Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У жовтні 2018 року до суду з вказаним позовом звернулось АТ «Приватбанк» до [PERSON] в якому просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.06.2015 року у розмірі 68 861 грн. 32 коп. та судові витрати понесені ним при подачі позову. В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначає, що 26.06.2015 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, як наслідок, станом на 19.09.2018 року в нього виникла заборгованість у розмірі 68 861 грн. 32 коп., яка складається з: 20 190 грн. 72 коп. - тіла кредиту, 12 940 грн. 50 коп. - нарахованих відсотків за користування кредитом, 31 974 грн. 80 коп. - нарахованої пені, штрафів - 500,00 грн. (фіксована частина), 3 255 грн. 30 коп. (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи знаходиться його заява про розгляд справи за його відсутності. Також вказав, що у випадку неявки відповідача не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи у його відсутності. В судовому засіданні від 13.12.2018 року відповідач зазначив, що позов не визнає, додатково додав до матеріалів справи довідку з Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області, зазначивши, що в провадженні слідчого відділу від 12.04.2018 року знаходиться кримінальне провадження, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства відносно нього, яке мало місце 11.04.2017 року, внаслідок якого відбулось незаконне заволодіння з кредитної банківської платіжної картки КБ ПАТ «Приватбанку» грошовими коштами в сумі 14 133 грн. Крім того, після того як він дізнався про незаконне списання коштів, одразу повідомив про це банк, внаслідок чого картку було заблоковано. А тому вважає, що позов є безпідставним та просить відмовити у його задоволенні, оскільки кредитних коштів він не брав, а їх несанкціоноване зняття відбулось внаслідок шахрайських дій направлених відносно нього. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що кредитний договір № б/н між позивачем та відповідачем був укладений шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Дата укладання договору 26.06.2015 року, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідач [PERSON] підписуючи Анкету-заяву фактично погодився на те, що підписана заява разом з запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦПК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формуляторах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов'язання своєчасно не виконав та не повернув банку грошові кошти для погашення існуючої заборгованості, останній платіж ним здійснено 24.08.2018 року, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт встановлюється банком на підставі наданих ним клієнтом документів, та позивач надає згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту і його зміну (збільшення, зменшення, анулювання) за рішенням банку. Згідно з п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором. У разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах і овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до змісту п.п. 2.1.1.4.2, п.п. 2.1.1.12.10 Умов та правил надання банківських послуг, банк має право вимагати достроково виконання боргових зобов'язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків у цілому чи в певній частці. Пунктом 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами було розірвано договір у порядку визначеному цим пунктом. Отже між сторонами в справі виникли та існують правовідносини щодо виконання цивільно - правових угод, а саме кредитного договору. Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та в валюті, визначеними кредитним договором. Встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконував належним чином і станом на 11 квітня 2017 року не мав простроченої заборгованості за кредитом. Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком боргу [PERSON] та випискою руху коштів по його рахунку 11 квітня 2017 року з карткового рахунку відповідача списано грошові кошти у сумі 14613,12 грн. Цього ж дня за зверненням [PERSON], банком картку було заблоковано, що сторонами в своїх письмових та усних поясненнях не заперечується. За заявою [PERSON] 12 квітня 2017 року внесено відомості до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства відносно [PERSON], що мало місце 11.04.2017 року, внаслідок чого відбулось незаконне заволодіння з кредитної банківської платіжної картки КБ ПАТ «Приватбанк» потерпілого № [NUMBER] грошовими коштами в сумі 14 133 грн., яке 22.06.2017 року направлено за підслідністю до СВ Металургічного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, де знаходиться наданий час /а.с.49/. Станом на 19.09.2018 року банком відповідачу нараховано заборгованість у розмірі 68 861 грн. 32 коп., яка складається з: 20 190 грн. 72 коп. - тіла кредиту, 12 940 грн. 50 коп. - нарахованих відсотків за користування кредитом, 31 974 грн. 80 коп. - нарахованої пені, штрафів - 500,00 грн. (фіксована частина), 3 255 грн. 30 коп. (процентна складова). Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 розділу VI Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Позивач не довів того, що [PERSON] втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] виконав вимоги закону та невідкладно повідомив банк про платіжну операцію, яка ним не виконувалась, а також те, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 11 квітня 2017 року, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Також хотілося б зазначити, що клієнт у подібній ситуації не тільки не зобов'язаний виплачувати банку заборгованість, що утворилася внаслідок шахрайських дій, а й має право сам вимагати від банку відшкодування незаконно знятих коштів. Як вбачається з розрахунку заборгованості, що наданий банком, [PERSON] з дня несанкціонованого зняття коштів (11.04.2018) банку безпідставно було сплачено кошти в сумі 9 280 грн.

Outcome: dismissed