Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У жовтні 2020 року представник позивача - адвокат Саєнко Олександр Миколайович,який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та виселення відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона та відповідач [PERSON] з 21.06.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до заочного рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31.08.2018 року (ЄУН судової справи 225/2718/18). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідченого Садановим О.В., державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-95, Позивачка є власницею трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п. 8 зазначеного договору купівлі-продажу Позивачка придбала за особисті приватні кошти, які були їй подаровані батьком [PERSON] відповідно до Договору дарування грошей, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 23.01.2015 року за реєстровим № 2-94. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 20.10.2020 року № 9301, виданої сектором реєстрації місця проживання військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] , її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] та її колишній чоловік [PERSON] . Позивачка неодноразово зверталась до Відповідача з вимогою про звільнення її квартири, але колишній чоловік на її вимоги не реагує. Крім цього, на протязі останніх двох років [PERSON] робить життя колишньої дружини [PERSON] та їхньої малолітньої доньки нестерпною. Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, складеного Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 01.06.2018 року біля 00.10 години [PERSON] знаходячись за адресою: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство в сім`ї, постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 13.09.2018 року (ЄУН судової справи: 225/2664/18) провадження у цій справі про притягнення Відповідача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Також, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, складеного Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 21.07.2019 року близько 02.30 год. [PERSON] , знаходячись в будинку [ADDRESS] .. скоїв насильство в сім`ї, влаштувавши сімейну сварку. Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 27.08.2019 року (ЄУН судової справи: 225/4710/19) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП. Окрім цього, відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення, складених Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 07.09.2020 року о 21.45 год. Та 08.09.2020 о 4.45 год. [PERSON] , знаходячись біля квартири [ADDRESS] .. скоїв домашнє насильство в сім`ї, влаштувавши сварку, висловлювався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружини, розбив вікно. Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 15.09.2020 року (ЄУН судової справи: 225/5093/20) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП. Неодноразове вчинення домашнього насильства з боку Відповідача перешкоджає Позивачці вільне право користування своєю квартирою за адресою: [ADDRESS] : вона вимушена переховуватися у своїх батьків, а колишній чоловік продовжує мешкати в її квартирі, зберігає свої особисті речі, має вільний доступ до майна. Таким чином відповідач чинить позивачці перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власністю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його та позивачки відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 280-282 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом надіслання судових повісток про виклик. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст. ст. 280-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Аналогічне за змістом положення міститься й у статті 150 ЖК України, якою передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені угоди. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. У відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 7-10). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідченого Садановим О.В., державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-95, Позивачка є власницею трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п. 8 зазначеного договору купівлі-продажу Позивачка придбала за особисті приватні кошти, які були їй подаровані батьком [PERSON] відповідно до Договору дарування грошей, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 23.01.2015 року за реєстровим № 2-94.(а.с.7) Крім позивачки, у квартирі зареєстровані, як члени її сім`ї: [PERSON] , [INFO] (донька позивачки), а також [PERSON] , [INFO] (колишній чоловік позивачки). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, однак шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2718/18 від 31.08.2018, відтак, його правовий статус у спірних правовідносинах регулюється нормою ч.3 ст.156 ЖК України, згідно з якою, для вселення у спірну квартиру необхідна згода власника квартири (позивачки) [PERSON] . Зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.6) Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено норму про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Окрім того, враховуючи правову позицію, викладену Верховним судом в складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), Відповідач спільним побутом із Позивачкою не пов`язаний, тому його право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої ст.406 ЦК України. Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що належним чином оформлена згода позивача [PERSON] на вселення відповідача [PERSON] у спірну квартиру відсутня, тому він відноситься до тимчасових мешканців, які на першу вимогу власника квартири негайно зобов`язані звільнити жиле приміщення, інакше, їхнє перебування в квартирі є самоправним. Отже, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою, шляхом виселення відповідача [PERSON] , який в добровільному порядку не бажає її звільняти, є законними, оскільки відповідач вважається таким, що самоправно займає жиле приміщення квартири позивача. Такий висновок узгоджується зі ст.150 ЖК України, а також із загальними нормами, закріпленими в ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України про непорушність права власності. З урахуванням викладеного, обраний позивачем спосіб захисту її права власності шляхом виселення відповідача з її квартири, як такого, що без відповідної правової підстави займає жиле приміщення і відмовляється в добровільному порядку його звільняти, відповідає нормам ч.1 ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України та ст.ст.386, 391 ЦК України, згідно з якими власник житлового будинку (квартири) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, застосував відповідні норми матеріального права, дав належну правову оцінку доказам, на які позивач та його представник посилались в обґрунтування своїх вимог, та прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved