Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 8/100 частини житлового будинку у [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2564. Вважає, що його частка фактично складає 9/100, оскільки придбав 197,230 кв.м, а загальна площа будинку складає 1 692,30 кв.м. 15.09.2015 року [PERSON] подарував земельну ділянку, площею 0,1 га, на якій знаходиться житловий будинок у [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] . З урахуванням ст. 120 ЗК України, п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, вважає, що набувши право власності на частину будинку, набув і пропорційну частку земельної ділянки, зайняту цим будинком. Враховуючи вищевикладене, також просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, на якій знаходиться житловий будинок у [ADDRESS] , в частині відчуження її 9/100 частини. Ухвалою суду від 25.10.2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою від 02.12.2019 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням осіб. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 22.09.2020 року до суду надійшла заява позивача, в якій він просив позов задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутністю. Також не заперечував щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 8/100 частини житлового будинку у [ADDRESS] , загальною площею 1 692,30 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2564. За указаним договором позивачу відчужено: приміщення 15 - коридор, площею 9,5 кв.м; приміщення 16 - житлова, площею 18,5 кв.м; приміщеня 17 - коридор, площею 5,9 кв.м; приміщення 17а - житлова, площею 20,8 кв.м; приміщення 18 - кухня, площею 35 кв.м; приміщення 20 - санвузол, площею 4,6 кв.м; МЗК 1/20 приміщення 14 - сходова клітина, площею 33,3 кв.м, що разом становить 197,230 кв.м. Враховуючи, що загальна площа будинку становить 1 692,30 кв.м, а позивачу згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2014 року належить 197,230 кв.м, то його частка у вказаному майні становить 9/100 (1 692,30:197,230=8,58033768). Згідно договору дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., [PERSON] подарував земельну ділянку, площею 0,1 га, на якій знаходиться житловий будинок у [ADDRESS] , [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 01.09.2014 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, від яких не відступив Верховний Суд. Щодо застосування приписів вказаних статей (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України) у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42). Оскільки позивач набув право власності на 1/9 частини будинку, то відповідно до статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України у відповідній редакції припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти у попереднього власника без зміни її цільового призначення. Перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Отже, набуття права власності на житловий будинок або його частину, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти у попереднього власника, а набувача права власності на нерухомість переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положеннями ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, відповідно до частини третьої даної статті, однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, як встановлено ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою статті 152 ЗК України. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, зокрема те що у дарувальника не виникло право власності на спірну 09/100 частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок у [ADDRESS] , а отже й не було повноважень щодо здійснення права розпорядження указаним майном, суд дійшов висновку, що договір дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., слід визнати недійсним у частині безоплатного передання у власність 9/100 частин вищевказаної земельної ділянки. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 331,55 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved