Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суму у розмірі 437800 грн. як відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної державі, що встановлена Державною фінансовою інспекцією України в акті ревізії від 13.02.2012 № 08-21/7, та полягає у додатковому зарахуванні до стажу служби окремим особам рядового і начальницького складу, для виплати надбавки за вислугу років, періодів навчання у цивільних вищих навчальних закладах (з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби), а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказано, що Державна фінансова інспекція України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні», що був чинний на час проведення ревізії, провела планову ревізію МВС України за період з 01.07.2009 по 01.11.2011, у тому числі ревізію з питань штатної дисципліни, оплати праці працівників та грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу та нарахувань на заробітну плату проведено вибірковим способом за період від 01.01.2011 до 01.11.2011. Ревізією ДФІ України виявлено додаткове зарахування до стажу служби періодів навчання у цивільних вищих навчальних закладах, визначене у пункті 2 Постанови Кабінету міністрів України від 17.07.1992 № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби, що призвело до зайвої виплати надбавки за вислугу років окремим особам рядового і начальницького складу центрального апарату МВС України з 01.07.2009 по 01.11.2011 на загальну суму у розмірі 437 794 грн. 65 коп., чим нанесено матеріальну шкоду державному бюджету на зазначену суму та визначено винних у порушенні законодавства осіб - начальників Департаменту кадрового забезпечення, які займали посаду у різні періоди років, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Надалі Державна фінансова інспекція України направила позивачу письмову вимогу від 30.03.2012 № 08-17/555 про усунення виявлених ревізією порушень та недоліків, яка залишилася невиконаною, і ДФІ України звернулося з цього приводу до Окружного адміністративного суду м. Києва для зобов'язання МВС України виконати озвучені вимоги. Суд постановою від 07.10.2013 у справі № 2а-16088/12/2670, яка набрала законної сили, позов ДФІ України до МВС України про зобов'язання вчинити дії задовольнив. Оскільки відповідачі є звільненими з МВС України, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди /а. с. 4-12/. Ухвалою судді від 01.06.2017 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду по суті /а. с. 142/. 26.09.2017 до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON], у яких він вказує на помилковість твердження позивача про преюдиційне значення постанови Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 2-а-16088/12/2670 для вирішення цієї справи, зокрема, тому, що відповідач не брав участі у розгляді справи, та що під час задоволення позовних вимог адміністративний суд не вдавався до розгляду вимоги ДФІ України по суті; зазначав про безпідставність посилання позивача на встановлені, як він вважає, обставини в акті ревізії, чим, на його думку, звільняється від обов'язку їхнього доказування, зокрема протиправність поведінки, розмір шкоди, винних осіб, причинний зв'язок; наголошував на відсутності протиправної поведінки відповідача як обов'язкового елемента притягнення до відповідальності. Також представник відповідача [PERSON] заперечував відповідальність свого довірителя, оскільки останній не перебував на посаді начальника Департаменту у період, за який проводилася ревізія. Серед іншого представник у запереченнях зазначив, що законодавством України не передбачено можливість стягнення шкоди солідарно з кількох осіб без визначення ступеню відповідальності кожної з них. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача [PERSON] просив суд застосувати позовну давність. 09.10.2017 представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у своїх письмових запереченнях просив застосувати позовну давність, окрім того, не погоджувався з вимогами позивача, посилаючись на те, що відповідач не був учасником розгляду справи в Окружному адміністративному суді м. Києва і тому обставини, вказані у судовому рішенні від 07.10.2013 не можуть мати преюдиційного значення для вирішення цієї справи, також вважає безпідставними посилання позивача, що обставини, вказані в акті ревізії, не підлягають доказуванню, зазначав про відсутність протиправності у поведінці відповідача, про помилковість твердження про відповідальність відповідача за дії працівників Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України, у тому числі тому, що функціями організації та контролю за фінансовими операціями Департамент кадрового забезпечення МВС України не наділений, а також, що ні у позовній заяві, ні в акті ревізії, ні в інших доказах не встановлено, яку відповідальність, на думку позивача, має нести кожний із залучених відповідачів, а про наявність чи відсутність підстав для відшкодування збитків перевіряє суд, який розглядає позов про їхнє відшкодування /а. с. 163-170/. Від відповідача [PERSON], відомості про належне повідомлення щодо судового засідання якого у суду відсутні, письмові заперечення, відзив на позов не надходили до суду, як і будь-які інші заяви з процесуальних питань згідно з статтею 182 ЦПК України. Позивач не подавав суду відповіді на заперечення сторони відповідачів (відзиви). На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні представник позивача Скригонюк І. В. просив задовольнити позов у повному обсязі, наполягаючи на солідарному стягненні суми відшкодування, як зазначено у прохальній частині позовної заяви від 06.04.2017. Судом було роз'яснено про право сторони на уточнення позовних вимог, скористатися яким представник вважав недоцільним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи викладені у письмових запереченнях, що містяться у матеріалах справи. Також представник відповідача [PERSON] - [PERSON] не визнав позовних вимог МВС України та просив у судовому засіданні відмовити у задоволенні позовних вимог МВС України, наводячи свої доводи з письмових заперечень, поданих до суду. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідачі перебували на службі в позивача, обіймаючи у різні роки посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення. Так, відповідач [PERSON] був призначений на посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення наказом МВС України від 25.01.2008 № 161 о/с та звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за п. 65 «а» (за віком) з 13.10.2010, згідно з наказом міністра МВС України від 28.09.2010 № 1700 о/с /а. с. 128, 129/. З 28.09.2010 до 12.10.2010, на час перебування відповідача [PERSON] у черговій відпустці, відповідач [PERSON] виконував обов'язки останнього на посаді, а згідно з наказом від 14.10.2010 № 1777 о/с міністра МВС України, його призначено начальником Департаменту. Наказом від 11.11.2011 № 1188 о/с відповідача [PERSON] було звільнено з посади /а. с. 129, 130, 133/. Відповідач [PERSON] був призначений на посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення наказом міністра МВС України від 11.11.2011 № 1189 о/с, а звільнений 03.03.2014 з вказаної посади наказом № 181 о/с від 28.02.2014 /а. с. 131, 132/. Відповідно до п. 2.16 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на IV квартал 2011 року та на підставі направлень на проведення ревізії від 18.11.2011 № 260-262, від 29.11.2011 № 333 та від 12.12.2011 № 444, проведено ревізію Міністерства внутрішніх справ України за період з 01.07.2009 по 01.11.2011 /а. с. 20-117/. Згідно з викладом акту ревізії від 13.02.2012 № 08-21/7, ревізію з питань штатної дисципліни, оплати праці працівників та грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу та нарахувань на заробітну плату проведено вибірковим способом за період 01.01.2011 по 01.11.2011, з охопленням наказів, розпорядження міністра, його заступників, книга «Журнал - Головна», реєстри синтетичного та аналітичного обліку, особові рахунки військовослужбовців та працівників, відомості нарахування заробітної плати, особові справи, табелі обліку робочого часу, тощо /а. с. 50-54/. Листом від 30.03.2012 № 08-17/555 Державна фінансова інспекція України повідомила Міністерство внутрішніх справ України про необхідність усунення виявлених ревізією порушень та недоліків, зокрема зарахування до стажу служби періодів навчання в цивільних вищих навчальних закладах, що призвело до зайвої виплати надбавки за вислугу років окремим особам рядового та начальницького складу центрального апарату МВС України на загальну суму у розмірі 437,8 тис. грн., чим нанесено матеріальну шкоду державному бюджету у відповідному розмірі /а. с. 118-120/. У відповідності до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2013 (справа № 2-а16088/12/2670), яка набрала законної сили 25.02.2014, суд постановив позов ДФІ України задовольнити повністю - зобов'язати МВС України виконати пункт 1 вимоги ДФІ України від 30.03.2013 № 08-17/555, а саме відшкодувати за рахунок винних осіб матеріальну шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов'язків, що полягає у зарахуванні до стажу служби окремих осіб рядового і начальницького складу центрального апарату МУС України періодів їх навчання в цивільних вищих навчальних закладах, у порядку, визначеному Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР /а. с. 119, 121-123/. Висновком службового розслідування, проведеного комісією у складі Голови - Заступника директора - начальника відділу Департаменту внутрішнього аудиту МВС України Асанова А. О. й членів комісії: Головного інспектора управління інспекції з особового складу Департаменту кадрового забезпечення МВС України Єника С. М. та Головного спеціаліста Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України Красюка В. В., на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2013 (справа № 2-а16088/12/2670), завірений примірник якого надав представник відповідача у судовому засіданні, відзначено, що Державною фінансовою інспекцією під час перевірки не враховано вимоги пункту 2 Постанови Кабінету міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», відповідно до якого, зарахування до стажу служби періодів навчання в цивільних вищих навчальних закладах здійснюється із розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби. Також, згідно з вказаним висновком службового розслідування від 27.02.2015, затвердженого заступником міністра МВС України - керівником апарату Чеботарем С. І., при виконанні ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва, від 06.08.2014 стосовно визначення розміру заподіяної шкоди окремо [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виникли складнощі щодо її розмежування, оскільки в акті ревізії ДФІ України від 13.02.2012 № 08-21/7 та у розрахунку до нього вказано кількість місяців та суму зайво виплаченої надбавки за вислугу років 122 працівникам центрального апарату МВС без зазначення періодів (місяць, рік) в яких виплачувалася ця надбавка, при цьому у розрізі кількості осіб кількість місяців коливалася від 4 до 34 і відрізнялася від фактичного часу перебування на посадах цих працівників. Тому відсутність інформації щодо періодів, у яких невірно розраховувалася надбавка за вислугу років унеможливила розмежування обсягів заподіяної державі шкоди окремо між кожною з винних осіб, зазначених в акті ревізії та ухвалі суду. Із змісту зазначеного висновку вбачається, що позивачем було направлено запити 12.01.2015 № 707/Чб та від 30.01.2015 № 3532/Чб до ДФІ з метою з'ясування періодів, у яких було зайво виплачено надбавки за вислугу років, по кожній конкретній особі, зазначеній у розрахунку, проте по суті порушеного питання відповідь не була отримана. Таким чином висновком констатовано, що неможливо розмежувати обсяг заподіяної державі шкоди окремо між кожною з винних осіб, зазначених в акті ревізії та ухвалі суду, а саме між відповідачами у справі. Тому Комісія вважала б доречним розглянути питання щодо звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва про скасування ухвали від 06.08.2014 № 2а-16088/12/2670, як така, що не може бути виконаною. Позивач у комісійному висновку від 27.02.2015 за результатом службового розслідування, проведеного на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2014 № 2а-16088/12/2670, визнало, що вимога Державної фінансової інспекції, викладена у пункті 1 листа від 30.03.2013 № 08-17/555, а саме відшкодування за рахунок винних осіб матеріальну шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов'язків, що полягає у зарахуванні до стажу служби окремих осіб рядового і начальницького складу центрального апарату МУС України періодів їх навчання в цивільних вищих навчальних закладах, у порядку, визначеному Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР, неможливо. Як вбачається, рекомендація комісії службового розслідування зазначеного висновку не була виконана. Так само, як і вимога Державної фінансової інспекції від 30.03.2013 № 08-17/555 не була оскаржена у судовому або в адміністративному порядку. За приписами частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Так, згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За частиною 5 вказаної статті Кодексу, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як встановлено, відповідачі не були учасниками розгляду справи № 2а-16088/12/2670 в Окружному адміністративному суді м. Києва, а із змісту судового рішення не вбачається встановлення обставин стосовно певної особи, при цьому підставою для визнання обґрунтованим позову Державної фінансової інспекції та його задоволення стало безпідставне невиконання Міністерством внутрішніх справ України вимоги ДФІ від 30.03.2012 № 08-17/555 про усунення виявлених ревізією порушень та недоліків. Вимоги органу державного фінансового контролю спрямовані на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Про наявність збитків, завданих державі чи об'єкту контролю може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом, до висновку про що дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 21.04.2015 (справа № 21-120а15). Вже зазначалося, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не займали посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення МВС України з 01.01.2011 по 01.11.2011, у вказаний проміжок часу її обіймав відповідач [PERSON], що підтверджується відповідними наказами про призначення та звільнення. Відповідно до п.п. 19, 23 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР, у разі коли шкоду заподіяно кількома особами, має бути визначено точний розмір суми, що стягується окремо з кожної особи з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин. У відповідності до роз'яснень у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.03.1997), якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, у рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Аналогічний зміст містить роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 3 постанови № 6 від 27.03.1992 про те, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Суд відхиляє доводи представників відповідачів щодо правомірності проведення зарахування до стажу служби окремим особам рядового і начальницького складу, для виплати надбавки за вислугу років, періодів навчання у цивільних вищих навчальних закладах (з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби), як і проведення самої ревізії, оскільки з цього питання постановлено судове рішення, що набрало законної сили, у касаційному порядку скасовано не було, і до предмету спору у даній справі не належить. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що закріплено у положеннях статті 5 ЦПК України. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли своє підтвердження у судовому під час судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено винність відповідачів, їхнє неналежне виконання посадових обов'язків, протиправність поведінки, обсяг заподіяної державі шкоди окремо кожним із відповідачів, а відтак і розмір можливого відшкодування із кожного відповідача, тобто не розмежовано обсягів індивідуальної відповідальності, а тому і наявність підстав для відшкодування ними збитків. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають правове значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності відхиляються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed