Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору розірваним без видачі кредиту. Позовні вимоги, мотивовані тим, що 5.01.2012 р. між сторонами укладено кредитний договір № 014/0226/74/49459, відповідно до котрого позивачу надано кредит у сумі 851 739,95 грн. на споживчі цілі, зі сплатою 16,2% річних та з датою погашення кредиту не пізніше 5 грудня 2030 року. Згідно з умовами кредитного договору повернення кредиту повинно відбуватись ануїтентними платежами до 5 числа календарного місяця та кредит забезпечувався іпотекою квартири [ADDRESS] та порукою дружини позивача - [PERSON] Крім того, відповідно до п. 1.9 умовою укладення кредитного договору є обов'язкове страхування предмету іпотеки та особисте страхування позичальника/поручителя. Оскільки вказані договори обов'язкового страхування позивачем не укладалися, то відповідно до п. 1.9 та п. 3.2 кредитного договору кредитний договір вважається розірваним. Крім того кредитні кошти позивачу банком не видавались, а заява про видачу кредиту лише свідчить про намір особи отримати кредитні кошти. Тому позивач звернувся з цим позовом до суду та просив визнати розірваним кредитний договір № 014/0226/74/49459, укладений 5 січня 2012 року між ним та відповідачем на підставі п. 3.2 кредитного договору без видачі кредитних коштів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення (а.с. 69-70), відповідно до яких обставини, встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9.07.2014 року у справі № 369/7610/13-ц, котрим позовні вимоги банку до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості задоволені, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та є обов'язковим для сторін та третіх осіб, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Крім того просив врахувати, що позивачем пропущено строк позовної давності, який сплинув у січні 2015 року. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.96 року Закон України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на кредитні правовідносини. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Судом встановлено, що 5.01.2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0226/74/49459, згідно з яким банк надав позичальнику споживчий кредит в розмірі 851 739 грн. 95 коп., строком до 5.12.2030 року зі сплатою 16,2 % річних (а.с. 10-17). Пунктом 1.9 кредитного договору передбачено, що умовою укладення кредитного договору є обов'язкове страхування предмету іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування в сумі, не меншій за ринкову вартість предмета іпотеки, визначеної кредитором відповідно до умов іпотечного договору; особисте страхування позичальника/поручителя на суму заборгованості за кредитом, а у разі здійснення страхування в дату надання кредиту - на суму кредиту. Згідно з п. 3.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється на підставі цього договору в дату надання кредиту у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) суми кредиту на поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.10 договору, при дотриманні наступних умов: - сплати позичальником кредитору комісії, передбаченої п. 1.7 договору; - набуття сили договором забезпечення; - набуття сили договором страхування відповідно до п. 1.9 та ст. 4 цього договору; - надання позичальником кредитору в дату надання кредиту, але до моменту фактичного отримання кредиту, платіжного доручення про переказ коштів з поточного рахунку на поточний рахунок продавця нерухомості, вказаній в п. 1.2 договору, відкритий у кредитора, призначенням якого є сплата за договором купівлі-продажу такої нерухомості. Розділом 4 кредитного договору передбачено порядок забезпечення кредитного договору шляхом страхування. Так, позичальник зобов'язаний укласти на користь кредитора договори страхування за видами страхування, передбаченими у п. 1.9 договору та надати кредитору документи, що підвереджує сплату річних страхових платежів у повному обсязі. Разом з тим відповідні договори позивачем для забезпечення отриманого кредиту саме за кредитним договором № 014/0226/74/49459 від 5 січня 2012 року не укладались. Суду надано договір добровільного страхування майна громадян, що є предметом іпотеки, № 011108/2201/0000810 від 24.11.2011, котрий укладений 24.11.2011 і спрямований на страхування предмету іпотеки за іншим кредитним договором № 223387043, укладеним з банком 14.07.2008 і виконаним позичальником 05.01.2015 згідно квитанції № [NUMBER] (а.с. 19-24), а також договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоров'я на випадок хвороби позичальника кредиту № 011108/0136/0000989, котрий також був укладений 24.11.2011 у межах дії кредитного договору № 223387043, укладеного з банком 14.07.2008 і виконаним позичальником 05.01.2015 згідно квитанції № [NUMBER] (а.с. 25-30). Будь-яких доказів того, що зміни чи доповнення до вказаних договорів страхування, укладеними на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № 014/0226/74/49459 від 5 січня 2012 року вносились, суду не надано. Отже відсутність укладених договорів страхування за спірним кредитним договором є підставою для визнання його розірваним. Проте пунктом 3.2 кредитного договору, на котрий посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, передбачено, що зобов'язання кредитора за договором є відкличними. Позичальник втрачає право на отримання кредиту, а цей договір вважається розірваним, у разі відсутності на дату надання кредиту діючих договорів забезпечення та договорів страхування. Кредитор також вправі відмовити у надання кредиту та відмовитись від цього договору, якщо після укладення цього договору будуть виявлені обставини дефолту. Отже вказаний п. 3.2 кредитного договору стосується прав кредитора - банку на відкликання зобов'язання, а не позичальника. Оскільки позичальник [PERSON] отримав кредит, незважаючи на відсутність договорів страхування щодо кредитного договору № 014/0226/74/49459 від 5 січня 2012 року, то доводи позивача, що вказаний кредитний договір є розірваним та підлягає визнанню таким є безпідставним. Суд погоджується з доводами позивача, що заява про видачу кредиту лише свідчить про намір особи отримати кредитні кошти, а не підтверджує факт отримання грошових коштів, проте відхиляє доводи позивача, що кошти ним не отримувались за кредитним договором, оскільки обставини отримання коштів [PERSON] встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9.07.2014 року у справі № 369/7610/13-ц, котре залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 8.09.2014 року (а.с. 32-44). Так, вказаним рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/026/74/49459 від 05 січня 2012 р. у сумі 964 200,10 грн.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/026/74/49459 від 05 січня 2012 р. у сумі 964 200,10 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, яка належить [PERSON]; стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по 1 720,50 грн. судового збору. Крім того, вказаним рішенням суду у зустрічному позові [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька А.Н. про визнання договору про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки недійсними, скасування обтяження на нерухоме майно на підставі договору іпотеки та зобов'язання виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, визнання неправомірними дій, визнання неправомірним надання кредиту в іноземні валюті, зобов'язання здійснити перерахунок сплачених коштів зобов'язання повернути оплату комісії - відмовлено. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України). Тому [PERSON] під час вказаного судового розгляду справи не може оспорювати факт неотримання ним кредитним коштів, оскільки вказаний факт встановлений рішенням суду. Вказане стверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, котра відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9.07.2014 року у справі № 369/7610/13-ц встановлені обставини, на котрі посилається позивач як на підставу для визнання договору кредиту розірваним без видачі кредиту, та їм надана відповідна правова оцінка. Що стосується доводів відповідача про застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, про що вказано в письмових запереченнях, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню, то суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що кредитний договір був підписаний сторонами 5 січня 2012 року, а до суду з позовом позивач звернувся у жовтні 2016 року, то позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю, то підстав для відмови у задоволенні позову з причин пропуску строку позовної давності немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed