Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого народились син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , яка є дитиною з інвалідністю. Діти проживають разом з [PERSON] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.12.2019 року (справа №264/3435/18) визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] . Між тим, [PERSON] не виконує вказане рішення суду, що позбавляє заявника можливості бачитися з дітьми, піклуватися про них та брати участь у їх вихованні, розвитку та лікуванні. Крім того, [PERSON] забороняє сину [PERSON] спілкуватися з батьком [PERSON] , свідомо налаштовує проти нього, фізично погрожує сину та психологічно його пригнічує. Таким чином, [PERSON] вважає, що з боку [PERSON] неодноразово вчинялося домашнє насильство у формах фізичного, психологічного та економічного насильства стосовно малолітніх дітей та самого заявника. На підставі викладеного, просить суд у частині фізичного, економічного домашнього насильника [PERSON] обмежити її права на спілкування з дітьми [PERSON] та [PERSON] , а також з колишнім чоловіком [PERSON] на строк 6 місяців. Передати дітей задля виховання та постійного проживання до батька [PERSON] за адресою постійного проживання та реєстрації: [ADDRESS] . Якщо суд прийде до обґрунтованого висновку про неможливість передачі дітей до місця проживання батька, ухвалити рішення, яким передати дітей до Органу опіки та піклування задля подальшого проживання дітей. Заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 100 м до місця тимчасового поживання дітей та заявника до квартири [ADDRESS] . Заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 100 м до місця навчання малолітнього [PERSON] , а саме: Комунального закладу «Маріупольського загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» №30 Маріупольської міської ради. У разі влаштування дітей за рішенням суду для подальшого проживання Органом опіки та піклування до відповідного комунального закладу заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 100 м до місця тимчасового проживання малолітніх дітей. Заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та малолітніми дітьми або контактувати з ними через інші засоби зв`язку, як особисто, так і через її представників за дорученням або договором. Заявник [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що обмеження зазначені в заяві стосовно заінтересованної особи (кривдника) [PERSON] необхідні для унеможливлення психологічного, фізичного та економічного насильства відносно малолітніх дітей та самого заявника, тому просив задовольнити заяву. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи [PERSON] адвокат Довженко В.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису з підстав її необґрунтованості. Між тим, в судове засідання, призначене на 12:30 годину 23.12.2021 року не з`явився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності [PERSON] . Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Смалєва Л.П. в судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.1 ст.350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2015 року, який розірваний на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 грудня 2018 року. Сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтвреджується свідоцтвами про їх народження. Малолітня [PERSON] , [INFO] є інвалідом дитинства. Судовим наказом Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року стягнуті з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи утримання з 03 квітня 2018 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року задоволено часткового позов [PERSON] до [PERSON] (третя особа Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради) про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, відібрання дитини та повернення її до місця попереднього проживання, визначення порядку та способу участі батьків у вихованні дітей. Визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] . Побачення без присутності матері: щотижня з 15 години вівторка до 09 години середи; щотижня з 15 години п`ятниці до 20 години суботи; щороку 03 лютого з 10 до 18 години; 18 червня кожного парного року з 10 до 20 години; 10 липня кожного непарного року з 10 до 20 години. Спільний відпочинок: щорічно протягом 10 днів під час відпустки батька. Зобов`язано [PERSON] надавати [PERSON] на його вимогу інформацію та медичні документи щодо стану здоров`я, необхідності, ходу та результатів лікування дитини [PERSON] . Задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] (третя особа Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради) про визначення місця проживання дітей задовольнити. Визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем мешкання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із ч. 3 ст. 26 цього закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів бувшого подружжя, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Згідно ст. 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20). Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до потерпілого особисто та їх малолітніх дітей психологічного, фізичного та економічного насильства. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, слід дійти до висновку що заявник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо нього та спільних дітей з боку [PERSON] . Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, судом не встановлено випадків домашнього насильства в розумінні Закону №2229-VIII «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» зі сторони [PERSON] відносно заявника [PERSON] та їхніх малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства в майбутньому, натомість судом встановлено факт наявності між заявником та заінтересованою особою спору про визначення місця проживання дітей та участі у її вихованні батька, який проживає окремо, що суд вважає і стало підставою для подання даної заяви. Підстав для застосування інших спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - судом не встановлено. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження своїх вимог заявник також надав скриншоти з листуванням, а також диски з відеозаписами. \~ Суд не приймає до уваги вищевказані докази, оскільки вони не стосуються предмету спору та не містять доказів на підтвердження фізичного, психологічного та економічного насильства з боку [PERSON] відносно заявника та їх спільних малолітніх дітей. Щодо вимог заявника [PERSON] про витребування доказів, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч.4 ст.83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від її волі. Частиною 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що у клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особо, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Таким чином, для витребування доказів судом, сторонам необхідно надати суду докази того, що ними вживалися заходи для отримання доказів, проте безуспішно, в зв`язку з чим подається клопотання про витребування доказів, яке повинно відповідати вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України. Враховуючи, що заявником не доведено наявність перешкод у отриманні доказів у позасудовому порядку, відмови у наданні доказів заявнику не отримано, у клопотанні про витребування доказів не зазначено обставини, які може підтвердити ці докази, або аргументи, які вони можуть спростувати, а тому вказані вимоги про витребування доказів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про накладення арешту на банківські рахунки на які [PERSON] отримує грошові кошти у вигляді аліментів на малолітніх дітей та кошти державної соціальної допомоги, то суд зазначає, що заявником обрано невірний спосіб захисту свого права з цього питання. Таким чином, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] психологічного, фізичного та економічного насильства щодо нього та їх спільних малолітніх дітей, а самі лише твердження [PERSON] , які суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, а тому у задоволенні заяви слід відмовити. Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. Інші докази, які подані заявником в ході судового розгляду даної справи, є такими, що не мають значення для правильного вирішення спору та на висновки суду не впливають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed