Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просили визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинку № 14, розташованого на вул. Гагаріна в с. Засілля Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказували наступне. Їм на праві власності належить зазначений будинок, в якому також зареєстрований, хоча і не проживає відповідач, який є батьком позивачки [PERSON] та колишнім чоловіком позивачки [PERSON] Дана обставина заважає їм в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм будинком, в тому числі оформити та отримати субсидію по сплаті комунальних послуг. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не проживає в належному їм на праві власності будинку, не несе витрат по його утриманню, тому на підставі ст. 317, ст. 391 та ст. 405 ЦК України просили позбавити його права користування їх житловим будинком. В судовому засіданні позивачі позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, вказуючи, що йому необхідна реєстрація, так як за новим місцем проживання його теперішньої сім'ї право власності на будинок в порядку спадкування ще не оформлено. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Будинок № 14 по вул. Гагаріна в с. Засілля Жовтневого району Миколаївської області належав позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] як спільне майно, набуте під час їх шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 1 липня 2014 року в цивільній справі про поділ майна за кожним із них було визнано право власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами. Далі, 22 січня 2015 року за договором дарування [PERSON] подарував належну йому 1/2 частину будинку своїй дочці [PERSON], тобто іншій позивачці у справі. Таким чином, в теперішній час будинок зареєстрований за позивачами: по 1/2 частині за кожною. В той же час, відповідач залишився зареєстрованим в їх будинку, хоча і не проживає в ньому більше року. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачів як власників будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач не має права власності на будинок або на його частку, в ньому добровільно не мешкає, що він сам підтвердив в судовому засіданні, і не є членом сімї власниць, тому їх позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved