Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

у жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13.07.2007 року між ним та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір № 39.29-50/834к, за умовами якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 12.07.2032 року грошові кошти у розмірі 127 500,00 доларів США зі сплатою 11,95% річних на наступні цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння та земельна ділянка, площа якої 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тобто на споживчі цілі. Вказав, що відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного у п. 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Згідно п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за дострокове погашення кредиту (частини кредиту), визначеного в п. 3.3.17 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у цей період. Відповідно до п. 4.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2-3.3.21 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3% від суми кредиту, визначеного у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок. Вважав, що вказані умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, та такими, що прямо порушують вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як обмежують його права споживача, через що він несе безпідставні збитки. До того ж, вказав, що при укладенні договору банк скористався його юридичною необізнаністю та вніс до договору умови, які є антиконституційними, а отже недійсними, і тому повинен нести всю повноту відповідальності за допущення зазначених порушень діючого законодавства України. Заклавши в кредитний договір явно несправедливі умови, що, в свою чергу, є нечесною підприємницькою практикою, банк порушив встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» його гарантії як споживача фінансової послуги. Зазначив, що умови договору є протиправними, оскільки перевищують розумну межу компенсації за невиконання позичальником своїх обов`язків. Таким чином, договір кредиту ставить його в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов`язаннях, умови кредиту суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Пославшись на викладене та положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що умови договору кредиту є несправедливими, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, просив суд визнати договір кредиту № 39.29-50/834к від 13.07.2008 року з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього недійсним з моменту його укладення. В ході розгляду справи [PERSON] збільшив позовні вимоги та остаточно просив суд визнати договір кредиту № 39.29-50/834к від 13.07.2008 року з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього недійсним з моменту його укладення та стягнути з банку незаконно сплачені кошти у розмірі 115,00 доларів США (станом на 04.02.2018 року за офіційним курсом НБУ (1 долар + 26,17 грн.) еквівалентно 3 009,55 грн. (т. 1 а.с. 142-158). Ухвалою від 18.10.2016 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 26). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.06.2020 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання з повідомленням учасників справи на 16.11.2020 року (т. 2 а.с. 79). 16.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 06.04.2021 року (т. 2 а.с. 94, 95). Відповідач подав відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю. Також подав заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності (т. 1 а.с. 95, 128-132, 183-187). Відповідь на відзив позивачем не надана. Третя особа пояснення щодо позову не надала. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримала та просив його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в ньому. Також зазначив, що строк позовної давності не пропущений, адже останній згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів» становить 10 років. Представник АТ «Альфа Банк» - правонаступник АТ «Укрсоцбанк» - Гуйван І.В. проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, виходячи з обставин, викладених в позові та письмових поясненнях по справі. Також, просив застосувати строк позовної давності. Третя особа, будучи в установленому порядку повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку представника не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд надійшов до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 03.07.2007 року [PERSON] звернувся до АКБ «Укрсоцбанк» із заявою на отримання кредит, в якій просив надати йому споживчий кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку, а саме: домоволодіння та земельна ділянка, площа якої 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 191). 04.07.2007 року [PERSON] подав до АКБ «Укрсоцбанк» запит на отримання кредиту, в якому підтвердив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту й засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту (т. 1 а.с. 192). 13.07.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту № 39.29-50/834к, за умовами якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 12.07.2032 року грошові кошти у розмірі 127 500,00 доларів США зі сплатою 11,95% річних на наступні цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння та земельна ділянка, площа якої 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11-17). Статтею 4 договору також передбачено відповідальність сторін. Так, відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного у п. 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Згідно п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за дострокове погашення кредиту (частини кредиту), визначеного в п. 3.3.17 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у цей період. Відповідно до п. 4.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2-3.3.21 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3% від суми кредиту, визначеного у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок. Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено у додатку № 2 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною (т. 1 а.с. 194). 15.12.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 39.29-50/834к від 13.07.2007 року (т. 1 а.с. 188-190). За заявою про видачу готівки № 04/05 від 13.07.2007 року [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 127 500,00 доларів США, що на дату видачі було еквівалентно 643 875,00 грн. (т. 1 а.с. 193). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами по справі оспорюваних договорів, було встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення. За загальним правилом, визначеним ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч. 3 зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини ( ст. 217 ЦК України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору. Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, яким регламентовано порядок реалізації норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил № 168). Частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України вказав, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Верховний Суд України у постанові від 08.06.2016 року по справі № 6-330цс16, проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦУК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АКБ СР «Укрсоцбанк» щодо отримання споживчого кредиту і на виконання ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банк надав позивачу в письмовій формі інформацію по умови кредитування (види кредитування, варіанти обрання споживачем валюти кредитування (євро, долари США, гривні), порядок застосування обмінного курсу валют, строк, на який кредит може бути одержаний, умови його погашення (ануїтет або згідно з графіком), розмір та тип процентної ставки за користування кредитом, розмір комісії, вид забезпечення, додаткові витрати, які пов`язані з оформленням кредиту, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, перелік документів для отримання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, значення реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту. Вказане позивачем не спростовано. Отже, аналізуючи зміст оспорюваного договору кредиту, судом встановлено, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Відповідно до положень ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За змістом ст. 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Конституційний Суд України у справі від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору. Статтями 15 і Закону України «Про захист прав споживачів» визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Пунктом 2.1 Правил № 168 на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано. Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, тому суд надходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання договір кредиту № 39.29-50/834к від 13.07.2008 року з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього недійсним з моменту його укладення. Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своїх вимог щодо порушення принципу справедливості посилався на те, що умови договору кредиту перевищують розумну межу компенсації за невиконання позичальником своїх обов`язків, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, внаслідок чого виникає дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту. Разом з тим, суд відхиляє вказані твердження позивача з огляду на те, що договір, який оспорюється, підписаний сторонами, що свідчить про ознайомлення позичальника з його умовами та погодження зі змістом прав та обов`язків кожної із сторін. Позивач підписав договір, в якому зазначені його основні умови, зокрема його розмір, строк, плата за користування кредитними коштами, в тому числі і відповідальність за порушення умов договору без будь-яких застережень. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог. Підписавши кредитний договір, [PERSON] погодився з метою його використання та встановленими умовами, в подальшому не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Доводи позову про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки під час розгляду судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання кредиту [PERSON] діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, і певний час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. У разі ненадання інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону. Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків. Крім того, факт порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, відомості про нарахування відповідачем пені та штрафів матеріали справи не містять, а тому визначити дану непропорційність не можливо. До того ж, сам позивач при зверненні до суду вказав, що розмір та існування у нього заборгованості перед банком не визначено. Всі доводи позивача базуються на припущеннях. До того ж, доводи позивача в цілому зводяться до того, що позивач фактично не згоден з діями банку щодо зверненням до суду із позовом до нього про стягнення заборгованості за договором кредиту, котрий перебуває у провадженні Коропського районного суду Чернігівської області і провадження з яким ухвалою від 31.10.2016 року зупинено до набрання законної сили рішенням у даній справі (т. 1 а.с. 105), а також вжитими банком засобами в позасудовому порядку, спрямованими на реалізацію його права на примусове виконання зобов`язання боржником шляхом вчинення виконавчого напису, тоді як питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання. Щодо вимоги позивача про несправедливість умов договору кредиту № 39.29-50/834к стосовно обов`язку позичальника сплатити на користь банка комісію (п. 3.3.15 цього договору), то сторони визначили, що така комісія сплачується за оформлення кредитної справи та відкриття банком позичальнику позичкового рахунку і є одноразовим платежем у розмірі 0,99% від суми кредиту. Про таку комісію позивач був повідомлений банком до укладення договору. Встановлення разової комісії за оформлення кредитної справи та відкриття клієнту банка рахунку не можна тлумачити, як комісію за вчинення банком дій на свою користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку так, як в результаті відкриття рахунку саме клієнт банку набуває можливості здійснювати розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів. З огляду на зазначене, суд надходить до висновку про те, що [PERSON] свідомо уклав договір кредиту на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та надалі тривалий час виконував їх. Таким чином, при підписанні цього договору позивач, попередньо ознайомившись з умовами кредитування, погодився з усіма умовами цих правочинів і зобов`язався їх виконувати. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи вимоги позивача, на задоволенні яких останній наполягав саме у заявленому обсязі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту укладення та підписання оспорюваного договору кредиту 13.07.2007 року, суд виходить з того, що саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав. При цьому, посилання позивача на спеціальний строк позовної давності в 10 років, визначений п. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», судом оцінюється критично та не приймається до уваги з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним, в той час як відповідно до положень вказаної статті Закону визначено, що у разі не визначення строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, протягом десяти років можуть бути пред`явлені вимоги про розірвання договору та відшкодування збитків за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків. Разом з тим, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог заява про застосування строків позовної давності, подана відповідачем, не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed