Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником ј частки житлового будинку [ADDRESS] . У нього з іншим співвласником будинку [PERSON] , якому належить 7/120 часток у цьому будинку, склалася конфліктна ситуація відносно сараю літ. «Г». Цей сарай належить йому на праві власності і він користується ним тривалий час. У липні 2018 року [PERSON] самоправно замінив замок на двері сараю, чим порушив його права на володіння і користування майном. У липні 2020 року [PERSON] добровільно звільнив і повернув йому цей сарай. Як було встановлено сарай «Г» був включений до свідоцтва про право власності на нерухому майно від 09.09.2014 року, видане на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 12.06.2014 року за номером 20036. Але значно раніше, а саме 17.08.2007 року цей сарай «Г» увійшов до складу 3/20 часток будинку квартири [ADDRESS] , яка була приватизована [PERSON] , про що їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 22.02.2008 року за номером 18426. 3/20 частки будинку- квартира [ADDRESS] , до складу якої входить сарай «Г» був подарований йому 26.08.2013 року спадкодавцем померлої [PERSON] [PERSON] . З того часу він постійно користувався цим сараєм, як своєю власністю. З метою досудового врегулювання спору він звертався з письмовим зверненням до відповідача з приводу здійснення перевірки, прийняття рішення про визнання розпорядження підконтрольного органу незаконним, визнання свідоцтва в частині внесенні сараю «Г» до опису об`єктів, що зазначені у свідоцтві про право власності від 09.09.2014 року, недійсним. Але його звернення було залишено без задоволення. Позивач просить суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.09.2014 року, видане на підставі розпорядження управління житлово- комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 12.06.2014 року №20036 на ім`я [PERSON] , в частині внесення в опис об`єкту користування сараєм літ «Г» за адресою: [ADDRESS] . Позивач і представник позивача позовні вимоги, викладені у позовній заяві підтримали. Надали пояснення ідентичні викладеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що виконавчий комітет Бердянської міської ради не є належним відповідачем у цій справі. Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради є окремою юридичною особою. А тому відповідачем за цим позовом має бути саме орган, який виніс розпорядження №20036 від 12.06.2014 року. Представник третьої особи [PERSON] подав суду письмове пояснення щодо позову (а.с.46-47) в якому проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав та інтересів у зв`язку з видачею оскаржуваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.09.2014 року. Зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але воно не є правочином на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Просив відмовити у задоволенні позову і стягнути з позивача понесені третьою особою судові витрати у розмірі 16000,00 грн. Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації, згідно із ст. 2 цього Закону належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до\~ст.\~8\~Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Судом встановлено, що 22.01.2008 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] (а.с.11). Свідоцтво видано на підставі розпорядження житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради №18426 від 22.01.2008 року, згідно із законом України «Про приватизацію державного фонду». [PERSON] було передано в порядку приватизації право власності на 3/20 часток (приватна спільна часткова) житлового будинку [ADDRESS] , яка складається з: кухні №3-1=6,2кв.м., кімнати №3-2=9,2кв.м. житлового будинку «А», коридору №3-ІУ=2,6кв.м., сіней «а2», ганку до «а2», альтанки «И», сараю «Г», Ѕ сараю «Л», ганку до «И»; в спільному користуванні: вбиральня «О», ворота №1, паркан №2, замощення І. 28.08.2013 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування (а.с.12-13). За цим договором дарувальник [PERSON] передала у власність обдарованого [PERSON] 3/20 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами [ADDRESS] . Згідно із п.1.2 цього договору, 3/20 частки житлового будинку належали дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2012 року №1958. Право власності [PERSON] на передані в дар 3/20 частки житлового будинку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.08.2013 року ( а.с.14-16). 09.09.2014 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я [PERSON] (а.с.24). Свідоцтво видано на підставі розпорядження житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради №20036 від 12.06.2014 року, згідно із законом України «Про приватизацію державного фонду». [PERSON] було передано в порядку приватизації право власності на 7/120 часток (приватна спільна часткова) житлового будинку [ADDRESS] , а саме квартира [ADDRESS] , яка складається з: житлового будинку «В», тамбуру «в», сарая «Г»; в спільному користуванні : ворота №7, паркан №8, замощення ІІ. Таким чином, судом встановлено, що спірний сарай «Г» був переданий у власність в порядку приватизації двом різним співвласникам житлового будинку: 22.01.2008 року [PERSON] і 09.09.2014 року [PERSON] . З пояснень представника третьої особи [PERSON] [PERSON] встановлено, що [PERSON] не визнає одноосібне право позивача на спірний сарай, оскільки вважає, що будинок із господарськими будівлями та спорудами знаходиться у спільній частковій власності усіх співвласників. Поділ будинку або виділ частки позивача не здійснювався. З аналізу статей\~13,\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2\~статті 16 ЦК України\~передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її\~\~ практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважав порушення його права власності видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно в частині спірного сараю «Г» третій особі [PERSON] 09.09.2014 року. \~ \~ \~ \~Видача свідоцтва про право власності була передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868\~(в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно . Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. З огляду на викладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнання недійсним та скасування рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Вказане кореспондується з правовим висновком\~Верховного Суду, викладеним у\~постанові від\~27\~червня 2018\~року у\~справі №\~925/797/17 і у постанові від 27 травня 2020 року у справі №442/2771/17. Як встановлено в судовому засіданні розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради №20036 від 12.06.2014 року на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, у т.ч. на спірне нерухоме майно- сарай «Г» на цей час не скасовано. Таких позовних вимог позивач не заявляв. До участі у справі управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради позивачем не залучалося. Крім того позивачем фактично оспорюється право власності третьої особи [PERSON] на спірний сарай «Г», але в якості відповідача він до справи не залучався. Клопотання про заміну неналежного або залучення належного відповідача у справі позивачем не заявлялися. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, не забезпечує захисту його права, як власника майна, за відсутності доказів визнання недійсним і скасування розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради №20036 від 12.06.2014 року у спірній його частині. За таких підстав, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у даному спорі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed