Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ «Універсал Банк», приватного нотаріуса КМНО [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання зняти заборону відчуження з квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 квітня 2008 року між ним та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3485, згідно з яким банк зобов'язався надати позивачу кредит в межах встановленого ліміту у сумі 110000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором про надання кредитних послуг між позивачем та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» укладено договір іпотеки від 16 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], накладено заборону її відчуження. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що банком при наданні кредиту порушено ст. 11 та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: при укладенні договору банком не надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надано останнім доказів ознайомлення позивача з інформацією про умови кредитування, а також графік платежів по кредитному договору не відповідає вимогам п. 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. У липні 2014 року [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд також визнати недійсним договір іпотеки від 16 квітня 2008 року, зобов'язати приватного нотаріуса КМНО [PERSON] зняти заборону відчуження з квартири [ADDRESS], накладений нотаріусом у зв'язку з посвідченням договору іпотеки. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3485 від 16 квітня 2008 року, визнати недійсним договір іпотеки від 16 квітня 2008 року, зобов'язати приватного нотаріуса КМНО [PERSON] зняти заборону відчуження з квартири [ADDRESS]. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року справу було передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до Оболонського районного суду м. Києва для продовження розгляду. Відповідно до ухвали судді Оболонського районного суду м. Києва Шумейко О.І. від 06 жовтня 2014 року справу прийнято до провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що Генеральний договір про надання кредитних послуг відповідає вимогам чинного законодавства. Приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала письмові заперечення, в яких зазначила, що відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вона не є належним відповідачем по справі, а тому заявлені до неї вимоги не підлягають задоволенню. Також нотаріус подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3485 від 16 квітня 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань по генеральному договору про надання кредитних послуг між позивачем та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» укладено договір іпотеки від 16 квітня 2008 року, за умовами якого позивач передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], а приватним нотаріусом КМНО [PERSON] накладено заборону на її відчуження. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (стаття 215 ЦК України) Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинної на час укладення оспорюваного правочину, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808. Згідно з п. 2.1 правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Пунктами 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Як убачається з матеріалів справи, 16 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладений в письмовій формі Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3485. Договір підписаний обома сторонами. (а.с. 4-10) Відповідно до п. 7.4. генерального договору у разі, якщо позичальник є фізичною особою та використовує кредит на споживчі потреби, він підтверджує, що до укладення цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови користування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та структурного підрозділу; умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, тощо; попереджений банком про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе позичальник; йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу , строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюті зобов'язання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, до додаткової угоди № 1 від 18 листопада 2009 року до генерального договору про надання кредитних послуг сторонами погоджено графік погашення кредиту за період з 01 грудня 2009 року по 01 листопада 2012 року. У такому графіку зазначені сума платежу за поточною заборгованістю, у тому числі сума коштів за рахунок яких погашається кредит, відсотки, поточна заборгованість на кінець місяця, сума погашення основної суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, прострочених на дату укладення додаткової угоди, прострочена заборгованість на кінець місяця та загальна сума місячного платежу за поточною та простроченою заборгованістю. (а.с. 116) Інших графіків погашення кредиту до матеріалів справи сторонами не долучено. З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог щодо визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг № BL3485 від 16 квітня 2008 року. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 16 квітня 2008 року та зобов'язання приватного нотаріуса КМНО [PERSON] зняти заборону відчуження з квартири [ADDRESS] суд вирішує відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки такі вимоги є похідними від вирішення питання про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦПК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як убачається з матеріалів справи, відповідачем приватним нотаріусом КМНО [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Про порушення своїх прав та законних інтересів позивачу було відомо з дати укладення генерального договору про надання кредитних послуг та з дати нотаріального посвідчення іпотечного договору, тобто з 16 квітня 2008 року. Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження поважності пропуску ним строку позовної давності. Загальна позовна давність у даних спірних правовідносинах сплила 16 квітня 2011 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними у квітні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання зняти заборону відчуження з квартири.

Outcome: dismissed