Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що у період по 13.01.2014р. працював у ПАТ Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром». 13.01.2014р. він звільнився за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був, заборгованість по заробітній платі не погашена. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.04.2014р. було стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 745,37 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені за період з 14.01.2014р. по 18.03.2014р. в розмірі 5 233,28 грн., моральну шкоду в розмірі 200 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 400,00 грн., всього 21 578,65 грн. За вказаним рішенням відповідач виплатив заборгованість по заробітній платі лише в квітні 2015р. У зв'язку із цим на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто по 01 квітня 2015р. Пізніше позивач подав уточнення до позовної заяви та зменшив період і розмір заявлених вимог, просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені за період з 01.04.2014р. по день 01.04.2015р. в розмірі 25 260,64 грн. Позивач у судове засідання не з'явився. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення та доповнення до них, в яких зазначив, що після ухвалення судового рішення та звернення його до виконання відносини між сторонами перейшли у сферу виконання судових рішень, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і стаття 117 КЗпП України застосовуватися не може. Також зазначив, що вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати не має, оскільки все майно підприємства, у тому числі кошти на всіх банківських рахунках арештовані державною виконавчою службою. У зв'язку із тим, що арешт на майно та кошти зберігається по сьогоднішній день, вказує про неможливість сплачувати заборгованість з заробітної плати. На підставі вищезазначеного просив відмовити у позові повністю та проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період з 01.01.2012 року по 13.01.2014 року працював у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. 13.01.2014р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.04.2014 року, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ БП «Азовмашпром» були задоволені частково, стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 745,37 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені за період з 14.01.2014р. по 18.03.2014р. в розмірі 5 233,28 грн., моральну шкоду в розмірі 200,00 грн. витрати на правову допомогу 400,00 грн. Рішення суду набрало законної сили. У мотивувальні частині зазначеного рішення під час підрахунку сум середнього заробітку, які належать до стягнення, також встановлено розмір середньоденного заробітку позивача, який становить 100,64 грн. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Стягнута за рішенням суду сума заборгованості по заробітній платі була фактично виплачена відповідачем лише 02 квітня 2015 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою за картковим рахунком позивача, що, власне, також не заперечувалось самим відповідачем. Відповідач не представив суду інших дат остаточних розрахунків із позивачем. Положеннями ст. 11 та 61 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений не був. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже за вказаними положеннями законодавства та роз'ясненнями Верховного суду України вбачається, що відповідач має нести обов'язок виплати середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України за весь період затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, незалежно від наявності рішення суду та його можливого виконання у примусовому порядку в рамках Закону України «Про виконавче провадження». Існування раніше прийнятого рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній плати та середнього заробітку в цій справі має значення лише для визначення чи був спір про розміри заробітної плати та період стягнення середнього заробітку. Оскільки раніше прийнятим рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.04.2014р. спору про розміри заборгованості з виплати заробітної плати не встановлено та в цій частині позов вирішено на користь позивача, тому підстав для зменшення сум середнього заробітку відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України також зараз не вбачається. Крім того, не заслуговують на увагу, доводи відповідача про відсутність його вини з виплати заробітної плати через арешт майна та коштів державним виконавцем за зведеним виконавчим провадженням, оскільки накладання державним виконавцем такого арешту на майно та рахунки відповідача не визнано незаконним, а тому не звільняє його від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати і остаточний розрахунок при звільненні. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Суд враховує, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.04.2014р. позивачу було задоволено середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені за період з 14.01.2014р. по 18.03.2014р. в розмірі 5 233,28 грн., виходячи із середньоденного заробітку в 100 грн. 64 коп. Вказані обставини є встановленими (преюдицією) та згідно ст.. 61 ЦПК України не підлягають повторному доведенню. З урахуванням цього, суд не приймає до уваги довідку відповідача від 19.05.2015р. Вих.№48 про розмір середньоденної заробітної плати в сумі 73,00 грн., оскільки розмір заробітної плати, з якої розраховував відповідач середньоденну заробітну плату, не відповідає встановленому та стягнутому розміру заборгованості заробітної плати за вказані місяці (вересень, жовтень 2013р.) відповідно до рішення суду від 02.04.2014р. Крім того, за нормами ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Отже суд для розрахунку середнього заробітку приймає середньоденну заробітну плату позивача в розмірі 100 грн. 64 коп. та вважає обґрунтованим період нарахування середнього заробітку за період з 01.04.2014р. по 01.04.2015р. Згідно Додатків до листа від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 та до листа від 09.09.2014 N 10196/0/14-14/13 Міністерства соціальної політики України про кількість робочих днів на 2014 та 2015 роки за період з 01.04.2014р. по 01.04.2015р. кількість робочих днів становить 251 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.04.2014р. по 01.04.2015р складає - 25 260,64 грн. (251 день х 100,64 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки був відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 25 260,64 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved