Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить суд визнати за ним право власності на 1/6 частину крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 м.кв., в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , припинивши право власності [PERSON] на 1/6 частину даної крамниці. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] помер його батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 м.кв. Позивач є сином померлого [PERSON] та окрім нього спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є також його брат відповідач у справі [PERSON] (син померлого) та його мати [PERSON] (вдова померлого), яка заявою, поданою до нотаріуса відмовилась від прийняття спадщини на користь останнього. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.07.2017 року по справі № 335/11738/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, яке набрало законної сили, визнано крамницю продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 м.кв., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 кв.м., припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку цієї крамниці. Позивач звертає увагу, що при розгляді справи Апеляційним судом Запорізької області було встановлено, що за життя [PERSON] надав всі необхідні документи для оформлення права власності на крамницю продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, загальною площею 239,7 кв.м., розташовану по [ADDRESS] , але рішення № 44/15 Запорізькою міською радою про оформлення права власності за [PERSON] було прийнято 30.11.2012 року, тобто вже після його смерті. На підставі вказаного рішення суду, право власності матері позивача [PERSON] , на 1/2 частину крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2 по [ADDRESS] , було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 25.07.2017 року № 92753169. 04.04.2013 року, позивач звертався до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В. із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , який помер [INFO] . Однак нотаріусом було встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану нежитлову будівлю було зареєстровано за [PERSON] 05.01.2013 року на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради 13.12.2012 року, тобто після його смерті. Після отримання копії рішення суду, позивач знову звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину крамниці. Проте, 04.08.2017 року приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зважаючи на те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна виникло після смерті спадкодавця [PERSON] . За викладеного позивач не може оформити своє право на спадщину у встановленому законом порядку, що власне і змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду. Ухвалою суду від 13.11.2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду 19.12.2019 року, підготовче судове засідання по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони, будучи належним чином викликаними, у судове засідання не з`явилися. На разі, подали до суду заяви, якими позивач позов підтримав, а відповідач - визнав, та просять провести судовий розгляд у їх відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За викладеного суд ухвалює провести судове засідання без участі сторін, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 211 ЦПК України та не здійснювати у відповідності до положень частини першої статті 247 цього Кодексу фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, у випадку визнання позову відповідачем за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 ЦПК України. Вирішуючи по суті даний спір, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Судом встановлено, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим міським відділом ДРАЦС РС Запорізького міського управління юстиції 26.11.2012 року, [INFO] в місті Запоріжжі помер [PERSON] у віці 76 років, про що складено відповідний актовий запис за № 6658. Після померлого [PERSON] , який мешкав за адресою [ADDRESS] , відкрилася спадщина, у зв`язку з чим, 27.11.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. відкрита спадкова справа за № 28/2012. Як вбачається з постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорзького міського управління юстиції від 30.06.2012 року Чепкової О.В., позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] на 1/3 частку нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки з поданих документів було встановлено, що право власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] було зареєстровано 05.01.2013 року, на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Запорізької міської ради 13.12.2012 року, тобто після його смерті. Згідно рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.07.2017 року, ухваленого по справі № 335/11738/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, яке набрало законної сили, вбачається визнання крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 м.кв., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Рішенням суду визнано за [PERSON] право власності в тому числі і на 1/2 частку крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 кв.м., припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку цієї крамниці. Вказаним рішенням суду було встановлено, що за життя [PERSON] надав всі необхідні документи для оформлення права власності на крамницю продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, загальною площею 239,7 кв.м., розташовану по [ADDRESS] , але рішення № 44/15 Запорізькою міською радою про оформлення права власності за [PERSON] було прийнято 30.11.2012 року, тобто вже після його смерті. Таким чином, Ѕ частка крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 кв.м. відноситься до спадкової маси після смерті [PERSON] , згідно із вимогами ст. 1218 ЦК України, відповідно до якої - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з витягом про реєстрацію права власності від 25.07.2017 року № 92753169, вбачається, що на підставі вищевказаного рішення суду, право власності матері позивача [PERSON] , на 1/2 частину крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2 по [ADDRESS] , було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно із вимогами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При чому відповідно до ч. 2 ст. 1223СК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Так, за змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З копій наявних у матеріалах спадкової справи документів встановлено, що заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , подали сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] має право на 2/3 частки спадкового майна в зв`язку відмовою від спадщини дружини спадкодавця [PERSON] на його користь, а [PERSON] має право на 1/3 частку спадкового майна. Факт родинних стосунків нотаріусом було перевірено. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 23 постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. На підставі викладеного, з урахуванням відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі [PERSON] як спадкоємця за законом, який прийняв спадщину після смерті свого батька, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх спадкових прав підлягає судовому захисту. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ; враховуючи, що позивач позбавлений у позасудовому порядку реалізувати своє право на оформлення спадщини, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] та визнання за ним в порядку спадкування права на 1/6 частину крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 239,7 м.кв., в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , припинивши при цьому право власності [PERSON] на 1/6 частину даної крамниці. Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із необхідності застосування виняткового способу захисту інтересів позивача, як спадкоємця, з урахуванням існуючих перешкод для оформлення ним спадкових прав у нотаріальному порядку, та відсутності при цьому порушень прав, свобод та інтересів інших осіб. Щодо стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача судових витрат у вигляді сплаченого ним судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем в поданій до суду позовній заяві не зазначено про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у виді сплаченого ним судового збору. З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, що становить 1 590,67 грн. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved