Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON], яка діє як законний представник від імені малолітньої [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи: Головного управління юстиції у місті Києві (третя ососба-1) про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], яка діє як законний представник від імені малолітнього [PERSON] та Службу у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла баба малолітньої [PERSON] - [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири [ADDRESS], що належала спадкодавцю на праві приватної власності. 18.01.2007 року за заявою батька відповідача - [PERSON], третьою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу 57/07 щодо майна померлої [INFO] [PERSON]. При цьому за його письмовою згодою було включено до кола спадкоємців і сина спадкодавця - [PERSON], який пропустив шестимісячний термін для подання заяви про прийняття спадщини і який цього ж дня подав відповідну заяву. [INFO] [PERSON] помер. 25.11.2011 року відповідач одержав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину на 28/400 частин зазначеної квартири не видавалось. Позивач вважав, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 28/400 частин квартири, видане третьою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я сина померлої [PERSON] - [PERSON], необхідно визнати недійсним, оскільки воно видане особі, яка не мала права на спадкування у зв'язку з пропуском строку, без поновлення такого строку за рішенням суду та без згоди інших спадкоємців. Спадкодавець [PERSON] заповіту не склала, а тому єдиними спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках, згідно із ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, мали б бути її діти: син [PERSON] (батько позивача - малолітньої [PERSON]) та син [PERSON]. Однак жоден із синів померлої [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При цьому, якщо [PERSON] на момент відкриття спадщини та в подальшому проживав у квартирі [ADDRESS] і ніс витрати по її утриманню, то відповідач [PERSON] не проживав і не утримував її. [INFO] [PERSON] (батько позивача - малолітньої [PERSON]) помер. За життя батько позивачки спадщину після смерті своєї матері не оформив. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР в редакції 1963 р., (який діяв на час відкриття спадщини після смерті баби малолітньої [PERSON]), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Однак, як з'ясувалось згодом, на момент смерті [PERSON], шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, а тому останній за своє життя не належав до кола спадкоємців за законом першої черги після смерті баби позивача, не мав права не лише на успадкування її майна, а і на надання згоди включення до кола спадкоємців сина померлої - [PERSON], який пропустив строк для прийняття спадщини. Факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на момент оформлення спадщини після смерті [PERSON] був прихований дідом позивача від державного нотаріуса, більш того він навмисно вів нотаріуса в оману, подавши в якості доказу родинних відносин свідоцтво про реєстрацію шлюбу. В свою чергу державний нотаріус не перевірив належно та повно підстави і момент припинення шлюбних відносин між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON], оскільки у спадковій справі відсутні належно завірені сторінки паспорта [PERSON], зокрема сторінки із записом про другого з подружжя і відміткою про державну реєстрацію розірвання шлюбу, або відповідний запит нотаріуса і відповідь на нього щодо актового запису про їх шлюб. А тому позивач вважав, що нотаріус допустив помилку при визначені кола осіб, які мають право на спадкування, безпідставно включив до кола спадкоємців сина померлої [PERSON], який пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, і видав йому свідоцтво про право на спадщину за законом. Також позивач зазначала, що її батько - [PERSON], на відміну від його рідного брата, відповідача [PERSON], безпосередньо перед смертю своєї матері проживав разом з нею і продовжував проживати у квартирі після її смерті, більш того він користувався її частиною квартири, здійснював усі витрати по її утриманню, мав всі документи на неї (які після його смерті перейшли до моєї матері, та згодом були надані до нотаріальної контори для оформлення спадщини після його смерті і в подальшому передані брату батька - відповідачу [PERSON]), а тому він був єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв у спадщину 56/400 частин квартири після смерті [PERSON] (шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном). За таких обставин, доля 56/400 частин спірної квартири мала б і повинна вирішуватись не у спадковій справі щодо майна померлої бабки малолітньої [PERSON], а у спадковій справі щодо майна її померлого батька [PERSON] Однак, через неправомірні дії родичів, які навмисно замовчували факт розірвання шлюбу між батьками [PERSON], одноосібне фактичне прийняття останнім спадщини після смерті своєї матері, то при оформлені спадщини після смерті свого батька, малолітня [PERSON] [INFO] одержала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 28/400 частин зазначеної квартири, яка належала її батькові на підставі дубліката свідоцтва про право власності, без врахування спірної частки, внаслідок чого її частка у спадщині батька була штучно зменшена. Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім'я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS]. 28.04.2016 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона також просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім'я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 28.04.2016 року. В судове засідання відповідач, повідомлений належним чином, не з'явився, заперечень на позовну заяву не надав, при цьому в заяві від 07.07.2016 року просив розгляд справи проводити за його відсутності. Проти задоволення позову заперечував (а.с. 111). 07.07.2016 року від відповідача [PERSON] також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку із тим, що представник відповідача [PERSON] у період з 04.07.2016 року по 31.07.2016 року перебуватиме у відпустці, відповідач просив суд відкласти розгляд справи із посиланням на абз. 1 ч. 8 ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 169 та ст. 191 ЦПК України. Разом із тим, до свого клопотання про відкладення розгляду справи відповідачем не було додано жодного доказу на підтвердження того, що його представник перебуває у відпустці або з будь-яких інших поважних причин не може з'явитися в судове засідання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Оскільки судом було визнано причини неявки в судове засідання представника відповідача неповажними через відсутність належних доказів на підтвердження неможливості його явки в судове засідання про яке він був завчасно повідомлений, а також з урахуванням заяви відповідача про можливість розгляду справи за його відсутності, суд прийшов до висновку про розгляд справи в судовому засіданні 08.07.2016 року з огляду на достатність в матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Принагідно також зауважити, що розділом 5 листа Апеляційного суду міста Києва від 01.09.2013 року «Узагальнення практики судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства при розгляді цивільних справ у порядку заочного розгляду» звернуто увагу судів, що у випадку наявності клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності відсутні підстави для ухвалення заочного рішення. У такому випадку відповідач вважається присутнім і причини його неявки не з'ясовуються. З огляду на зазначені положення законодавства, суд прийшов до висновку про проведення розгляду справи в звичайному порядку, передбаченому ЦПК України, без ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримала та просила суд про його задоволення з огляду на порушення прав малолітньої [PERSON] Треті особи в судове засідання не з'явились, судом вживались заходи щодо належного їх повідомлення про дату, час і місце судового розгляду справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. Від Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшли письмові пояснення по справі, в якому представник управління, серед іншого, просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири [ADDRESS], що належала спадкодавцю на праві приватної власності (а.с. 53, 54). Із матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] була рідною бабою позивача [PERSON], матір'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 50). 18.01.2007 року [PERSON] звернувся до третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO], в якій він також не заперечував про включення до кола спадкоємців [PERSON] (а.с. 43). 18.01.2007 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO], до третьої Київської державної нотаріальної контори звернувся також [PERSON] (а.с. 43). [INFO] помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 9). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 49) 25.11.2011 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О. було видано [PERSON] спірне свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину на 28/400 частин квартири не видано (а.с. 58). В подальшому, 25.12.2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на інші 28/400 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 69). Разом із тим, суд вважає, що вказані свідоцтва були видані передчасно, а також є такими, що порушують права на спадкування позивача, в зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтями 1261-1265 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно з п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УPCP, у тому числі, щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. При цьому, у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягає положення Цивільного кодексу Української PCP у редакції Закону Української PCP від 18 липня 1963 року, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 524 та ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Крім того, положеннями ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР було встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном: 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Слід зазначити, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року (яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року) встановлено, що жодним із наявних у [PERSON] спадкоємців, відповідної заяви про прийняття спадщини після її смерті до державної нотаріальної контори подано не було, а заява [PERSON] про прийняття ним спадщини після смерті його дружини [PERSON] не є належним та допустимим доказом, оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини вже не належав до кола спадкоємців - чоловік спадкодавця, тому що 01 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Окрім того, також вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували як факт постійного проживання у спірній квартирі позивача на час відкриття спадщини, тобто на день смерті [PERSON] - [INFO], так і факт прийняття спадщини позивачем після смерті [PERSON], тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири, не встановлено наявності таких доказів і під час розгляду справи в суді. Таким чином, станом на час видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім'я [PERSON], останній не мав права на отримання таких свідоцтв, оскільки на день їх видачі не було підтверджено його право на спадкування 56/400 (28/400 та 28/400 відповідно) після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Абзацом 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Пунктом 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, судам роз'яснено, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач, серед іншого, посилалась на те, що видача спірних свідоцтв про право на спадщину за законом порушує її спадкові права, оскільки її батько [PERSON], вступивши в управління та володіння спадковим майном після смерті його матері [PERSON], фактично прийняв спадщину після її смерті, а відповідач та [PERSON], приховавши від нотаріуса факт розірвання шлюбу останнього із померлою ще у 1991 році, неправомірно зменшили частку в майні позивача. В обґрунтування порушення інтересів малолітньої [PERSON] представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, а також паспорт [PERSON] з відміткою про реєстрацію станом на [INFO] та зазначав, що останній на день смерті проживав разом із [PERSON], а отже прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а тому одноосібне прийняття спадщини відповідачем порушує спадкові права позивача, оскільки частка в спадщині її батька була штучно зменшена. Разом із тим, матеріали справи не містять беззаперечних доказів прийняття спадщини батьком позивача [PERSON] після смерті його матері [PERSON] Проте, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про те, що спірні свідоцтва про право на спадщину на 28/400 та 28/400 частин квартири [ADDRESS] були видані передчасно та з порушенням вимог закону, оскільки матеріали спадкової справи не містять жодних підтверджень права на звернення відповідача та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини із пропуском шестимісячного строку для її прийняття та відсутністю поряд із цим доказів постійного проживання [PERSON] разом із померлою станом на день її смерті. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім'я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS] та Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім'я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved