Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Маріупольської міської ради, в якому просила розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем 4.07.2008 року, зареєстрований в Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №04.08.162.00389 від 15.07.2008 року та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням Маріупольської міської ради від 29.02.2008 року №5/19-3393 їй надана земельна ділянка в оренду площею 0,0154 га. (кадастровий номер 1412300000:04:007:0271) терміном на 10 років (до 28 лютого 2018 року) для керівництва підприємством (функціонування кафе) по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя. 4 липня 2008 року між позивачкою та Маріупольською міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0154 га. для керівництва підприємством (функціонування кафе) по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №04.08.162.00389 від 15.07.2008 року. Згідно п.3.1 договору, договір укладається терміном на 10 років з 4 липня 2008 року по 28 лютого 2018 року. 21 січня 2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна, а саме: нежиле приміщення літ.Ж2-1, площею 12,0 кв.м., що розташовано по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя, зареєстрований в реєстрі за №151. Позивач надіслав відповідачу заяву, посвідчену нотаріально 17.02.2014 року з пропозицію щодо розірвання договору оренди за взаємною згодою, однак письмовою згоди або вмотивованої відмови відповідача щодо розірвання договору, на адресу позивача не надходило. 30.03.2016 року позивач повторно звернулася із заявою до Маріупольської міської ради з подібними вимогами, на що отримала повідомлення про відмову у її задоволені, який є формальним та неправомірним. Отже, у разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна до набувача цього майна, відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувану права користування. У звязку з тим, що фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею здійснює її новий власник, від позивача перейшло право оренди земельної ділянки, законодавством та умовами договору передбачена можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору. На підставі викладеного, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом.\~\~ Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволені позовних вимог, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволенню оскільки позивач мала можливість щодо позасудового вирішення спірних правових відносин. Суд, вислухавши учасників судового провадження у цивільній справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Судом встановлено, що за рішенням Маріупольської міської ради від 29.02.2008 року №5/19-3393 [PERSON] надана в оренду земельна ділянка площею 0,0154 га. (кадастровий номер 1412300000:04:007:0271) терміном на 10 років (до 28 лютого 2018 року) для керівництва підприємством (функціонування кафе) по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя. 4 липня 2008 року між [PERSON] та Маріупольською міською радою укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0154 га. для керівництва підприємством (функціонування кафе) по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №04.08.162.00389 від 15.07.2008 року. Згідно п.3.1 договору, договір укладається терміном на 10 років з 4 липня 2008 року по 28 лютого 2018 року. 21 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, а саме: нежиле приміщення лвт.Ж2-1, площею 12,0 кв.м., що розташовано по вул.Миколаївській, 67 в Центральному районі м.Маріуполя, зареєстрований в реєстрі за №151. Судом також встановлено, що [PERSON] двічі: 17.02.2014 року та 30.03.2016 року зверталась до Маріупольської міської ради із заявами про розірвання договору оренди від 4 липня 2008 року, за якими позитивного результату не досягнуто. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно із ч.2 ст.120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно із ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) Статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі» встановлені підстави припинення договору оренди. Відповідно до ст. 31 Закону, договір оренди землі припиняється в разі: набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Відповідно до частини 3 статті 31 цього Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 1 статті 32 цього Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Так, відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Частинами 1, 2 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до підпункту 11.3, пункту 11 договору оренди земельної ділянки, дія договору припиняється в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 11.4.2 спірного договору оренди земельної ділянки передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом. Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Таким чином, у звязку з тим, що фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею з 21 січня 2014 року здійснює її новий власник [PERSON], від позивача перейшло право оренди земельної ділянки, законодавством та умовами договору передбачена можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору. Враховуючи викладені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими суду письмовими доказами. Оскільки позивач в судовому засіданні не наполягав на стягненні сплаченого судового збору, його стягнення суд вважає недоцільним. На підставі наведеного,

Outcome: approved