Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що з 2004 року вона з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянським районним судом м. Києва від 22 серпня 2018 року (справа № 754/8057/18). Позивач вказувала, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 22 березня 2016 року. У зазначеній квартирі окрім неї проживають також її доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, у 2019 році відповідач, користуючись дружніми відносинами, попросив її тимчасово зареєструвати його у зазначеній квартирі для полегшення працевлаштування та обіцяв протягом місяця змінити адресу своєї прописки, проте обіцянки не виконав, у квартирі не проживає. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном, позбавлена можливості реєструвати будь-які правочини щодо зазначеної квартири. Ураховуючи викладене, [PERSON] , просила суд визнати [PERSON] таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. [PERSON] до суду не подано відзиву на позову заяву, при цьому останній належним чином повідомлявся про розгляд справи у суді, а саме за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі та судова повістка. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили її задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 22 березня 2016 року (а. с. 9). Рішенням Деснянським районним судом м. Києва від 22 серпня 2018 року (справа № 754/8057/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 січня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 58, розірвано (а. с. 7). Згідно з актом обстеження квартири [ADDRESS] від 26 жовтня 2020 року, складеного керівником ОСББ «Метрополітеновець», [PERSON] з травня 2018 року у зазначеній квартирі не проживає, особисті речі відсутні. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 405 ЦК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла. З огляду на викладене, суд вважає позовну заяву [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки останній не проживає у квартирі з травня 2018 року, не сплачує комунальні послуги, відсутні відомості й того, що відповідач є членом сім`ї позивача. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. На підставі статей 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 64, 150, 156, 161 ЖК України, статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд-

Outcome: approved