Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та просила витребувати у відповідача на свою користь ? частини квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обгрунтувала тим, що 25 травня 2011 року вона надала в борг своєму брату - [PERSON] грошові кошти у розмірі 150 000 грн., які він зобов'язався повернути до 25.05.2016, випадку неповернення боргу у вказаний строк, відповідач зобов'язався передати їй у власність 1/4 частину квартири [ADDRESS], що у м. Києві. Зазначено, що на підтвердження факту отримання в борг грошових коштів у сумі 150 000 грн. та зобов'язання у випадку неповернення боргу передати їй у власність 1/4 частину вищевказаної квартири, відповідачем 25.05.2011 була складена розписка, яку він написав власноручно та передав їй на зберігання. Позивачка посилалась на те, що на сьогоднішній день ? частини вказаної квартири належить їй, а ? частини вказаної квартири належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого ВАТ «Півдектеплоенергомоктаж» від 5.01.1995, та складається з трьох окремих житлових кімнат, загальною площею 60,64 кв. м. Позивачка вказала, що на теперішній час, відповідач суму боргу у 150 000 грн. не повернув та уникає від спілкування зі нею щодо повернення боргу. Пояснено, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором позики, а саме: не повернув суму боргу у 150 000 грн. до 25.05.2016, не передав їй у власність ? частину квартири [ADDRESS]. Позивачка стверджує, що відповідач не виконав свої зобов'язання за вказаним договором позики, чим порушив її законні права та інтереси, а також вимоги чинного законодавства України, зокрема норми ст.ст. 328, 620 ЦК України. Таким чином, на думку позивачки, не отримавши в строк виконання за договором позики від відповідача, який зобов'язався у випадку не повернення суми боргу передати у власність частину квартири, вона має право вимагати передачі частини вказаної квартири у її власність. Ухвалою судді від 06 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 08.06.2017 на адресу суду надійшла позовна заява від позивачки, в якій остання уточнила свої вимоги та просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що у м. Києві, що належить відповідачу [PERSON], ІПН [NUMBER], а також зобов'язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради зареєструвати право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за нею. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. В матеріалах справи наявна його заява від 06.04.2018 про розгляд справи у його відсутність у зв'язку з його постійною зайнятістю по роботі. Третя особа в судове засідання не з'явилася, будучи повідомленою про розгляд справи належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Судом встановлено, що 25.05.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 150 000,00 грн. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 25.05.2011, в якій визначено строк повернення коштів до 25.05.2016 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 7). Як вбачається з вказаної розписки, сторонами узгоджено, що в разі неповернення [PERSON] до 25.05.2016, останній зобов'язався передати їй відразу у власність належну йому ? частини квартири [ADDRESS], що належить йому згідно свідоцтва про право власності від 05.01.1995. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Позивачка, звертаючись до суду з вказаним позовом, просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що у м. Києві, та належить відповідачу [PERSON], ІПН [NUMBER]. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1995, квартира ,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с. 8). Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 №36032 від 19.09.2017, згідно з даними реєстрових книг Бюро, ? частина [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Південтеплоенергомонтаж» 05.01.1995, розпорядження №02. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 620 ЦК України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.04.2016 р. № 261 «Про затвердження положення про Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» Департамент забезпечує проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Таким чином, позов позивачки про визнання права власності підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 1500, 00 гривень. Суд,

Outcome: approved