Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

У жовтні [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування, в якому просить усунути від права на спадкування [PERSON] на частку в земельній ділянці площею 6.490, яка знаходилась у власності покійної матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 037807, виданого Степовою сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за №010412002714 від 30.11.2004 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла їх з відповідачем мати [PERSON] , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Проте, її брат не дивлячись на те, що постійно був зареєстрований разом з матір`ю, на протязі останніх 6-ти років працює за кордоном. Також він був за кордоном коли померла їх мати та [PERSON] не приїхав на похорони і не приймав участі у похованні. Також він не приймам жодної активної участі в догляді покійної матері, яка останні роки свого життя була в безпорадному стану через тяжку хворобу, а її син, відповідач по справі, ухилявся від надання допомоги, тому вона вважає, що має право просити суд усунути його від права на спадщину, яка відкрилася після смерті матері, зокрема на частку земельної ділянки - пая, площею 6.490, яка знаходилась у власності покійної матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 037807, виданого Степовою сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за №010412002714 від 30.11.2004 року. Позивачка та її представник у судовому засіданні повністю підтримали уточнений позов та просили пред`явлені вимоги задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач на адресу суду надав відповідний письмовий відзив на позовну заяву, де зазначає про те, що не визнає заявлені до нього позовні вимоги з підстав їх надуманості та невідповідності фактичним обставинам справи, тому у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Представники третіх осіб надали відповідні заяви про можливість розгляду спарви без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду у відповідності до норм чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, представників, врахувавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, Актовий запис № 373. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 675/2020, після її смерті відкрилася спадщина до складу якої, зокрема, входить земельна ділянка, площею 6.490 га, яка знаходилась у власності покійної матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 037807, виданого Степовою сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за №010412002714 від 30.11.2004 року. З матеріалів справи також вбачається, що у встановлений законом строк до Першої Кам`янської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті померлої [PERSON] звернулися її діти: позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на момент смерті спадкодавця, був зареєстрований з матір`ю за однією адресо по [ADDRESS] , тому у відповідності до норм чинного законодавства, вважається таким, що автоматично прийняв спадщину після померлої матері, оскільки жодних заяв, щодо відмови від своєї частки спадщини, він не писав, що також підтверджує наміри останнього на оформлення спадкових прав. Так, посилаючись на норму ч. 5 ст. 1224 ЦК України, якою визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, позивачка [PERSON] просить усунути її брата [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті їх матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує. Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України). До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Звертаючись з позовом до суду, позивачка [PERSON] посилається як на підставу усунення відповідач [PERSON] від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч.5 ст.1224 Цивільного кодексу України, мотивує тим, що протягом 6 (шести) останніх років відповідач проживає за кордоном, жодного разу не навідував матір, самоусунувся від її утримання та не надавав матеріальної допомоги на її лікування. Як вказує позивачка, коли [PERSON] померла відповідач навіть не приїхав з нею попрощатися та проігнорував її поховання. Разом з тим, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняв умисні дії спрямовані на ухилення від утримання спадкодавця, оскільки останній більшість часу проживав за межами країни та з об`єктивних причин не мав фізичної можливості приймати активну участь по догляду матері. У свою чергу, сам по собі факт того, що він працював і проживав в іншій країні, не свідчить про свідоме невиконання ним обов`язків щодо надання допомоги необхідної для життєдіяльності спадкодавця, а також наявність у особи можливості для надання такої допомоги та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Таким чином, судом установлено, що відповідач не вчиняв умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю [PERSON] , а тому, виходячи з відсутності умов, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed