Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листопаді 2008 року між позивачем та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № КТ044-060-08, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 39700 грн., під 60% річних, строком на п'ять років. Цільове призначення кредиту - споживчі потреби. В порядку забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких відповідачі поручилися за виконання позичальником умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] допустила порушення умов кредитного договору, а саме: строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Позивач до кінця розгляду справи скористався своїм правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість по кредитному договору у загальному розмірі 236545,75 грн., у тому числі, заборгованість за основною сумою кредиту - 38720,22 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом - 31376,96 грн., додаткова сума процентів - 32696,08 грн., штрафні санкції за період з 29 липня 2011 року по 25 квітня 2014 року - 127776,70 грн., три проценти річних - 5975,79 грн. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] заявила зустрічний позов до КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство», ПП «Колекторська компанія «Колект-Сервіс» про визнання кредитного договору недійсним. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що кредитний договір був укладений позивачем під впливом обману, оскільки при укладенні кредитного договору у листопаді 2008 року позичальнику була надана неправдива інформація щодо істотних умов договору. Так, 23 липня 2007 року позичальником було укладено кредитний договір з кредитною спілкою, згідно з яким [PERSON] отримала кредит на суму 40000 грн. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору по поверненню кредиту, позичальнику було запропоновано провести реструктуризацію кредиту шляхом укладення нового договору, за умовами якого буде зменшено процентну ставку та збільшено строк кредитування. За наведених обставин позивач уклала у листопаді 2008 року з кредитною спілкою договір кредиту, грошових коштів за яким вона не отримувала. Крім того, позивач вважає, що спілкою невірно було розраховано суму кредиту, оскільки така сума є її заборгованістю за попереднім договором, позивача не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що призвело до неможливості реально оцінити суму кредиту та доцільність його отримання. Відтак, позивач вважає, що кредитний договір від 24 листопада 2008 року № КТ044-060-08 має бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, як такий, що укладений під впливом обману, що виразився у визначенні кредитною спілкою невірної суми кредиту та неповідомленні орієнтовної сукупної вартості кредиту. У зустрічному позові позивач [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір від 24 листопада 2008 року № КТ044-060-08. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову, просив суд задовольнити позов про стягнення заборгованості по кредитному договору у повному обсязі, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, підтримали зустрічні позовні вимоги. Просили відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] заперечували проти первісного позову, просили суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач за зустрічним позовом ПП «Колекторська компанія «Колект-Сервіс» явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне. 24 листопада 2008 року між КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» та [PERSON] укладено кредитний договір № КТ044-060-08, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 39700 грн., терміном до 24 листопада 2013 року, для споживчих потреб (весілля доньки). У пункті 4.2. договору сторони погодили строки та розміри погашення кредиту, без урахування додаткових відсотків, визначених у п. 4.2.2 договору. Погашення кредиту здійснюється 10-го числа кожного місяця. Загальна сума процентів за користування кредитом складається з основної суми процентів у розмірі 60% річних на залишок суми кредиту впродовж фактичного строку користування кредитом та додаткової суми процентів, розрахованої за формулою: ДС = (Сума основних процентів х К) + (Сума кредиту, яка повертається х К). При цьому, ДС - додаткова сума процентів; К - коефіцієнт нарахування додаткових процентів. Враховується лише при умові, що К > 0. К = (КД 2 / КД1) -1, де КД1 = курс долару США, встановлений НБУ на день видачі кредиту; КД2 = курс долару США, встановлений НБУ на день нарахування процентів або повернення кредиту. Відповідно до п. 4.8. договору в кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим договором (по відношенню до термінів оплати платежів згідно з п. 4.2 договору або їх сплати не в повному обсязі), розмір відсоткової ставки за оплачуваний період, по якому допущене прострочення, збільшується в два рази, з відповідним перерахуванням платежу за оплачуваний період. За умовами п. 8.1 договору при укладенні даного договору позичальник стверджує, що його волевиявлення є вільним, відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує його укласти цей договір, він чітко усвідомлює всі умови цього договору та не перебуває під впливом помилки чи обману. Позичальник з підписанням цього договору підтверджує, що до укладання договору позичальник був ознайомлений кредитодавцем в письмовій формі з усіма умовами кредитування, що пропонується кредитодавцем в об'ємі, передбаченому п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір укладений в простій письмовій формі, підписаний сторонами. В порядку забезпечення виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору 24 листопада 2008 року між кредитною спілкою та [PERSON], [PERSON], [PERSON] підписані договори поруки. (а.с.16-17, 21-22, 30-31) Поручителі поручилися перед кредитором за виконання обов'язку [PERSON] по своєчасному поверненню кредиту, оплаті процентів і погашенню неустойки за кредитним договором від 24 листопада 2008 року № КТ044-060-08. Договори поруки укладені в простій письмовій формі, підписані сторонами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 с т.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У відповідності до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодувань збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Частиною першою статті 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, між кредитною спілкою та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, на підставі якого останньою отримано кредит у сумі 39700 грн. під 60% річних строком на п'ять років для споживчих потреб. Грошові кошти отримані відповідачем у день підписання договору 24 листопада 2008 року, що підтверджується видатковим касовим ордером. (а.с. 12) У період з листопада 2008 року по 29 липня 2011 року позичальник сплачувала кошти в рахунок погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, однак розмір такого погашення був менше ніж щомісячний платіж погоджений сторонами у п. 4.2 договору. Відповідачем [PERSON] сплачені грошові кошти у загальній сумі 54947,57 грн., з яких на погашення процентів віднесено 53967,79 грн., а на погашення основної суми кредиту - 979,78 грн. Починаючи з 29 липня 2011 року, позичальник припинила сплачувати кошти на погашення кредитної заборгованості. Кредитна спілка звернулася до позичальника та поручителів з вимогою про сплату боргу від 01 жовтня 2013 року. (а.с. 13-31) Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-106цс14) Відповідно до п. 4.1. договору поруки договір діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених ст. 559 ЦК України. Позивач звернувся до поручителів з вимогами про сплату заборгованості по кредитному договору від 01 жовтня 2013 року, в яких встановив новий строк виконання основного зобов'язання протягом трьох робочих днів, тобто 04 жовтня 2013 року. З позовом до суду про стягнення боргу з позичальника та поручителів в солідарному порядку позивач звернувся 25 квітня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку. За таких обставин, порука, встановлена договорами, укладеними між кредитною спілкою та поручителями [PERSON], [PERSON], [PERSON], припинилася, а тому з вказаних відповідачів не може бути стягнута заборгованість по кредитному договору у солідарному порядку. Обраховуючи суму боргу за кредитним договором, позивач просить стягнути заборгованість по основній сумі кредиту у сумі 38720,22 грн. та заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитними коштами у розмірі 31376,96 грн. Матеріалами справи підтверджено, що основна сума кредиту склала 39700 грн., загальна сума процентів за користування кредитом - 85344,75 грн. За час користування кредитними коштами позичальником сплачено 53967,79 грн., які були зараховані на погашення процентів, та 979,78 грн., зараховані на погашення основної суми кредиту. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по основній сумі кредиту - 38720,22 грн. та заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитними коштами - 31376,96 грн. є законними та обґрунтованими. Крім того, на підставі п. 4.2.1 кредитного договору позичальник повинен сплатити додаткову суму процентів, яка розраховується на підставі коефіцієнту, що залежить від курсу долара США, встановленого НБУ, на дати отримання та повернення позикових коштів. Позивачем розрахунки суми додаткових процентів проведенні станом на 25 квітня 2014 року. Разом з тим, суд не в повній мірі погоджується з розрахунками, виконаними позивачем. Так, коефіцієнт нарахування додаткових процентів за формулою, встановленою у п. 4.2.1 договору, становить 0,84. Позивач просив стягнути суму додаткових процентів, нарахованих на суму кредиту, що становить 32524,98 грн. (39700 грн. х 0,84), а не 32696,08 грн., як вказує позивач. Крім того, в порядку, передбаченому п. 4.8 кредитного договору, позивачем нараховані штрафні санкції у розмірі подвійної процентної ставки за період прострочення сплати кредитної заборгованості, тобто з 29 липня 2011 року по 25 квітня 2014 року. Аналізуючи зміст п. 4.8. кредитного договору, суд доходить висновку, що подвійний розмір процентів, які має сплатити позичальник за період прострочки, є неустойкою у розумінні ст. 549 ЦК України, оскільки такі стягуються лише при порушенні позичальником строку виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 127776,70 грн. Такий розмір штрафних санкцій на переконання суду значно перевищує розмір збитків позивача з наступних підстав. Кредитна спілка за умовами договору надала в кредит кошти у сумі 39700 грн., процентна ставка становить 60% річних, також за умовами договору сплачуються додаткові проценти, розраховані на підставі коефіцієнту, залежного від розміру курсу гривні до долара США, що у даному випадку становить 84% від основної суми кредиту. За таких обставин, позивач отримавши в кредит 39700 грн., за п'ять років користування кредитними коштами сплачує на користь кредитної спілки проценти за користування кредитними коштами у сумі 85344,75 грн., а також додаткову суму процентів, в якій враховані валютні ризики позивача. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з позичальника штрафних санкцій у сумі 127776,70 грн. суперечать принципам розумності та справедливості та є намаганням позивача отримати надприбутки від своєї діяльності. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність зменшити розмір штрафних санкцій до 15000 грн., що складає приблизно 50% від суми основного боргу позивача. За правилами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідачів три проценти річних за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 5975,79 грн. У відповідності до положень листа Верховного Суду України від 01 липня 2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. Приймаючи до уваги те, що у пункті 4.8 кредитного договору сторони передбачили збільшення розміру процентів за користування кредитом у разі порушення строків його сплати, три проценти річних, нараховані позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, стягненню не підлягають. Щодо заявлених зустрічних позовним вимог про визнання кредитного договору недійсним судом встановлено наступне. У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України) Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У відповідності до роз'яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з узагальненням практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, викладеному у листі Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Матеріалами справи підтверджено, що 24 листопада 2008 року між [PERSON] та КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» укладено кредитний договір, у п. 1.1. якого визначено суму кредиту у розмірі 39700 грн. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач посилається на те, що її було введено в оману стосовно суми кредиту. Так, 23 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір на суму 40000 грн. У листопаді 2008 року позивач отримала від кредитної спілки лист з повідомленням про збільшення процентної ставки по кредиту та вимогою достроково сплатити суму кредиту або надати заставу. Крім того, кредитною спілкою було запропоновано переукласти кредитний договір на нових умовах, а саме: буде зменшено процентну ставку та збільшено строк кредитування. Оскільки позивач не мала можливості погасити кредит в повній мірі та надати заставу, вона вирішила укласти кредитний договір на нових умовах. З тексту оспорюваного договору вбачається, що сторонами були погоджені усі істотні умови кредитного договору (сума кредиту, строк, розмір процентної ставки, цільове призначення кредиту, тощо). Кредитний договір підписаний позичальником, та протягом наступних трьох років нею сплачувалися грошові кошти на погашення суми кредиту. Також позивач до підписання кредитного договору була ознайомлена з усіма умовами кредитування в об'ємі, передбаченому п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману. За таких підстав, зустрічні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» про стягнення заборгованості по кредитному договору та вирішує стягнути з відповідача [PERSON] на користь кредитної спілки заборгованість по кредитному договору від 24 листопада 2008 року № КТ044-060-08, що виникла за період з 24 листопада 2008 року по 25 квітня 2014 року, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту у сумі 38720,22 грн., проценти за користування кредитом у загальній сумі 63901,94 грн., штрафні нарахування за період з 29 липня 2011 року по 25 квітня 2014 року у сумі 15000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог первісного позову суд вирішує відмовити з підстав наведених вище. Крім того, суд вирішує відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним за необґрунтованістю позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом судовий збір у сумі 1176,22 грн. пропорційно до розміру позовних вимог.

Outcome: partial