Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У жовтні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Відповідно до прохальної частини, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 1 901 184, 40 грн., що складає інфляційні втрати та три проценти річних з прострочення повернення грошових коштів, наданих у позику за Договором від 03.03.2010 №358 та Додатковим договором від 02.06.2010 №1162. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 03 березня 2010 року між [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) та [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач) було укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу було передано у власність строком до 03 червня 2010 р. грошові кошти в розмірі 1 811 912, 00 грн. Згідно абз. 2,3,4 п.1 Договору позики, Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти за наступним графіком: 64 712,00 грн до 03.04.2010 р.; 64 712,00 грн до 03.05.2010р. та 1 682 488,00 до 03.06.2010 року. Частково виконавши умови договору, Відповідач повернув Позивачу 20.04.20120 р. - 64 000,00 грн, 03.05. 2010 р. - 64 000,00 грн., та 02.06. 2010 р. - 64 000,00 грн. 02 червня 2010 року Позивач збільшив суму позики та додатково надав у борг Відповідачу 507 170,00 грн, що було закріплено в цей же день у Договорі про внесення змін до Договору позики грошей від 03.03.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов Договору про внесення змін, загальну суму позики з урахуванням часткового погашення боргу Відповідачем було збільшено до 2 260 582,00 грн. Всього ж за період з 03.04. 2010 р. до 12.07.2012 р. Відповідач повернув борг у сумі 1 216 000,00 грн. Через порушення Відповідачем умов Договору позики, Позивач в серпні 2012 року звернувся до Печерського суду м. Києва про стягнення заборгованості у розмірі 1 044 582,00 грн. 10 грудня 2012 року рішенням Печерського районного суду у м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 044 582, 00 грн неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03.03.2010 р.; 31 234,44 грн - 3% річних; 3 605,75 грн. - інфляційних витрат; 250,00 грн. - неустойки (пені); 3 219,00 грн. - відшкодування витрат з оплати судового збору; 420,00 грн. - у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Урядовий кур`єр»; 312,00 грн. - за подачу оголошення у газету «Хрещатик». Станом на дату подачі до Шевченківського районного суду м. Києва позовної заяви, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2012 р. (справа № 2-4113/12) не виконано, у зв`язку з чим, Позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 30 жовтня 2019 року матеріали позову передані на розгляд судді [PERSON] Ухвалою Шевченківського районного суду від 27 листопада 2019 року у справі відкрито провадження. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-315 від 14 січня 2020 р., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду від 15 січня 2020 року справу прийнято до провадження судді Фролової І.В., справу призначено до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду від 27 серпня 2020 року підготовче провадження по справі закрите та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 22 жовтня 2020 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено рішення у справі, відповідно до якого було ухвалено: «Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, - задовольнити в повному обсязі. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сума інфляційних збитків у ролзмірі 1 685 433,06 (Один мільйон шістсот вісімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні) 06 копійок та 3% річних, що складає 215 751, 34 (Двісті п`ятнадцять тисяч сімсот пятдесят одна гривня) 34 копійки, а разом становить 1 901 184, 40 (Один мільйон дев`ятсот одну тисячу сто вісімдесят чотири гривні) 40 копійок. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 9 605,00 грн.». 28 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява про заміну учасника справи правонаступником та перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду від 22 жовтня 2020 року. Ухвалою Шевченківського районного суду від 16 липня 2021 року було постановлено: «Заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних - задовольнити. Замінити відповідача у справі за №761/42572/19 з [PERSON] на [PERSON] . Скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.». Суд зауважує, що заміна учасника справи було зумовлена тим, що [INFO] , тобто до призначеної дати судового розгляду справи, відповідач [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 55 ЦПК України визначено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, правонаступництва. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. 23 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильського JI.C. за заявою про прийняття спадщини, поданою сином відповідача [PERSON] , відкрито спадкову справу №66462010. Інші спадкоємці у померлої [PERSON] відсутні. Таким чином, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] її син [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, а отже її правонаступником. 31 серпня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника позивача - адвоката Балаклицького В.В., відповідно до якого просили долучити до матеріалів справи копію вимоги кредитора спадкодавця до спадкоємця віл 06 серпня 2021 року. 24 листопада 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення та заява про застосування позовної давності від представника відповідача - [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду від 25 листопада 2021 року підготовче провадження по справі закрите та призначено її до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час розгляду справи, судом було встановлено наступні обставини. 03 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу було передано у власність строком до 03 червня 2010 р. грошові кошти в розмірі 1 811 912, 00 грн. Згідно з абз. 2,3,4 п.1 Договору позики, Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти за наступним графіком: 64 712,00 грн до 03.04.2010 р.; 64 712,00 грн до 03.05.2010р. та 1 682 488,00 до 03.06.2010 року. 02 червня 2010 року Позивач збільшив суму позики та додатково надав у борг Відповідачу 507 170,00 грн, що було закріплено в цей же день у Договорі про внесення змін до Договору позики грошей від 03.03.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов Договору про внесення змін, загальну суму позики з урахуванням часткового погашення боргу Відповідачем було збільшено до 2 260 582,00 грн. Сторонами під час розгляду справи не оспорювалося, що Відповідач повернув Позивачу 20.04.20120 р. - 64 000,00 грн, 03.05.2010 р. - 64 000,00 грн., та 02.06. 2010 р. - 64 000,00 грн. Всього ж за період з 03 квітня 2010 року до 12 липня 2012 року Відповідач повернув борг у сумі 1 216 000,00 грн. В серпні 2012 року Позивач звернувся до Печерського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості у розмірі 1 044 582,00 грн. Судом встановлено, а також підтверджується рішенням Печерського районного суду у м. Києва від 10 грудня 2012 року у справі №2-4113/12: «Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики -задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 1044582 грн. 00 коп. (один мільйон сорок чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн. 00 коп. неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03 березня 2010 року та договору про внесення змін та доповнень до нього від 02 червня 2010 року. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 31234 (тридцять одну тисячу двісті тридцять чотири) грн. 44 коп. -3% річних. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 3605 (три тисячі шістсот п`ять) грн. 75 коп. інфляційних втрат. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 250000 (двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. неустойки (пені). Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат з оплати судового збору. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 420 (чотириста двадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Урядовий кур`єр». Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 312 (триста дванадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Хрещатик». В задоволенні решти позовних вимог -відмовити.». За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Також представником відповідача було долучено до матеріалів справи копію Постанови Київського апеляційного суду» від 02 квітня 2019 року у справі №761/37287/16-ц відповідно до змісту якої вбачається наступне: «… В матеріалах справи, містяться телеграми позивача [PERSON] , яка після ухваленя рішеня про стягнення з неї боргу неодноразово писала [PERSON] за відомою їй адресою та просила з`явитись останнього для повернення нею боргу, присудженого рішенням суду. (а.с.114, 116) Як пояснила позивач і ці пояснення не спростовані представником відповідача [PERSON] , остання зверталась до представника кредитора, в справі про стягнення боргу, - [PERSON] з проханням повідомити, де і коли вона може зустрітись з [PERSON] та повернути борг в сумі, визначеній судом, проте останній не повідомляв, де вона може знайти кредитора, посилався на те, що вона заборгувало значно більше, ніж та сума, що стягнув суд, з урахуваннм відсотків та штрафних санкцій, а тому він це питання має узгодити з кредитором. [PERSON] поштову коресопнденцію не отримував, про зміну своєї адреси боржнику не повідомив, таким чином позивач була позбавлена можливості сплатити кошти, які присудив суд, так як не могла розшукати позикодавця. З питанням повернення боргу позивач також зверталсь і до нотаріуса Анохіної В.М. Так, в матеріалах справи на а.с.136 т.2 наявний лист позивача від 05 березня 2013 року, який нотаріус отримала 05 квітня 2013 року, про що свідчить її підпис на копії цього листа. В листі позивач повідомила нотаріуса, що [PERSON] та його представник [PERSON] ухиляються від отримання суми боргу за договором позики, в розмірі, визначеному рішеннями судів, а тому вона просила нотаріуса повернути оригінали правовстановлюючих документів на іпотечне майно. Як вбачається, з матеріалів нотаріальної справи, нотаріус відповіді на вказане звернення, в якій би роз`яснювалось про можливість залишити кошти для кредитора на депозитному рахунку, надано не було. Як пояснив представник [PERSON] , виконавчий лист за рішенням суду, ухваленим в 2012 році про стягнення боргу, [PERSON] не отримува та до виконання його не пред`являв. Всі вищенаведені обставини свідчать про те, що невиконання своїх зобов`язань позивачем було пов`язоно з небажанням кредитора приймати виконання в присудженому судом розмірі, та вчинення дій останнім з метою унеможливлення позивачу повернути гроші. Відповідно до с. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитр не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, вконання зобов`язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора. Обставини даної справи свідчать про те, що мало місце прострочення кредитора. …». Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №761/37287/16-ц, провадження № 61-9727св19 касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишено без змін. Щодо позовних вимог про стягнення коштів, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст. 610, ст. 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а також визначені правові наслідки, які наступають у разі такого порушення. За змістом ст. 1046 ЦК України обов`язку позичальника повернути суму позики кореспондує право позикодавця на отримання від позичальника повернення суми позики у встановлені договором строк та порядку. Одночасно з цим, Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі №761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року, встановлено факт ухилення [PERSON] від отримання стягнутої за рішенням суду грошової суми, тобто встановлено факт прострочки кредитора, а саме: - [PERSON] після ухвалення рішення про стягнення з неї боргу неодноразово писала [PERSON] за відомою їй адресою та просила з`явитись останнього для повернення нею боргу, присудженого рішенням суду; - [PERSON] зверталась до представника кредитора в справі про стягнення боргу - [PERSON] з проханням повідомити де і коли вона може зустрітись з [PERSON] та повернути борг в сумі, визначеній судом, про те останній не повідомляв де вона може знайти кредитора, посилався на те, що вона заборгувала значно більше, ніж та сума, що стягнув суд; - [PERSON] поштову кореспонденцію не отримував, про зміну своєї поштової адреси боржнику не повідомив, таким чином позивач була позбавлена можливості сплатити кошти, які присудив суд, так як не могла розшукати позикодавця; - виконавчий лист за рішенням суду, ухваленим в 2012 році про стягнення боргу, [PERSON] не отримував та до виконання його не пред`являв, що свідчить про те, що невиконання своїх обов`язків [PERSON] було пов`язано з небажанням кредитора приймати виконання в присудженому судом розмірі, та вчинення дій останнім з метою унеможливлення [PERSON] повернути гроші. Суд повторно наголошує, що згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора. Згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Таким чином, внаслідок прострочки позивача [PERSON] в прийнятті стягнутої за договором позики грошової суми відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2021 у справі №266/2844/15-ц. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Таким чином, внаслідок прострочки позивача [PERSON] в прийнятті стягнутої за договором позики грошової суми, відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора, що узгоджується з положенням ч. 2 ст. 613 ЦК України. Суд зазначає, що за наведених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки в задоволені позовних вимог було відмовлено, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було сплачено 454,00 грн. судового збору за подачу заяви про скасування заочного рішення, що підтверджується квитанцією №32543470 від 27 травня 2021. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривень 00 копійок) стягнути з позивача на користь відповідача. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 613, 625, 1046 ЦК України,

Outcome: approved