Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28.01.2019 року о 13 год 40 хв. в м. Житомирі по проспекту Миру, 14 сталася ДТП, в результаті якої автомобіль Kia Sorento, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] зіткнувся з автомобілем Ford Kuga, д.н.з. [NUMBER] , яким керував позивач. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс №АМ/2342708 від 03.03.2018 року), то відразу після зіткнення 28.01.2019 року ним було повідомлено відповідача про настання страхового випадку. Позивач зазначає, що 29.01.2019 року подав до цієї ж компанії заяву про оцінку та відшкодування йому шкоди, завданої внаслідок вказаної ДТП [PERSON] . Оскільки [PERSON] визнав свою вину у даній ДТП, він, в силу своє порядності, 06.02.2019 року відшкодував частину матеріального збитку, що був спричинений в результаті ДТП, в сумі 100 000,00 грн. У свою чергу, позивач зобов`язався, що будь-яких претензій з приводу відшкодування шкоди до нього мати не буде. В подальшому, 07.02.2019 року пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль Ford Kuga викупив [PERSON] за договором купівлі-продажу за ціною 200 000 грн. Зі змісту позову слідує, що постановою Богунського районного суду м. Житомира від 18.02.2019 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. У квітні 2019 року позивач отримав листа від ТДВ СК «Альфа-Гарант», в якому його було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування по тій причині, що водієм забезпеченого автомобіля [PERSON] була компенсована сума заподіяної шкоди за спричинення матеріального збитку, а тому товариство не має правових підстав для виплати страхового відшкодування. Згідно висновку судової експертизи від 13.05.2019 року ринкова вартість автомобіля Ford Kuga, д.н.з. [NUMBER] ( [NUMBER] ) на момент ДТП склала 556 472,00 грн., вартість матеріального збитку, що була завдана позивачу як власнику автомобіля, складає 408 031,70 грн. За словами [PERSON] , на повторне його звернення до відповідача щодо виплати страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн. страховою компанією було відмовлено. Позивач вважає позицію відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування в межах страхової суми, визначеної в договорі обов`язкового страхування від 03.03.2018 року, незаконною, а тому просить суд стягнути на свою користь 100 000,00 грн. страхового відшкодування, 700,00 грн. втрат від інфляції, 1 051,14 грн. 3% річних, 1 600,00 грн. вартості послуг судового експерта, 180,00 грн. витрат на копіювання документів, а всього 103 531,14 грн. грошової заборгованості. 25.10.2019 року суддею Богунського районного суду м. Житомира Слюсарчук Н.Ф. відкрито спрощене позовне провадження у справі. 26.11.2019 року від представника відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив залишити позов без задоволення. В обґрунтування вимог відзиву зазначено, що звіт про оцінку ринкової вартості №14 від 13.05.2019 року не містить достовірної ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу «Форд Куга», д.н.з. [NUMBER] , так як судовим експертом не проведено порівняльного дослідження щодо визначення середньої ринкової ціни даної марки автомобіля із відповідною комплектацією. При цьому, експертом взято випуск №104 та 106 Бюлетня автотовароведа за 2018 рік, при тому, що оцінка даного транспортного засобу здійснювалась у 2019 році. Із звіту, наданого позивачем, вбачається, що вартість відновлювального ремонту може складати 408 031,70 грн., однак ринкова вартість КТЗ за порівняльним підходом достовірно не визначена, оцінювач тільки припускає, що ринкова вартість може складати 556 472 грн. При цьому, оцінювачем не надано до дослідження посилання на актуальні джерела вартості аналогічного транспортного засобу, на підставі яких можна встановити ринкову ціну транспортного засобу. Крім того, висновок здійснений станом на 13.05.2019 року, тобто майже через 6 місяців після ДТП, що суперечить ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.04.2017 року по справі №638/3311/14-ц та від 15.06.2016 року по справі №6456511/15-ц, за змістом яких визначати вартість матеріального збитку необхідно саме на дату ДТП. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач не є належною стороною у справі, так як згідно розписки від 28.01.2019 року відступив своє право на отримання страхового відшкодування [PERSON] . При цьому, із розписки вбачається, що позивачу було відшкодовано потерпілим 100 000 грн., тобто ліміт страхового відшкодування за полісом страхування, що свідчить про те, що з винуватця стягнуто всі кошти, які заявлені позивачем у цивільній справі до ТДВ СК «Альфа-Гарант». Суб`єктом оцінювальної діяльності, який застосовує метод порівняння маркетингових досліджень ринку пошкоджених КТЗ, не вказано модель, рік випуску, тип та робочий об`єм двигуна, пробіг, характер та місце пошкоджень тощо транспортного засобу для порівняння, що унеможливлює встановити не ідентичні, не аналогічні КТЗ, тому використаний порівняльний підхід вказаного експерта не може бути прийнятий для визначення вартості об`єкта оцінювання. Отже, представник відповідача вважає вимоги щодо оплати витрат, пов`язаних із проведенням автотоварознавчого дослідження, незаконними та необґрунтованими. Що стосується вимоги стягнення штрафних санкцій та 3% річних, то представник відповідача посилається на п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року, згідно якого положення статті 625 ЦК України (інфляція та 3% річних) не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Таким чином, вимоги позивача стосовно стягнення 3% річних та інфляційних витрат не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, оскільки чинним законодавством не передбачено застосування ст. 625 ЦК України до деліктних правовідносин. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Слюсарчук Н.Ф. від 08.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження. 12.05.2020 року надійшла відповідь представника позивача на відзив, у якому адвокат Струкова Л.В. звертала увагу суду на те, що аргументи відповідача у відзиві спростовуються фактичними обставинами та наявними доказами у справі. На переконання представника позивача, заперечення страхової компанії щодо наведених позивачем обставин ґрунтуються на припущеннях, що не спростовує доводів [PERSON] та не надає підстав для відмови у задоволенні позову. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Богунського районного суду м. Житомира Якусевич І.В. №42-ц від 25.08.2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 26.08.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа - [PERSON] про відшкодування шкоди прийнято до свого провадження, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від їх представника адвоката Струкової Л.В. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Зі змісту постанови судді Богунського районного суду м. Житомира Болейка А.П. від 18.02.2019 року у справі №295/1815/19 слідує, що 28.01.2019 року о 13 годині 40 хвилин [PERSON] у м. Житомирі по просп. Миру, 14, керуючи транспортним засобом KIA, д.н.з. [NUMBER] , вчинив зіткнення з автомобілем FORD KUGA, д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду, щоб здійснити розворот. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Даною постановою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що призвело до настання вищевказаної ДТП (а.с. 18). [PERSON] звернувся до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» із заявою від 29.01.2019 року про страхове відшкодування за заподіяння шкоди водієм [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застраховано в ТДВ СК «Альфа-Гарант» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №2347708 від 03.03.2018 року (а.с. 14). 10.04.2019 року начальником центру врегулювання збитків ТДВ СК «Альфа-Гарант» надана відповідь на заяву [PERSON] щодо виплати страхового відшкодування, з якої слідує, що 25.03.2019 року товариством отримано копію розписки між [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] повністю відшкодував матеріальні збитки за дорожньо-транспортну пригоду від 28.01.2019 року та [PERSON] претензій не має. З огляду на те, що водієм забезпеченого автомобіля [PERSON] була компенсована сума заподіяної шкоди за спричинення матеріального збитку, ТДВ СК «Альфа-Гарант» не має правових підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку із пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 28.01.2019 року автомобіля FORD KUGA, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 15). Як вбачається з висновку експерта №14 від 13.05.2019 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Ford Kuga, р.н. [NUMBER] ( [NUMBER] ) внаслідок ДТП, яка сталася 28.01.2019 року, складає 408 031,70 грн. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статтей 11, 629 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання, акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Статтею 1187\~ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першою цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другою цієї статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини п`ятої статті 1187\~ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого. У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за цих умов; причинний зв`язок між цією обставиною і завданою шкодою. У цьому випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого. Разом з цим, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Відповідно до положень частини першої статті 22\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» при настанні страхового випадку страховик або Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Отже, законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. У випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»порядку. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже, посилання відповідача у відзиві на те, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки отримав від третьої особи 100\~000 грн., тобто ліміт страхового відшкодування за полісом страхування, та у зв`язку із цим фактично відступив [PERSON] право на отримання страхового відшкодування, є абсолютно безпідставним. Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] звернувся до ТДВ АСК «Альфа-Гарант» із заявою від 29.01.2019 року, в якій просив перерахувати йому суму страхового відшкодування, проте страховик страхове відшкодування позивачу не виплатив. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ст. 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Із аналізу наведеної норми спеціального Закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у статті 37 Закону, є вичерпними і розширювальному тлумаченню не підлягають. Разом з тим, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз викладеного свідчить про те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела підвищеної небезпеки. Так як відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки була застрахована у відповідача, а тому на останнього (страховика) покладається обов`язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду. Оскільки в ході судового розгляду судом встановлено наявність у позивача права на виплату страхового відшкодування, яке у нього виникло в результаті настання страхового випадку, підтвердженого у встановленому Законом порядку, а відповідач не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, [PERSON] має відшкодувати потерпілому завдану йому майнову шкоду, розмір якої підтверджено належними та допустимими доказами. За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачу 100 000,00 грн. страхового відшкодування, а доводи відповідача щодо відсутності підстав у виплаті страхового відшкодування суд відхиляє. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) сформулювала правовий висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах про те, що у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відтак, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, до прострочення страховика застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних мають бути вирішені з урахуванням наведених норм за результатами вирішення вимог про стягнення страхового відшкодування. Визначаючи розмір 3% річних та інфляційних втрат, суд враховує засади диспозитивності цивільного судочинства та здійснює наступні розрахунки. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Таким чином 3% річних за цей період прострочення (в межах позовних вимог): з 30 квітня 2019 року по 30 вересня 2019 року становить 1 265,75 грн. У свою чергу розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc(100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) = 0.99991611 Інфляційне збільшення: 100\~000,00 x 0.99991611 - 100\~000,00 = -8,39 грн. Таким чином, із урахуванням меж заявлених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1\~051,14 грн. 3% річних. Разом з тим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки за наведений позивачем період не відбулось інфляційного збільшення боргу. Щодо позовних вимог про відшкодування інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що позивач [PERSON] сплатив 1 600,00 гривень за проведення експертизи (для подання до суду), що стверджується квитанцією №364471 від 07.05.2019, а також поніс 180,00 грн. витрат на копіювання документів відповідно до товарного чеку №17 від 30.09.2019 (а.с. 52), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 010,51 грн., від сплати якого відповідно до п.п. 9, 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений при зверненні до суду.

Outcome: partial