив відмовити в задоволенні частини заявлених вимог, а саме за період з 01.07.2013 року по 28.02.2015 року, варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до вимог ст. 257, ст. 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Разом з тим, ч. 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У відповідності до правового висновку сформованого Верховним судом України у постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-214цс14), судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Враховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває позовну давність. За змістом ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22.08.2017 року скасовано судовий наказ №725/3262/17, виданий 03.08.2017 року Першотравневим районним судом м. Чернівці за заявою МКП «Чернівцітепокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги централізованого опалення з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що 27.07.2017 року МКП «Чернівецітепокомуненерго» звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу, зазначаючи боржниками [PERSON] та [PERSON], проте в прохальній частині заяви вказано боржниками [PERSON], [PERSON], [PERSON] В подальшому, на підставі вказаної заяви судом, 03.08.2017 року було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь МКП «Чернівцітеплокомуненерго» заборгованості за наданні житлово-комунальні послуги централізованого опалення в сумі 15312,26 грн. , інфляційних - 1658,44 грн. та трьох відсотків річних в сумі 250,45 грн., а також судового збору в розмірі 800 грн., при цьому ухвалою суду від 03.08.2017 року відмовлено у прийнятті заяви в частині вимог до [PERSON]. Наведені обставини спростовують посилання представника позивача про те, що з заявою про видачу судового наказу позивач звертався у квітні 2017 року, натомість належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 27.07.2018 року, а тому строк позовної давності був перерваний саме 27.07.2017 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з серпня 2014 року по 28.02.2018 року, яка з урахуванням наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, становить 10627,37 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку складеного МКП «Чернівцітеплокомуненерго» на підставі ст. 625, витрати від інфляційних процесів становлять 1082,08 грн. та три відсотки річних від простроченої суми становить 245,72 грн. Враховуючи те, що розрахунок інфляційних та 3 % річних проведений позивачем за період з 01.03.2015 року по 28.02.2018 року та охоплює період стягнення боргу в межах строку позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення вказаних сум з відповідача на користь позивача. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1541,75 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial