Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 грудня 2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою [PERSON] прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 31 липня 2017 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 20279,39 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 20279,39 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн. Відповідач надала заяву в якій просила застосувати строк позовної давності, позов визнала частково , а саме визнала заборгованість по кредиту. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір (а.с.6). За договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 відсотки, які нараховуються на залишок заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28 грудня 2012 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого позивачем станом на 31 липня 2017 року нарахована заборгованість на загальну суму 20279,39 грн., яка включає: - 260,67 грн. - заборгованість за кредитом; - 14926,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3650,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 941,88 грн. - штраф (процентна складова). що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-5). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, судом встановлено, і не заперечується відповідачем, що за договором б/н від 28 грудня 2012 року мається прострочення виконання грошового зобов'язання, а отже, повинні бути нараховані відсотки за користування кредитом та неустойка. Разом з тим, суд вважає недоведеною суму заборгованості по процентам за користування кредитом. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 14926,84 грн., які нараховані в період з 12 січня 2013 року по 31 липня 2017 року. При цому такі проценти обраховані в період з 28 грудня 2012 року по 31 серпня 2014 року за ставкою на рівні 2,5% в місяць або 30,0% в рік; в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних; з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2017 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2% річних. Отже, банк змінював в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 вересня 2014 року. Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано. Суд вважає, що збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 2,5% в місяць або 30,0 % в рік (як це передбачено довідкою про умови кредитування), а не як розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 2,9% чи 3,6%. Згідно наданого розрахунку суми заборгованості позивач нараховує заборгованість за процентами за ставкою 2,5%, починаючи з 28 грудня 2012 року і до 31 серпня 2014 року, яка накопичувальним підсумком станом на 31 серпня 2014 року складає 107,08 грн. Далі проценти обраховуються за ставкою 34,80%. Отже, суд вважає доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму заборгованості за процентами в розмірі 107,08 грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені, комісії та штрафних санкцій суд приходить до такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну позовну давність. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність, зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, при цьому згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, тобто у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідач [PERSON] просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення процентів, неустойки (штрафу, пені), про що надала суду заяву від 20 грудня 2017 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж за договором відповідачем здійснено 12 липня 2014 року. Прострочена заборгованість за кредитом виникла 31 березня 2014 року, комісія та пені нараховується з 01 червня 2014 року. Позивач звернувся з даним позовом 18 жовтня 2017 року, тобто з пропуском однорічного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки, і відповідач ставить питання про застування строків давності, тому суд вважає за необхідне відмовити у цій частині позовних вимог у зв'язку зі спливом строку спеціальної позовної давності. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 260,67 грн. - заборгованості за кредитом, 107,08 грн. - заборгованості за процентами на прострочену заборгованість підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню. Суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14819,76 гривень, оскільки сума заборгованості не відповідає ставці 2,5% в місяць або 30,0% в рік та умовам укладеного договору. Також, суд застосовує строк позовної давності, встановлений ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) і відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення: 3650,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина); 941,88 грн. - штрафу (процентна складова). Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1600 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 367,75 грн. *100%: 20279,39 грн. ціни позову), тобто 1,81% від суми сплаченого судового збору, що складає 28,96 грн. (1,81% * 1600 грн.:100%). На підставі статей 11, 258, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial