Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про: - визнання протиправними та скасувати рішення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, що оформлене у формі листа від 14 червня 2019 року № 107-107/ОП/Б-849-2333; - зобов`язати скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем прийнято рішення про проведення державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надіславши суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити позивачу. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до часттни 3 статті 12, частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась 16.05.2019 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із зверненням стосовно проведення зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Листом від 14 червня 2019 року № 107-107/ОП/Б-849-2333 Святошинська районна в місті Києві державної адміністрація повідомила позивача про відсутність підстав проведення зняття фізичних осіб, оскільки позбавлення права користування житловим приміщенням можливе лише у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема, на підставі рішення суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно статті 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови. Згідно пункту 27 Правил працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві. Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Рішення Святошинської в місті Києві державної адміністрації щодо реєстрації фізичних осіб, яке оскаржується позивачем, є протиправним. Доказів протилежного, суду не надано. Таким чином, позивачем доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого статтею 12 ЦПК України, факт протиправної поведінки відповідача, з тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Порушене право [PERSON] з боку відповідача підтверджується також експертним висновком доктора юридичних наук, професора Поєдинок Валерії Вікторівни від 24 квітня 2019 року. Тому слід скасувати рішення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, що оформлене у формі листа від 14 червня 2019 року № 107-107/ОП/Б-849-2333. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , то суд виходить із такого. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що при реєстрації вказаних вище фізичних осіб допущені порушення чинного законодавства, що призвело до порушення права позивача, як власника квартири. Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і визначити спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону. При цьому позивач має право захистити свої законні інтереси шляхом подання позову з урахуванням положень ЦК України, ЦПК України, КАС України. На підставі викладеного,

Outcome: partial