Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства Київської обласної ради «Фастівське МБТІ» Зоренко О.А. від 16.07.2010 року та запис про державну реєстрацію скасування права власності [PERSON] на 6/39 частин житлового будинку та 4/13 житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] та відновити у Державному реєстрі речових прав право власності [PERSON] на 6/39 частин житлового будинку по [ADDRESS] , яке виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 1994 року, що видане та зареєстроване у реєстрі за № 2-2665 державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Куцевол Н.М. та на 4/13 частини житлового будинку, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 09 грудня 1999 року 4/13 частин будинку [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2226, а також стягнути з відповідача КП Фастівської МР «Фастівське БТІ» сплачені нею судові витрати. Позов мотивує тим, що рішенням державного реєстратора КП КОР «Фастівське МБТІ» Зоренко О.А. від 16.07.2010 року було скасовано право власності [PERSON] на 6/39 частин житлового будинку та 4/13 житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] чим порушено її права як іншого співвласника 7/13 частин даного житлового будинку. Вважає дане рішення державного реєстратора протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки державний реєстратор не дотримався вимог чинного законодавства та вчинив неправомірну реєстраційну дію, яка не передбачена ЗУ «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та не відповідає вимогам Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5. Зазначає, що [PERSON] не зверталася ні до неї, ні до її батька із проханням поділити спільний будинок в натурі, як це передбачено ст.367 ЦК України, оскільки тільки після поділу будинку в натурі право спільної часткової власності можна припинити. Вважає, що вона, та [PERSON] як співвласники повинні спочатку були домовитись про порядок користування і володіння спільної будівлі на добросусідських відносинах. Окрім того, зазначила, що частина будинку, яка була у власності [PERSON] (6/39 частин) залишилась і по сьогодні не знищена, незважаючи на те, що рішенням державного реєстратора від 16.07.2010 було скасовано право власності [PERSON] на дані 6/39 частин вищевказаного будинку. Тому, з метою захисту свого порушеного права, змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного від 25 листопада 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 16 січня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Протокольною ухвалою суду від 16 січня 2020 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 22 січня 2020 року заяву про відвід судді Осаулової Н.А. було передано до канцелярії суду для визначення іншої судді по її розгляду. Ухвалою судді Соловей Г.В. було відмовлено в задоволенні заяви позивача про відвід судді Осаулової Н.А. від розгляду вказаної справи. Ухвалою суду від 23 січня 2020 року було відновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року було залишено без задоволення клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 12 березня 2020 року було визнано подання повторного клопотання про зупинення провадження у справі зловживанням процесуальним правом із залишенням його без розгляду та застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу. В судовому засіданні 05 лютого 2020 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в ньому та просили суд його задовольнити з викладених у ньому підстав. Суду пояснили, що при винесенні державним реєстратором КП КОП «Фастівське МБТІ» 16.07.2010 року рішення про скасування права власності [PERSON] на 6/39 частин житлового будинку та 4/13 житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , порушено її права як іншого співвласника житлового будинку, тому вона змушена звернутися до суду. Між тим, в судові засідання 17 лютого 2020 року та 28 лютого 2020 року позивач та її представник не з`явилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином, у зв`язку з чим, в судовому засіданні 28 лютого 2020 року на підставі ст.223 ЦПК України судом було постановлено продовжувати розгляд справ у відсутності належним чином повідомлених позивача та її представника. Представник позивача Твердохліб М.В. в судовому засіданні 12 березня 2020 року просила позов задовольнити. Представник відповідача - КП Фастівської міської ради «Фастівське БТІ» в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні оскільки він є надуманим і суперечить чинному законодавству. Суду пояснила, що [PERSON] діяла в спосіб передбачений на той час чинним законодавством, а саме відповідно до Тимчасового положення та вимог ЗУ «Про архітектурну діяльність». Перед тим, як отримувати скасування права власності на 6/13 частин будинку [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Фастівської міської ради і отримала ряд рішень, які було долучено до справи стороною позивача. У 2006 році на вимогу відділу архітектури та будівництва [PERSON] виготовила новий будівельний паспорт на новий двохповерховий будинок, на гараж, а також приватизувала земельну ділянку і отримала від [PERSON] , який на той час був власником іншої частини будинку письмову згоду, яка зберігається в міській архітектурі. Згодом [PERSON] отримала дозволи Фастівської міської ради на будівництво нового будинку і переобладнання частини старого будинку під літню кухню. У зв`язку з тим, що частина старого будинку була знесена, частка 6/13 на сьогоднішній день не відповідає дійсності, а була суттєво зменшена у зв`язку із знесення трьох кімнат, а одна кімната яка залишилася переобладнана в літню кухню - є господарською будівлею, видача права власності на яку не передбачається. У 2010 році [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на новий житловий будинок і в ньому ж вказано, що 1-на кімната, яка залишилася від старого будинку використовується як літня кухня. Оскільки в діях державного реєстратора, яка прийняла рішення про скасування права власності не вбачалося ніяких самовільних, протиправних дій, було прийнято рішення про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на новий житловий будинок із зазначенням майна, яке перебуває на її приватній земельній ділянці з окремим кадастровий номером. Іншу частину будинку, а саме 7/13, якіналежали на той час [PERSON] , також було можливо перевести в окреме домоволодіння, але на той час не було роз`яснення про процедуру такого переведення. На сьогоднішній день є така можливість, оскільки з наданих стороною позивача документів вбачається, що у власності [PERSON] є земельна ділянка з розміром частки у майні один і майно, яке на ній знаходиться може бути виділено в окреме домоволодіння. Із свідоцтва про право на спадщину видане на ім`я [PERSON] від 06 травня 2015 року не вбачається ніякої прив`язки до домоволодіння [PERSON] , а зазначено як окремий житловий будинком. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, оскільки він є безпідставним, надуманим та взагалі відсутній предмет будь-якого спору. Суду пояснила, що будинок [ADDRESS] році перебував у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] , а саме по 1/2 частині. У 1975 році даний будинок був поділений в натурі на підставі ст.115 ЦК УРСР. За згодою співвласників та за їх спільною заявою БТІ розрахувало нові частки співвласників із врахуванням господарських будівель, тобто в розмір фактичної частки входять всі садиби, а не тільки житлова будова. Згодом [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право власності на свої частки, тобто поділ майна між співвласниками відбувся, який в подальшому був обов`язковий і для всіх інших власників будинку. Що стосується 7/13 частини будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , то останній після поділу будинку в натурі приватизував земельну ділянку, якій присвоєно окремий кадастровий номер, що також підтверджує поділ будинку в натурі. Як вбачається з Технічного паспорта виданого БТІ 22 вересня 2014 року на ім`я [PERSON] , то в ньому зазначена тільки його частка (7/13), що також підтверджує поділ будинку в натурі. Позивачка після смерті батька [PERSON] у 2015 році отримала Свідоцтво про право власності на спадщину за законом, у якому також зазначена частка 7/13. Щодо інших 6/13 частин будинку, то після отримання спадщини після смерті батька [PERSON] його діти, в тому числі і відповідач [PERSON] успадкувала 2/13 частин житлового будинку [ADDRESS] частини будинку, [PERSON] придбала у своїх брата та сестри на підставі договору купівлі-продажу. В 2006 році [PERSON] приватизувала земельну ділянку, що також підтверджує поділ будинку в натурі. Згодом на підставі рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради Стригуненко О.А. отримала дозвіл побудувати новий та переобладнати старий будинок в літню кухню. Батько позивачки [PERSON] надав дозвіл на письмову згоду на переобладнання будинку з житлового на нежитловий, що також зазначено позивачкою в позовній заяві. [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності на новий будинок [ADDRESS] , в якому частина старого будинку зазначена як літня кухня, тобто господарська споруда. Разом з тим, зазначила, що представником позивача в судовому засіданні зазначено, що рішенням державного реєстратора було скасовано право власності [PERSON] на 6/13 частин без технічної інвентаризації, проте матеріали технічної інвентаризації це інвентарна справа з технічним паспортом, в якому частина будинку, що знищена як житлова, зазначена як нежитлове приміщення (літня кухня), тому державний реєстратор на підставі технічної інвентаризації та технічного паспорту абсолютно обгрунтовано і законно 16.10.2010 р. ухвалила рішення про скасування 6/13 частин будинку у зв`язку з переводом у літню кухню і того ж дня [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності на новий житловий будинок, в якому частина старого будинку зазначена як літня кухня. Таким чином, 6/13 частин будинку знищена як житлове приміщення і стала нежитловим, яка входить до садиби [ADDRESS] . Представник третьої особи - Виконавчого комітету Фастівської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтовуючи вказану позовну заяву, позивач та її представник зазначили, що оспорюваними діями відповідачів порушено та порушуються її права як співвласника спірного домоволодіння. В той же час, жодних доказів порушення таких прав позивачки діями відповідачів суду наведено та доведено у встановленому законом порядку не було з огляду на наступне. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 13 квітня 1972 року зареєстрованого в реєстрі за № 1327 та виданого нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори Пераківської Л.А., [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , інша 1/2 частина даного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 1972 року зареєстрованого в реєстрі за № 3274, належала [PERSON] (а.с.12-14). Між тим, на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11) Рішенням виконавчого комітету Фастівської ради депутатів трудящих від 09 грудня 1975 року, власникам житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , було вирішено та встановлено частки даного житлового будинку, а саме [PERSON] -7/13 частин, а [PERSON] - 6/13 частин (а.с.9). У подальшому на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 16 грудня 1975 року [PERSON] належали - 7/13 частин житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 16 грудня 1975 року належали - 6/13 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.7-8). Як вбачається з Свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 1994 року зареєстрованого в реєстрі за № 2-2665 по спадковій справі № 274, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті їх батька [PERSON] - 6/13 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.17). Проте, 09 грудня 1999 року [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] - 4/13 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено Договором купівлі-продажу частини житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2226 (а.с.18). Згодом [PERSON] за рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради № 177/7 від 09 жовтня 2006 року було дозволено побудувати новий індивідуальний двохповерховий житловий будинок розміром 7.00 х 7.00 м замість належної їй частини старого житлового будинку по [ADDRESS] і побудувати на присадибній земельній ділянці гараж розміром 6.00 х 4.00 м. та після побудови нового будинку частину старого будинку розміром 5.80 х 5.90 м переобладнати у літню кухню, без права утримання в ній худоби та птиці і зберігання горючо-мастильних речовин, а також зобов`язано [PERSON] після побудови нового будинку знести належну їй частину старого житлового будинку розміром 8.40 х 4.88 м по [ADDRESS] відривну частину старого будинку обладнати фронтон, а Фастівському бюро технічної інвентаризації після побудови нового будинку і знесення частини старого житлового будинку по [ADDRESS] та переобладнання іншої частини старого будинку у літню кухню, погасити право власності на частину старого житлового будинку, що належить [PERSON] (а.с.28). При цьому, при наданні такого дозволу виконавчим комітетом було враховано заяву-дозвіл [PERSON] (спадкодавець майна, яке успадкувала позивач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 2015 року) будинку [ADDRESS] на будівництво нового будинку на відстані - 7м. від його частини будинку, знесення частини старого будинку, переобладнання старої частини будинку у літню кухню (а.с.27). Між тим, Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради за № 320/31 від 16 грудня 2007 року було внесено зміни у п. № 1 вищевказаного рішення, а саме: даний пункт викладено у новій редакції, якою «дозволено [PERSON] побудувати новий індивідуальний двоповерховий житловий будинок розміром 7.40 х 7.30 м., з двоповерховою прибудовою по будинку розміром 5.07 х 4.30 м., замість належної їй частини старого житлового будинку по [ADDRESS] і побудувати на присадибній ділянці гараж розміром 6.00 х 4.00 м.» (а.с.26). Також, рішенням виконавчого комітету Фастівської ради № 260/44 від 25 вересня 2009 року, було виділено в окреме домоволодіння житловий будинок [PERSON] по [ADDRESS] та закріплено земельну ділянку площею 0,1162 га, та присвоєно адресу завершеному будівництвом житлову будинку [PERSON] - [ADDRESS] -а (а.с.45) В подальшому рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області № 94/8 від 21 травня 2010 року було вирішного видати [PERSON] Свідоцтво про право власності на 2-х поверховий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] загальною площею 117.1 м.кв. житловою площею - 95.7 м. кв. та доручити КП КОР «Фастівське МБТІ» оформити та зареєструвати Свідоцтво про право власності на 2-х поверховий житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.36). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Реалізуючи своє виключне право на володіння та розпорядження майном, 15 липня 2010 року [PERSON] звернулася до компетентних органів із заявою про скасуванням права власності на 6/13 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що належать їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Фастівської міської державною нотаріальною конторою 21.12.1994 за номером 274 та 4/13 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що належать їй на підставі договору купівлі-продажу, виданого Фастівською міською нотаріальною конторою 09.12.1999 року за реєстровим номером 2226 (а.с.25). Рішенням державного реєстратора Зоренко О.А. від 16 липня 2010 року скасовано право власності [PERSON] на 6/13 частин житлового будинку та 4/13 житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с.24). На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 липня 2010 року виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради від 21 травня 2010 року за № 94/8, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок номер [ADDRESS] про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київської обласної ради «Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16 липня 2010 року за № 26734167 (а.с.37-38). Як вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2015 року, виданого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Бойко О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-742, [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] , 7/13 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Вказане право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 37152804 06 травня 2015 року. На обґрунтування своїх позовних вимог, сторона позивача посилається, як на доказ, на Акт комісійного обстеження домоволодіння [ADDRESS] по зверненню позивачки від 26.04.2017 року. Згідно даного Акту встановлено, що в належній частині [PERSON] наявні сліди мешкання гризунів під підлогою та в кутах житлових кімнат, що впливає на умови проживання останньої. Як вбачається з висновку комісії, серед іншого було рекомендовано співвласникам будівлі домовитись про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною власністю на підставі добросусідських відносин та здійснювати роботи щодо належного утримання будівлі в належному санітарному стані. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав та обов`язків які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (стаття 1219 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав та обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено статтею 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідносин з довічного успадкованого майна. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За умовами ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач просить скасувати рішення державного реєстратора КП КОР «Фастівське МБТІ» Зоренко О.А. від 16.07.2010 року та запис про державну реєстрацію скасування права власності [PERSON] на 6/39 частин житлового будинку та 4/13 житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказане рішення винесено з порушенням законодавства, оскільки відповідач [PERSON] не зверталася ні до неї, ні до її батька за згодою на будівництво нового будинку та знесення частини старого будинку та переобладнання іншої його частини у літню кухню. Вказане твердження позивачки є помилковим та суперечить наявним у справі доказам з огляду на наступне. Так, судом вже зазначалось, що [PERSON] 29 вересня 2006 року звернулася до Фастівського міського голови із заявою про надання дозволу на перебудову належної їй частини старого будинку в [ADDRESS] на новий двохповерховий житловий будинку та знесення частини старого будинку і переобладнання решти старого будинку у літню кухню та побудови гаражу. Саме у в даній заяві батьком позивачки [PERSON] написано, що він як співвласник будинку [ADDRESS] не заперечує проти будівництва нового будинку на відстані - 7 м. від його часини будинку, знесення частини старого будинку, переобладнання другої частини старого будинку у літню кухню (а.с.27). З аналізу наявних документів вбачається про реалізацію вказаної згоди колишнього співвласника - спадкодавця майна в адресу позивачки іншим співвласником [PERSON] шляхом отримання відповідного дозволу виконкому міської ради від 09.10.2006 року та винесенням державним реєстратором КП «Фастівського МБТІ» 16.07.2010 року оспорюваного запису про державну реєстрацію скасування права власності [PERSON] на відповідні частини належного вже їй житлового будинку за відповідною адресою. З огляду на викладене, суду не позивачкою не було надано доказів порушення будь-яких її прав діями відповідачів, як не доведено про необхідність втручання у право власності відповідача [PERSON] , саме за заявою якої державний реєстратор вчинив оспорюваний запис про скасування права власності останньої на належні їй частини житлового будинку. Позивачкою не було доведено про вплив чи порушення її прав чи інтересів діями відповідачів: Комунальним підприємством Фастівської міської ради «Фастівське БТІ» та [PERSON] . При цьому, само по собі формальне посилання позивачкою на порушення з боку державного реєстратора вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно не обґрунтовує необхідність задоволення позову і зміну волевиявлення відповідача [PERSON] щодо розпорядження нею своїм майном за заявою від 15.07.2010 року до державного реєстратора. Більше того, за умовами п.2 ст.9 вищевказного Закону та Тимчасового положення державний реєстратор вправі вчиняти оспорювані записи про державну реєстрацію скасування права власності за наявності комплекту відповідних документів. Тобто, прийняття рішення про державну реєстрацію прав або скасування права власності є виключно дискреційним повноваження державного реєстратора, яке ним виконується на підставі документів, поданих йому заявником. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц, повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. Отже, державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. Таким чином, оскільки скасування права власності [PERSON] на спірне приміщення відбувалася на підставі чинних правоустановлюючих документів на час вчинення такої реєстраційної дії, у суду відсутні підстави вважати, що такі реєстраційні дії є неправомірними на даний час та їх скасовувати. Крім того, за умовами ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. При цьому, судом враховано, що за вимогами ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч.ч.2-5 ст.13 цього Кодексу. За ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. В даному випадку, на думку суду, вказаний позов в разі задоволення його вимог може порушити права відповідача [PERSON] на володіння і розпорядження належним їй майном. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Фастівський міськрайонний суд Київської області.

Outcome: dismissed