Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

У жовтні 2014 року Головне управління юстиції у Херсонській області звернулось до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просило визнати незаконним утримування на території України малолітньої дитини - [PERSON] її матір'ю [PERSON], повернути дитину до місця постійного проживання у Португальській Республіці та передати її батькові - [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила нове її місце проживання в Україні з порушенням прав батька дитини, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини він не давав. Позивач вважає, що відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року існують всі підстави для повернення дитини до місця постійного проживання у Португальській Республіці та передачі її батькові. У судовому засіданні представник Головного управління юстиції у Херсонській області заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та представник органу опіки та піклування позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, пояснили суду, що розлучення дитини з матір'ю суперечитиме інтересам дитини та завдасть їй глибокої душевної травми. Батько не цікавиться життям та розвитком дитини, будь-якої матеріальної допомоги по її утриманню не надає. На їх думку, дитина не може бути повернута до Португалії. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з урахування наступного. Спірні правовідносини врегульовані Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року. Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та Португальською Республікою з 01.02.2007 року. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Стаття 8 Конвенції надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до центрального органу будь-якої іншої договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Згідно вимог ст. 5 Конвенції для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Положеннями ст. 14 Конвенції визначено, що встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Стаття 11 Конвенції зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Згідно вимог ст.ст. 23, 30 Конвенції будь-яка заява, надіслана до центральних органів або безпосередньо до судових чи адміністративних органів договірної держави відповідно до умов цієї Конвенції, разом із прикладеними до неї або виданими центральним органом документами або іншою інформацією приймається судами або адміністративними органами договірних держав. Ніякої легалізації документів або подібних формальностей не вимагається для виконання її положень. Стаття 12 Конвенції встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Відповідно до положень ст. 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить дитині нетерпиму обстановку. Судом встановлено, що 10.11.2009 року [PERSON] та [PERSON] одружилися. [INFO] в м. Лагуш Португальської Республіки у подружжя народилася донька - [PERSON], яка проживала разом з батьками у [ADDRESS]. 17.06.2010 року сторони по справі розлучилися. Згідно угоди про здійснення батьківських обов'язків опіка над неповнолітньою [PERSON] була передана відповідачу, зокрема, на неї покладено виконання батьківських обов'язків щодо повсякденного життя Ніколь. Проте, особливо важливі питання стосовно життя Ніколь повинні бути узгоджені спільно обома батьками. Відповідач звернулася до суду м. Портімау з проханням видати дозвіл на подорож неповнолітньої [PERSON] до України тривалістю 15 днів з 24 квітня до 08 травня 2012 року. 12.04.2012 року суд м. Портімау задовольнив її прохання та видав відповідний висновок. 24.04.2012 року відповідач разом з дитиною виїхала з Португальської Республіки в Україну та повинна була повернутися 08.05.2012 року, однак цього не зробила. 27.08.2012 року до Міністерства юстиції України як центрального органу України з виконання Конвенції звернувся позивач через центральний орган Португальської Республіки з заявою про повернення дитини. На час розгляду справи [PERSON] зареєстрована та проживає з матір'ю в Україні за адресою: [ADDRESS], відвідує Херсонський ясла-садок № 23 Херсонської міської ради. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] активна, допитлива та працелюбна дитина, розвивається відповідно свого віку, легко находить спільну мову з однолітками, спілкується російською мовою, дитячий садок відвідує із задоволенням. Психологічний зв'язок дитини з матір'ю міцний, вона дуже прив'язана до матері і весь свій час проводить із нею. Дитина про батька не згадує, час проживання в Португалії не пам'ятає. Таким чином, відповідач самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, оскільки він ані усної, ані письмової згоди на зміну постійного місця проживання дочки не давав. Отже, в розумінні статей 3 і 5 Конвенції утримування дитини відповідачем на території Україні, без згоди на те позивача, є незаконним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають, зокрема, право визначати її місце проживання, тому вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, враховуючи те, що дитина перебуває на території України більше року, прижилася тут, для неї створені всі необхідні умови для її всебічного розвитку, вона оточена любов'ю та турботою, відвідує дитячий садок та спілкується зі своїми однолітками, а також те, що належними та допустимими доказами було доведено те, що між матір'ю та дитиною існує міцний психологічний зв'язок, розлучення з матір'ю завдасть дитині значної психологічної шкоди та створить для неї нетерпиму обстановку, суд вважає, що у задоволенні позову в частині вимог щодо повернення малолітньої дитини - [PERSON] до місця постійного проживання у Португальській Республіці та передачі її батькові - [PERSON], слід відмовити.

Outcome: partial