Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18.10.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду). Згідно з п.1 вказаного договору позивач передала у власність відповідачу належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS], [PERSON] також передав у власність [PERSON] належну йому 1/2 частину цієї ж квартири. У свою чергу згідно п. 12 вказаного договору відповідач зобов»язувалась забезпечувати [PERSON] у межах вартості матеріального забезпечення та її сина, надавати необхідний догляд (опікування), що не охоплюється утриманням (матеріальним забезпеченням): доглядати під час хвороби, доставляти до місця проживання відчужувачів необхідних їм ліків, продуктів харчування тощо. Проте, як напогає позивач, відповідач відразу ж після укладення вказаного договору відмовилась належним чином виконувати свої обов'язки, зокрема: вона не виконувала взятих на себе обов'язків по договору довічного утримання (догляду), не годувала [PERSON] та її сина, не прибирала в квартирі, не надавала грошової допомоги, а тому позивач разом із сином змушені були жити в умовах, які є непридатними для нормального життя. Позивач вважала, що зі сторони відповідача наявне істотне порушення умов договору довічного утримання, і внаслідок цих порушень відповідачем у справі завдано шкоди позивачу, яка значною мірою позбавляє позивача того, на що вона розраховувала при укладенні договору. [PERSON] [INFO] помер, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем (ст.ст. 1261, 1268 ЦК України). [PERSON] зателефонувала своїм родичам, які мешкають у Одеській області, з метою отримання допомоги та підтримки, що їй були необхідні після смерті сина, які відразу приїхали до м. Києва Крім того, відповідач самостійно прийняла рішення про кремацію тіла [PERSON], що порушує п. 12.4 договору, який говорить, що набувач зобов»язується поховати відчужувачів з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв. Родичі [PERSON], що мешкають в Одеській області, після смерті сина та з її згоди, забрали [PERSON] проживати до себе в Одеську область, оскільки в тих «запущених» умовах в яких вона проживала разом із своїм сином залишатися було не можливо, а допомога на яку вона розраховувала за укладеним договором зі сторони відповідача їй не надавалась. Крім того, родичі забрали [PERSON] в хворобливому стані здоров'я. Ухвалою суду від 21.11.2014 року об'єднано в одне провадження цивільну справу №753/5755/13ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності з цивільною справою №753/18529/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про часткове визнання недійсним договору довічного утримання. Обґрунтовуючи другий позов [PERSON] посилалась на вищевказані обставини та просила суд визнати недійсним договір довічного утримання від 18.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - [PERSON] в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON] Позивач посилалась на ч. 5 ст. 203 ЦК України та наполягала, що [PERSON], укладаючи договір довічного утримання не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а тому на підставі ст. 215 ЦК України просила визнати його недійсним у згаданій частині. На підставі викладеного та зважаючи на остаточну заяву про зміну позовних вимог від 20.01.2015 року, позивач просила суд за двома позовними заявами: - розірвати договір довічного утримання від 18.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним договір довічного утримання від 18.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Представник позивача у судове засідання 20.02.2015 року не з'явилась, однак подала до суду заяву про закінчення розгляду справи у відсутність представника позивача, у минулих судових засіданнях представник позивача позовні вимоги обох позовів підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, надавала відповідні пояснення. Представник відповідача у судове засідання 20.02.2015 року також не з'явилась, проте подала до суду заяву про закінчення розгляду справи у відсутність представника відповідача, у минулих судових засіданнях представник відповідача позовні вимоги обох позовів не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні, надавала відповідні пояснення суду. Суд визнав за можливе завершити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.10.2012 року між [PERSON], [PERSON] (відчужувачами) та [PERSON] (набувачем) було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №573. Згідно з п.1 вказаного договору позивач передала у власність відповідачу належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS], [PERSON] також передав у власність [PERSON] належну йому 1/2 частину цієї ж квартири. З витягу про державну реєстрацію прав, який видано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 06.11.2012 року вбачається, що зазначена квартира на підставі договору довічного утримання (догляду) на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 127). [PERSON] відповідно до п.п. 12.1, 12.3, 12.4 вказаного договору зобов»язувалась в межах вартості матеріального забезпечення довічно утримувати відчужувачів, надавати необхідний догляд (опікування), що не охоплюється утриманням (матеріальним забезпеченням): доглядати під час хвороби, доставляти до місця проживання відчужувачів необхідних їм ліків та продуктів харчування тощо. Після смерті відчужувачів набувач зобов»язувалась поховати кожного з них з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв. Пунктом 14 договору передбачено, що щомісячна сума матеріального (грошового) забезпечення (утримання) кожного з відчужувачів складає по 500 грн. (а всього відповідно - 1000 грн.), які повинні передаватись набувачем відчужувачам готівкою щомісяця до 20-го числа. З додатку до договору довічного утримання від 18.10.2012 року вбачається, що за період з 18.10.2012 року до 18.01.2013 року [PERSON] та [PERSON] за результатами виконання договору претензій одна до одної не мають (а.с. 61), що підтверджує повне виконання набувачем своїх обов»язків за договором у т.ч. щодо виплати матеріального забезпечення у сумі 500 грн. щомісячно. Однак, як встановлено судом, приписи укладеного договору довічного утримання (догляду) не містять чітко визначеного як порядку (способу) надання набувачем [PERSON] родині [PERSON] догляду (опікування) у вигляді догляду під час хвороби, доставлення до місця проживання відчужувачів необхідних їм ліків та продуктів харчування тощо, так і не містять порядку (способу) прийняття такого догляду [PERSON], або неприйняття, висловлення ними зауважень, претензій тощо. Встановлено, що [PERSON] [INFO] у віці 61 року у м. Києві помер, що вбачається зі свідоцтва про смерть від 06.03.2013 року (а.с. 6). Матеріали справи містять низку письмових доказів стосовно надсилання [PERSON] [PERSON] у м. Білгород-Дністровський, Одеської області матеріального забезпечення, однак остання відмовлялась їх отримувати, чим сама порушувала приписи п. 14 укладеного договору, про свідчать відповідні листи з поштових відділень (а.с. 81, 106, 108). Свідок [PERSON] (двоюрідна сестра померлого [PERSON].) показала суду, що познайомилась з [PERSON] на похоронах брата, остання керувала похованням. Мати свідка ([PERSON].) десь у 2011 році приїздила до м. Києва, привозила [PERSON] гроші та пропонувала їй переїхати жити до Одеської області у м. Білгород-Дністровський. На похоронах [PERSON], свідок дізналась від позивача про укладений договір довічного утримання. [PERSON] сама попросилась поїхати в м. Білгород-Дністровський, бо боялась залишитись сама. Квартира, де проживала [PERSON] (станом на день поховання її сина) була у занедбаному стані, сама [PERSON] жалілась свідку, що у неї педикульоз та короста, після ночівлі у вказаній квартирі і сама свідок виявила у себе ознаки зазначених хвороб. Зараз за комунальні послуги по утриманню вказаної квартири платить мати свідка [PERSON] (яка є рідною сестрою померлого чоловіка [PERSON].). [PERSON] передає гроші сусіду [PERSON], який і оплачує комунальні послуги. Зі слів позивача, свідок знає, що після укладення вказаного договору, декілька разів на тиждень [PERSON] приносила [PERSON] їжу та ліки, грошей відповідач позивачу не давала. Після затоплення, за ремонт квартири платила сама [PERSON] Свідок також показала, що дуже рідко бачилась з позивачем та її сином за його життя, оскільки мешкали у різних регіонах країни. Після того як [PERSON] забрали до м. Білгород-Дністровського, [PERSON] декілька разів робила їй грошові перекази, проте [PERSON] просила повернути гроші, тому що вона цих грошей не хотіла від [PERSON] Свідок [PERSON] (сусід [PERSON], яку знає вже 30 років, був у дружніх відносинах з її сином [PERSON].) показав суду, що неодноразово ходив та купував продукти для позивача та її сина за їх гроші, перед похованням він сам особисто мив та брив [PERSON] (після смерті). [PERSON] зробила поминальний обід у квартирі, де проживає [PERSON] На похорон [PERSON] також приїхали родичі з Одеської області. Свідок обізнаний про те, що [PERSON] іноді приносила [PERSON] продукти харчування, хто готував їжу для позивача свідку не відомо. Станом на день допиту, саме свідок отримував квитанції та платив за комунальні послуги по утриманню квартири [PERSON], в якій після виїзду позивача в Одеську область проживає квартирант. [PERSON] дала ключі від квартири квартиранту і сказала, щоб він там жив та дивився за квартирою. Свідок [PERSON] (сусідка [PERSON], яку знає з дитинства, у дружніх відносинах з нею) показала суду, що не знає точно коли саме був укладений договір довічного утримання, [PERSON] якось сама, незадовго до смерті сина розповіла свідку про укладений договір, приблизно з цього ж часу свідок і знає [PERSON] Свідок показала, що сама возила та забирала [PERSON] з лікарні у період часу грудень 2012 року - січень 2013 року, приносила [PERSON] їжу. [PERSON] свої функції взагалі не виконувала, в квартирі [PERSON] завжди було грязно, не прибрано, свідок вважала, що відповідач не могла виконувати свої обов»язки бо сама ходила на роботу. У квартирі [PERSON] свідок бачила відповідача двічі, зокрема, тоді коли помер [PERSON] Свідок за гроші [PERSON] купувала їй продукти харчування, сама прибирала в неї у квартирі, [PERSON] розповідала свідку, що відповідач відмовлялась її мити, і що в неї вже чешеться все тіло. [PERSON] проживала разом з сином та обидвоє мали поганий стан здоров»я. Свідок повідомила, що ніколи не брала грошей ні від [PERSON], ні від [PERSON] за прибирання та догляд. [PERSON] 08.03.2013 року поїхала з сестрою її чоловіка жити до Одеської області. Свідок [PERSON] (є другом батька [PERSON].) показав суду, що покійний [PERSON] розповідав йому, що [PERSON] доглядає його та його матір. Все розпочалось десь 2-3 роки тому, свідок бачив як [PERSON] бігала з сумками до [PERSON], ходила у лікарню до [PERSON], коли затопило квартиру [PERSON], саме [PERSON] займалась ремонтом квартири, найняла [PERSON] для для вчинення ремонту, однак хто платив йому за роботу свідок не знає. [PERSON] сама займалась похоронами [PERSON], готувала поминальний обід, [PERSON], особисто на поминальному обіді казала, що дякуючи [PERSON], вони провели нормально похорони [PERSON] У [PERSON] були якісь хороби з ногами. Свідок не бачив і не знає чи готувала їжу відповідач позивачу та її сину та чи проводила вона прибирання квартири, де жили останні. Свідок [PERSON] (сусід [PERSON].) показав суду, що бачив як [PERSON] разом зі своєю мамою ходила до квартири [PERSON] носили їй їжу та ходили з пилососом для прибирання її квартири. Оскільки вікна квартири, у якій мешкає свідок виходять на вікна квартири [PERSON], то свідок через вікно неодноразово бачив, як [PERSON] проводила прибирання квартиру позивача. Одного разу свідок бачив як у [PERSON] порвалась сумка, з якої повипадали продукти, які остання несла [PERSON]. Свідок [PERSON] (рідна сестра померлого чоловіка [PERSON].) показала суду, що після смерті її брата, чоловіка [PERSON], вона пропонувала останній переїхати із сином у м. Білгород-Дністровський, однак [PERSON] вирішила залишитись у м.Києві. Про укладений договір довічного утримання свідок дізналась у квітні 2011 року, коли вдруге приїхала у Київ (у квітні 2011 року) на поминках свідок прочитала текст договору, інших документів вона не бачила, а у квартирі з документів був лише паспорт та пенсійне посвідчення посвідчення [PERSON] Свідок приїжджала до позивача за рік до смерті її сина, переказувала [PERSON] грошові кошти у 2000-2003 роках. Свідок пропонувала [PERSON] повернути їй всі кошти, що вона витратила та розірвати укладений договір довічного утримання, однак відповідач не погодилась на таку пропозицію. Одразу після похорон [PERSON] свідок забрала позивача до Одеської області, де [PERSON] довелось лікували від педикульозу та чесотки, внаслідок тієї антисанітарії, що була у квартирі. Саме свідок писала [PERSON] розписку про те, що запрошує [PERSON] у гості до себе у м. Білгород-Дністровський у березні 2011 року (а.с. 63). У відсутність [PERSON] у квартирі проживають родичі сусіда позивача [PERSON], якому свідок пересилає гроші для оплати комунальних послуг за квартиру. Свідок один раз отримала грошовий переказ від відповідача для [PERSON], однак відразу ж повернула кошти оскільки позивач [PERSON] від них відмовилась. [PERSON] не давала відповідачу дозволу на кремацію її сина. Свідок [PERSON] (мати [PERSON].) показала суду, що познайомилась з позивачем літом 2012 року, [PERSON] сама звернулаль до її дочки з пропозицією укласти договір довічного утримання. [PERSON] кожен день носила їжу [PERSON], прибирала у неї в квартирі, після затоплення квартири, в якій проживає позивач домоглась від ЖЕД компенсації на її ремонт. Свідок допомагала відповідачу телефонувати родичам [PERSON] та повідомляла про смерть та дату похорон [PERSON] На наступний день після смерті [PERSON] свідок принесла сніданок позивачу, однак у неї в квартирі вже перебували її родичі, що прибули на похорон. Свідок обізнана з умовами укладеного договору, прочитала його практично на наступний день після його укладання та вважає, що відповідач [PERSON] добросовісно виконувала його приписи. На момент укладення договору відповідач не працювала, однак з грудня 2012 року вона офіційно влаштувалась на посаду бухгалтера, місце її роботи розташоване десь в районі [PERSON], яка у неї зарплатня свідок точно не знає. Свідок особисто готувала їжу для [PERSON], зокрема для [PERSON] готувала дієтичну їжу, а [PERSON] їла практично все. Свідок показала, що [PERSON] і сама прибирала у квартирі і наймала для цього сусідку [PERSON] Свідок [PERSON] (позивач у справі) показала суду, що знала дідусув та бабусь відповідача, також знала, що певний період її син [PERSON] вигулював собаку батька [PERSON], бо її батько хворів. Свідок проживала у квартирі зі своїм сином, мешкали вони у різних кімнатах. Також, показала, що відповідач сама до неї прийшла та запропонувала укласти з нею договір довічного утримання. Свідок показала, що підписала договір практично нічого не бачачи, не розуміючи та не читаючи, під час підписання договору були присутні ще якісь жінки, син на підписанні договору у нотаріуса не був присутній. Як та за яких обставин її син також підписав з відповідачем цей же договір свідок не знає. Коли затопило її квартиру [PERSON] запросила сусіда, щоб він допоміг зробити ремонт, [PERSON] заплатила за купівлю фарби та шпалер, однак свідок повернула їй за це гроші і за ремонт платила сама. З ЖЕД оформлювали документи на компенсацію витрат на ремонт, однак хто займався цим питанням свідок не знає. [PERSON] приходила лише раз з літровою банкою картоплі, жодним чином не допомагала, не прибирала у квартирі, не готувала їжу, лише іноді у ввечері телефонувала і питала як справи. Коли син свідка був у лікарні, [PERSON] допомагала знайома, яка деякий час проживала з нею та зранку носила їжу до [PERSON] у лікарню. Після смерті сина свідок не давала [PERSON] дозволу на його кремацію. Одразу ж після похорон сина, свідок поїхала жити до сестри її покійного чоловіка в Одеську область, яка до теперішнього часу доглядає за нею. Відповідач дійсно періодично робить грошові перекази свідку, однак свідок не хоче їх приймати. Суд критично ставиться, не бере до уваги та відхиляє показання [PERSON], оскільки вона є позивачем у справі, а тому є особою зацікавленою у задоволенні позову повністю та визнанні за нею права власності на спірну квартиру. Разом з тим, суд критично ставиться до показань свідків [PERSON], [PERSON] та не бере їх до уваги, оскільки ці особи є родичами [PERSON] та її покійному чоловіку та сину, саме у них зараз проживає [PERSON], а тому згадані свідкі є також зацікавленими особами у задоволенні позову та визнанні права власності на квартиру саме за [PERSON], з цих же підстав суд критично ставиться та не бере до уваги показання свідка [PERSON], оскільки будучи матір»ю відповідачу [PERSON], вона, очевидно, що є зацікавленою особою у тому, щоб суд вимоги позовів відхилив. Всі інші свідки надали суду показання, з яких достеменно встановити (підтвердити) обставини як невиконання/неналежного виконання набувачем [PERSON] своїх обов'язків, так і повного належного виконання цих обов'язків, не вбачається за можливе, оскільки, зокрема, показання свідка [PERSON]та [PERSON] про те, що [PERSON] не прибирала у квартирі, не купувала продуктів та не готувала [PERSON] їжу, спростовуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які показали, що бачили як [PERSON] опікувалась [PERSON], прибирала та готувала їм. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] ще до смерті сина та переїзду на проживання до Одеської області намагалась розірвати укладений договір довічного утримання (догляду) з причин його невиконання або неналежного виконання саме [PERSON] З довідки комінтернівської центральної районної лікарні від 11.03.2013 року (а.с. 34) вбачається,що [PERSON] поставлено діагноз: алергічний дерматит, короста та педикульоз, однак встановити внаслідок чого та коли саме виникли ці хвороби: через антисанітарний стан у квартирі або через недотримання власної гігієни або з інших причин (у т.ч. переїзд до Одеської області поїздом та користування у поїзді постільною білизною тощо) не вбачається за можливе, оскільки це потребує спеціальних знань у галузі медицини. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У ст.610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. У відповідності до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 18.10.2012 року в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], необхідно відхилити з огляду на недоведення позивачем належними та допустимими доказами невиконання або неналежного виконання [PERSON] договору довічного утримання. Позовна заява [PERSON] до [PERSON] про часткове визнання недійсним договору довічного утримання задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним (ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договору довічного утримання у частині його укладення між [PERSON] та [PERSON], оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав недійсності правочину, зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог частини 5 статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed