Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа перший заступник Міністра юстиції України [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, та з урахуванням уточнень просила: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], поширену Міністерством юстиції України через Першого заступника Міністра юстиції України [PERSON] 16.03.2015 під час брифінгу «Щодо виявлених обставин, що свідчать про спроби уникнути люстраційної перевірки», інформацію наступного змісту: «... ця відповідь надходила до неї персонально, тому ми вважаємо, що вона маючи офіційну відповідь, приховала її, а вже в органи фіскальної служби надала цю відповідь, фейкову». - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], поширену Міністерством юстиції України через першого заступника Міністра юстиції України 16.03.2015 на телеканалі «24», інформацію наступного змісту: «13 лютого вона направила до нас документи, ці документи опрацьовувалися, і офіційна відповідь з роз'ясненнями взагалі закону вона отримала 12 березня...», «Вона вже на руках мала відповідь», «..ті, хто підробляли цей документ дуже поспішали, бо, мабуть, пані [PERSON] повинна була бути звільнена і вона шукала собі якісь шляхи»; - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], поширену Міністерством юстиції України на офіційному сайті Міністерства юстиції України ЗО березня 2015 в інформаційному блозі під назвою «Чиновницю ДФС, яка фальшивою «Індульгенцією» намагалася прикритися від люстрації звільнено» інформацію наступного змісту: «[PERSON] стала головною дієвою особою скандалу, пов'язаного з підробкою документів Міністерства юстиції. За місцем роботи чиновниця пред'явила сфальсифікований лист-роз'яснення, згідно з яким на неї нібито не поширюються дія Закону про очищення влади»; - зобов'язати Міністерство юстиції України спростувати недостовірну інформацію шляхом повідомлення про ухвалене рішення суду у справі за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції України, третя особа: Перший заступник Міністра юстиції України [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації на брифінгу, організованому Міністерством юстиції України протягом 10 днів з дня набрання рішення законної сили; - зобов'язати Міністерство юстиції України повідомити на офіційному Інтернет-сайті Міністерства юстиції України про ухвалене рішення суду у справі за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції України, третя особа: Перший заступник Міністра юстиції України [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації, та опублікувати текст цього судового рішення на офіційному Інтернет-сайті Міністерства юстиції України протягом 10 днів з дня набрання рішення законної сили. Позовні вимоги мотивовані тим, що поширена у такий спосіб третьою особою інформація не відповідає дійсності та є негативною, порушує право позивача на честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює негативне та хибне уявлення у громадян про позивача, як особу, яка вчинила злочин, а саме підробила офіційний документ Міністерства юстиції України, та використала його з метою уникнення люстрації. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав наведених вище, просили задовольнити позов. Представники відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнали та зазначили, що поширена про позивача інформація третьою особою за своїм змістом містить оціночні судження, котрі не можна перевірити на наявність факту, а тому не підлягають спростуванню. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що першим заступником Міністерства юстиції України [PERSON] під час проведення брифінгу «Щодо виявлених обставин, що свідчать про спроби уникнути люстраційної перевірки», організованого Міністерства юстиції України 16.03.2013, була розповсюджена інформація про позивача наступного змісту: «... ця відповідь надходила до неї персонально, тому ми вважаємо, що вона маючи офіційну відповідь, приховала її, а вже в органи фіскальної служби надала цю відповідь, фейкову». Крім того, 16.03.2015 відповідачем через першого заступника Міністра юстиції України [PERSON], під час надання останньою інтерв'ю на телеканалі «24», також була поширена інформація, яка стосується позивача, наступного змісту: «13 лютого вона направила до нас документи, ці документи опрацьовувалися, і офіційна відповідь з роз'ясненнями взагалі закону вона отримала 12 березня...», «Вона вже на руках мала відповідь», «..ті, хто підробляли цей документ дуже поспішали, бо, мабуть, пані [PERSON] повинна була бути звільнена і вона шукала собі якісь шляхи». Позивачем 24.03.2015 до Міністерства юстиції України та першого заступника Міністра юстиції України [PERSON] були подані звернення з питань спростування недостовірної інформації, поширеної щодо особи ([PERSON].). Однак, на вказані звернення ані Міністерство, ані перший заступник Міністра до цього часу жодної відповіді не надали. 30.03.2015 на офіційному Інтернет-сайті Міністерства юстиції України в інформаційному блозі під назвою «Чиновницю ДФС, яка фальшивою «Індульгенцією» намагалася прикритися від люстрації звільнено, - Мінюст» було поширено інформацію про позивача наступного змісту: «[PERSON] стала головною дієвою особою скандалу, пов'язаного з підробкою документів Міністерства юстиції. За місцем роботи чиновниця пред'явила сфальсифікований лист-роз'яснення, згідно з яким на неї нібито не поширюються дія Закону про очищення влади». Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під час судового розгляду встановлено, що Головним слідчим управлінням МВС України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015000000000153 за фактами підроблення документа (листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687) щодо невстановлених осіб за вчинення дій, які мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України. Частиною 2 ст. 7 КПК України допускається форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia), яка повинна відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Інформація, поширена першим заступником Міністра юстиції України [PERSON] під час проведення брифінгу «Щодо виявлених обставин, що свідчать про спроби уникнути люстраційної перевірки» 16.03.2015 щодо позивача наступного змісту: «... ця відповідь надходила до неї персонально, тому ми вважаємо, що вона маючи офіційну відповідь, приховала її, а вже в органи фіскальної служби надала цю відповідь, фейкову», за своїм змістом є припущенням, думкою, а не констатацією факту, оскільки містить такі слова як «Ми вважаємо…, фейкову», що відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» є оціночними судженнями, тобто висловлюванням, що не містить фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Крім того, інформація поширена через першого заступника Міністра юстиції України [PERSON] 16.03.2015, під час надання останньою інтерв'ю на телеканалі «24», наступного змісту: «... ця відповідь надходила до неї персонально, тому ми вважаємо, що вона маючи офіційну відповідь, приховала її, а вже в органи фіскальної служби надала цю відповідь, фейкову» «13 лютого вона направила до нас документи, ці документи опрацьовувалися, і офіційна відповідь з роз'ясненнями взагалі закону вона отримала 12 березня...», «Вона вже на руках мала відповідь», «..ті, хто підробляли цей документ дуже поспішали, бо, мабуть, пані [PERSON] повинна була бути звільнена і вона шукала собі якісь шляхи», не містить звинувачень позивача у причетності до підробки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 р. № 1-2687, оскільки вислів «Офіційну відповідь вона отримала 12 березня» відповідає дійсності, що підтверджується офіційною відповіддю на звернення особи позивача (надійшло до Міністерства юстиції України 12.02.2015 р.), яка оформлена листом Міністерства юстиції України від 12.03.2015 р. № 1-2687/11.02.2. Щодо вислову «Вона вже на руках мала відповідь», то в даному контексті вказаний вислів стосується листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 р. Зокрема, зазначений вислів було проголошено в наступному контексті: « Цей фейк датований тим самим числом, коли вона подала до міністерства документи. Взагалі вони ще опрацьовувалися у канцелярії і їх повинні були лише розписати, вона вже на руках мала відповідь », що також підтверджується і відеозаписом «Інтерв'ю [PERSON]», доданим до позовної заяви. Вислів «Ті, хто підробляли цей документ дуже поспішали, бо, напевно, мабуть, пані [PERSON] мала бути звільнена і вона шукала собі якісь шляхи», з огляду на характер використання третьою особою мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) на кшталт «напевно», «мабуть», «шукала собі якісь шляхи», є висловленням оціночних суджень, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, так оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оціночні судження відповідно до вищезазначеної норми Закону не підлягають спростуванню та доведенню на їх правдивість. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерело права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Зокрема, відповідно до рішення Європейського суду «Лінгенс проти Австрії» мають бути достатні підстави для висловлення оціночного судження, оскільки навіть оціночне судження, яке не має під собою фактичних підстав, може бути таким, що не підлягатиме захисту. Тому, поширена інформація третьою особою про позивача містить оціночні судження відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки за своїм змістом є припущенням. А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню на їх правдивість. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Як передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних,телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Нормами Декларації передбачено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON], підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:верховенства права та законності;відкритості, прозорості та публічності;презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Позивача протягом певного періоду часу була публічною фігурою, оскільки займала керівні державні посади у структурі органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику. Крім того, на офіційному Інтернет - сайті Міністерства юстиції України було поширено інформацію про позивача наступного змісту: «[PERSON] стала головною дієвою особою скандалу, пов'язаного з підробкою документів Міністерства юстиції. За місцем роботи чиновниця пред'явила сфальсифікований лист - роз'яснення, згідно з яким на неї нібито не поширюються дія Закону про очищення влади ». Позивач вважає дану інформацію негативною та такою, що не відповідає дійсності, а також звинуваченням позивача у наданні та використанні підробленого документа Міністерства юстиції України, а саме листа Міністерства юстиції від 13.02.2015 № 1-2687. Але даний висновок позивача не відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи, оскільки відповідач своїм листом від 17.03.2015 №1-20/116 поінформував Міністерство внутрішніх справ України про вказані факти та просив розпочати за цим повідомленням досудове розслідування у формі досудового слідства щодо невстановлених осіб за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину, передбаченого статтею 358 Кримінального кодексу України. Як наслідок, Головним слідчим управлінням МВС України розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження (внесеного до реєстру досудових розслідувань за № 12015000000000153) за фактами підроблення документа (листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 р. № 1-2687), в рамках якого вчиняються заходи, спрямовані на встановлення особи, яка здійснила підроблення листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 № 1-2687. Крім того, Державна фіскальна служба України листом від 20.02.2015 повідомляла громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України про надання [PERSON] роз'яснення Міністерства юстиції України від 13.02.2015, в якому повідомлено, що стосовно неї не може бути застосовано положення ст. 3 Закону №1682. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено, що розповсюджена інформація не відповідає дійсності та призвела до негативних наслідків, що дискредитує саме її. Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем їй не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed