Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із зазначеним позовом, в якому просив ухвалити рішення про скасування безпідставної заборгованості, яку нараховує комунальне підприємство «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») за житлово-комунальні послуги постачання гарячої води до квартири позивача за травень, червень, серпень та вересень 2019 року. Зобов`язати КП «Київтеплоенерго» скасувати безпідставну заборгованість у розмірі 714,36 грн, яку відповідач нарахував позивачу як споживачу за травень, червень, серпень та вересень 2019 року. Зобов`язати КП «Київтеплоенерго» виплатити понесені позивачем витрати за надання правової допомоги, консультації, складання позовної заяви до КП «Київтеплоенерго» у розмірі 3900 грн. Стягнути з відповідача судовий збір та відшкодувати моральну шкоду в сумі 4000 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказував на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Під час вселення в квартиру було встановлено лічильник гарячої води № 101921407 , 2013 року випуску та 24 березня 2014 року опломбовано з нульовими показами витрат води. 24 травня 2019 року представниками КП «Київтеплоенерго» було складено акт контрольного зняття показників з цього лічильника із зафіксованими показниками 0,145м3. 07 серпня 2019 року представником КП «Київтеплоенерго» складено акт контрольного зняття показників з лічильника та зафіксовані такі ж самі показники - 0,145м3. Згідно з відповіддю Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 серпня 2019 року №107-ОП/л 10724-3514 виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання є КП «Київтеплоенерго», з яким позивач не укладав договір на постачання гарячої води. У травні 2019 року КП «Київтеплоенерго» нарахувало позивачу борг 79,29 грн за споживання гарячої води, яку позивач не споживає. За травень - 252,56 грн, за червень - 252,56 грн, серпень - 67,54 грн та за вересень - 215,36 грн. Таким чином, відповідач нарахував позивачу борг в сумі 714,36 грн. Згідно із рахунку-повідомлення від 01 травня 2019 року КП «Київтеплоенерго» за адресою: [ADDRESS] нарахувань за споживання гарячої води немає, однак в червні відповідач неправомірно нарахував позивачу борг за послугу, яку позивач не отримував, оскільки договір не укладав та не користувався цією послугою. Ураховуючи наведене, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17 лютого 2020 року від КП «Київтеплоенерго» до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому відповідач вказував на те, що згідно з даними підприємства у квартирі [ADDRESS] встановлений засіб обліку гарячої води №101921407. Дата останньої повірки здійснена у 2013 році. Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями затверджені наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1747 від 13 жовтня 2016 року. Так, згідно зазначеного нормативного акта міжповірочний інтервал для лічильника води, що установлений у квартирі позивача становить 4 роки. Відповідно до акта контрольного зняття показників із вказаного лічильника від 24 травня 2019 року встановлено, що засіб обліку не комерційний, потребує повірки, а також зазначено про наявність бойлера. Згідно з нормами Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» документ про повірку засобу вимірювання техніки встановлює і підтверджує, що зазначений засіб вимірювання відповідає встановленим зазначеним законом вимогам. Тому у зв`язку із закінченням міжповірочного інтервалу та за відсутності даних щодо проходження повірки лічильником у травні 2019 року, його було знято з обліку в програму комплексу для проведення розрахунків за житлово-комунальні послуги та нарахування проводились на підставі пункту 11 Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Ураховуючи наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 28 лютого 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав на те, що позивач не споживав послуги гарячого водопостачання, тому у відповідача були відсутні підстави для нарахування боргу за ці послуги. З відповідачем договір про надання зазначених послуг не укладався, тому позивач не є споживачем цих послуг, які надає відповідач. Крім того, відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка полягає у тому, що з травня 2019 року з вини відповідача позивач відвідує різні інстанції, однак усі звернення та відповіді розглядаються понад півроку, що завдає позивачу моральних страждань. 08 квітня 2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що позивачу нараховувалась плата за надані послуги згідно з показами будинкового засобу обліку. Твердження позивача про відсутність договірних відносин між сторонами є необґрунтованими, оскільки договір про надання послуг з централізованого постачання гарячої води та опалення, що укладається виконавцем із споживачем - є договором приєднання і вважається акцептованими усіма споживачами, якщо вони не надали заперечення щодо цього. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання. Виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] є КП «Київтеплоенерго». Відповідно до частини 1статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) зазначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що у належній йому квартирі встановлено лічильник гарячої води №101921407, 2003 року випуску. 24 травня 2019 року представником КП «Київтеплоенерго» складено акт контрольного зняття показників лічильників гарячого водопостачання №6. В примітках зазначено, що лічильник не комерційний, потрібна повірка. 07 серпня 2019 року представником КП «Київтеплоенерго» складено акт контрольного зняття показників з лічильника та зафіксовані показники - 0,145м3. В примітках акту вказано, що засіб вимірювання некомерційний, пломба знята, відмова від гарячого водопостачання. Частиною четвертою статті 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до пункту 8 зазначених Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». 28 березня 2018 року КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від № 34 (5085). Ці договори були складені на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та є договорами приєднання, а отже такий договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з частиною другою ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною другою ст. 642 ЦК України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Таким чином, наявність відносин між сторонами, а отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, хоч і у ст. 22 Закону № 2189-VIII й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, однак такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За таких обставин, твердження позивача про відсутність договірних відносин між позивачем та КП «Київтеплоенерго» та відсутності зобов`язань у них перед КП «Київтеплоенерго» у зв`язку з відсутністю договірних відносин є необґрунтованими. Щодо позовних вимог про скасування безпідставною заборгованості по оплаті послуг за централізоване постачання гарячої води, то такі вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 16 ЦК України, містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений вказаними нормами закону. Із зазначених позивачем предмета та підстав вищевказаних позовних вимог убачається, що предметом спору стала правомірність нарахування плати за послуги за централізоване постачання гарячої води. Оскарження дій відповідача КП «Київтеплоенерго» щодо нарахування плати за наданні послуги за централізоване постачання гарячої види, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі №462/5889/15-ц. Доводи позивача, можуть бути запереченням у разі пред`явлення до нього позову про стягнення певної суми, однак таких позовних вимог до позивача під час розгляду даної цивільної справи не заявлено. За таких обставин, слід дійти висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про скасування безпідставної заборгованості по оплаті за надання послуг за централізоване постачання гарячої води слід відмовити, оскільки такий спосіб захисту, з яким звернувся позивач до суду не відповідає способам захисту, які передбачені ст. 16 ЦК України. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то вони також не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої, пунктів 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як убачається з матеріалів справи, позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди, її розміру суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди не доведено. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та витрат на сплату судового збору відповідно до вимог статті 141 ЦПК України відсутні.

Outcome: dismissed