Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У квітні 2014 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнення вимог, поставлено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 20.02.2007 року, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження; на період реалізації предмета іпотеки, вказану квартиру, передати в управління позивачу з метою його збереження; виселити з квартири відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.02.2007 року, між відповідачем [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №CNL-007/024/2007 (далі - кредитний договір), за умовами якого ЗАТ «ОТП Банк» надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 100000,00 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 13,99% річних на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №PCL-007/024/2007, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] Оскільки, відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, позивач, на підставі укладеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором, звернувся до суду з даним позовом. Справа неодноразово переглядалася судовими інстанціями. Так, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13. травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог суди вказали те, що [PERSON] отримав споживчий кредит у доларах США, загальна площа квартири, що є предметом іпотеки, становить 55,1 кв. м, докази про те, що у власності [PERSON] знаходиться інше житло, відсутні, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким, зокрема, заборонено примусове стягнення нерухомого житлового майна громадян, що є предметом іпотеки. В подальшому, постановою Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі скасовано та направлено справу на новий розгляд в суд першої інстанції. При цьому, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 21 жовтня 2015 року вказала, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Отже, у цій справі Верховний Суд України дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано вирішили, що з набуттям чинності вказаного вище Закону про мораторій неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. В ході нового розгляду справи в суді першої інстанції від представника позивача надійшла заява про згоду на розгляд справи за відсутності представника позивача в порядку заочного провадження. Відповідачі про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заперечення на позовну заяву не надавали. 3-тя особа Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника. В судовому засіданні приймала участь лише представник Відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, яка просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на інтереси неповнолітнього [PERSON] У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. Суд, заслухавши пояснення представника Відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 лютого 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №CNL-007/024/2007, за умовами якого останній отримав кредит розмірі 100.000,00 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 13,99% річних на споживчі цілі на строк по 20 лютого 2017 року. У рахунок забезпечення виконання умов даного кредитного договору, того ж дня між цими сторонами було укладено договір іпотеки №PCL-007/024/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. від 08.08.2002 року, № 2135. Згідно з умовами договору купівлі - продажу кредитного портфелю від 5 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 20 лютого 2007 року, де боржником є [PERSON] Судом установлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] грошових зобов'язань за кредитним договором №CNL-007/024/2007 утворилася заборгованість, яка станом на 25.03.2014 року складає 5.704.132,81 грн., у тому числі: залишок заборгованості за кредитним договором у розмірі 87.539 дол. США 94 центи, що еквівалентно 908.331,93 грн.; відсотки за користування кредитом у розмірі 30.682 дол. США 7 центів, що еквівалентно 318.363,29 грн.; пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4.477.437,59 грн. Умовами кредитного договору №CNL-007/024/2007 передбачено право позикодавця вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань за договором у разі невиконання позичальником боргових зобов'язань. У зв'язку з наявною заборгованістю та відсутністю реакції з боку відповідача [PERSON] на досудову вимогу позивача від 25.03.2014 року, останній звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). За п. 41 вказаної Постанови Пленуму при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Так, ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений цим Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Отже, на підставі встановлених судом обставин та зазначених норм Закону України «Про іпотеку», суд вважає, що в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №CNL-007/024/2007 від 20.02.2007 року в розмірі 5.704.132,81 грн. можливо звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки №PCL-007/024/2007 від 20.02.2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вимоги позивача щодо передачі з метою збереження, в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на період реалізації предмета іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], задоволенню не підлягають, так як порушене право позивача захищено шляхом задоволення вищевказаної вимоги щодо звернення стягнення предмета іпотеки. Вимоги щодо виселення відповідачів із квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу [PERSON], також не підлягають до задоволення з огляду на таке. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Судом установлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. від 08.08.2002 року та зареєстрованого в реєстрі за №2135. Договір іпотеки №PCL-007/024/2007 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 20.02.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №603. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок знаходить своє підтвердження і у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 18.03.2015 року у справі №6-39цс15. Отже, вимоги позову про виселення з квартири відповідача та всіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі, не підлягає задоволенню. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених наявними доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки №PCL-007/024/2007 від 20.02.2007 року а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNL-007/024/2007 від 20.02.2007 року. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial