Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

у жовтні 2018 року позивачі звернулися до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що [INFO] помер їхній батько та чоловік [PERSON] , і вони являються спадкоємцями майна померлого за заповітом та законом, належним чином прийняли спадщину, подавши заяву державному нотаріусу Машівської державної нотаріальної контори. До складу спадкового майна увійшла земельна ділянка площею 38,0 га для ведення селянського/фермерського господарства на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області. Разом з тим, нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на неї, у зв`язку з відсутністю оригіналу державного акту. Позивачі стверджують, що останній було втрачено, про що розміщено оголошення в газету «Село Полтавське». У зв`язку з тим, що оформити право власності на вищевказану земельну ділянку в нотаріальному порядку не мають можливості, а тому в судовому порядку позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] просять визнати за ними право приватної власності в порядку спадкування за заповітом на 7/32 частки земельної ділянки площею 38,8 га, для ведення селянського фермерського господарства, розташованої на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Полтава Полтавської області та позивач [PERSON] просить визнати за ними право приватної власності в порядку спадкування за законом на 4/32 частки земельної ділянки площею 38,8 га, для ведення селянського фермерського господарства, розташованої на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Полтава Полтавської області. Ухвалою суду від 16.10.2018 р. відкрито загальне позовне провадження (а.с.69 т.1). 13.08.2019 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.127-128 т.1) повернуто позивачам та прийнято рішення справу розглядати за позовом у первісній редакції (а.с.3-5, 223 т.1). В поясненнях на позов та запереченні на позовну заяву представник відповідача Машівської селищної ради Байрак С.М. просить в задоволенні позовних вимог відмовити, покликаючись на ст.6 Земельного кодексу України в редакції на момент видачі Державного акту на право постійного користування землею Б [NUMBER] 049418 на ім`я [PERSON] , яка передбачала право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. Зі змісту ст.92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена, але пунктом 6 Перехідних положень ЗУ України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому законом порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність та користування. Також зазначає, що право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.147-149, 183-187 т.1). У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та пояснив, що 29.09.1992 року Машівською районною радою було надано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 38,00 га, розташовану на території Селещинської сільської ради, на підтвердження чого видано Державний акт Б №049418, який не скасований в установленому Законом порядку, а тому спадкоємці [PERSON] мають право на вказану земельну ділянку. Також пояснив, що спірною земельною ділянкою померлий [PERSON] користувався як фізична особа, не фермерське господарство здійснювало діяльність, а тому позивачі мають намір успадкувати майно як фізичні особи, не засновники фермерського господарства. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та в обґрунтування доводів зазначив, що рішенням Машівської районної ради [PERSON] виділено 38,00 га, натомість в Державному акті зазначено іншу площу ділянки, право власності на спірну земельну ділянку не зареєстровано за спадкодавцем, а тому ніколи йому не належала і не може бути успадкована. Земельне законодавство, чинне на час видачі державного акту не передбачало надання земельної ділянки у власність. У судове\~засідання сторони\~та третя\~особа не\~з`явилися,\~направили заяви\~про розглядсправи без їх участі. Позивачі позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с.84-86 т.1). Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази по справі, дійшов такого висновку. Установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.10.2010 року (а.с.6 т.1). Як свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25517280 від 03.12.2010 р. у Машівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа на майно померлого [INFO] [PERSON] за № 274/2010 (а.с.7 т.1). Як вбачається з заповіту складеним за життя [PERSON] від 11.06.2001 р. він заповів все належне йому майно в рівних частинах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивачам по справі (а.с.8 т.1). 22.11.2002 року [PERSON] перемінила прізвище на [PERSON] , про що видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.11 т.1). Так позивачі 1,3,4,5 є дітьми померлого [PERSON] , а позивачка -2 цивільна дружина останнього, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та копією свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові (а.с.11,13,15,17,2 т.1). На частину спадкового майна державним нотаріусом Машівської державної нотаріальної контори Асановою Р.Ш. були видані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за заповітом від 13.12.2017 р. по 7/32 частки майна кожному, та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.12.2017 р. на 4/32 частки майна після смерті [PERSON] (а.с.26-50 т.1). В той час, відповідно до постанов нотаріуса від 05.01.2018 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після померлого [PERSON] на земельну ділянку площею 38,8 га, що розташована на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. Також (а.с.53-55 т.1). Як вказано у позові, Державний акт на вищевказану спадкову земельну ділянку площею 38,8 га, який був виданий [PERSON] був втрачений, у зв`язку з цим визнати право власності на неї в порядку спадкування за заповітом та за законом не має можливості (а.с.4 т.1). У газеті «Село Полтавське»№4 (1340) від 01.02.2018 р. опубліковане оголошення про те, що утрачений державний акт на право користування землею серія Б №049418-210 виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення 11-ї сесії 21-го скликання Машівської районної ради народних депутатів Полтавської області від 29.09.1992 р. та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право користування землею за №410 на земельну ділянку площею 38,8 га, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області, вважати недійсним (а.с.52 т.1). Відповідно до рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Машівської районної ради народних депутатів Полтавської області від 29.09.1992 р. «Про виділення земельних ділянок для ведення селянських/фермерських господарств» [PERSON] надано у власність 38,0 га, в т.ч. рілля 38,0 га (а.с.27,28 т.1) та на його ім`я було видано Державний акт на право користування землею Б № 049418, згідно з яким за землекористувачем [PERSON] закріплюється у безстрокове і безоплатне користування 38,8 гектрів землі в межах згідно з планом землекористування; земля надана у власність для ведення селянського фермерського господарства, що вбачається з копії вказаного акту, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право користування землею за №410 (а.с. 29-33 т.2). За приписами\~статті 6\~ЗК УРСР\~в редакції\~Закону №2196-XII\~від 13.03.1992\~року,\~безплатно земельні\~ділянки передаються\~у \~власність громадян\~для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку передбаченому цією статтею. Натомість згідно зі ст.7 ч.4 ЗК УРСР 1992 року, громадянам України для ведення селянського (фермерського)господарства, особистого підсобного господарства земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності безплатно у постійне користування. Таким чином, на момент набуття спадкодавцем земельної ділянки сторони вправі посилатися виключно на виникнення та існування права користування спірною земельною ділянкою. Декретом Кабінету\~Міністрів України\~від 26\~грудня 1992\~року «Про\~приватизацію земельних\~ділянок» постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Таким чином, землекористувачі земельних ділянок, правомірно наданих їм у користування, мали право на передачу їх у власність. Згідно з частиною першою статті 92\~ЗК України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Зі змісту частини другої статті 92\~ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам і фермерським господарствам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень\~ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня\~\~2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність. Відповідно до частини першої статті 116\~ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118\~ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125\~ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 131\~ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно зі статтею 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Склад спадщини визначений статтею 1218 ЦК України. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно з частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407\~ЦК України та частини другої статті 102-1\~ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частинами третіми цих статей. Разом з тим, у статті 23\~Закону України\~«Про фермерське\~господарство» визначено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»). Згідно з частиною першою статті 20\~Закону України\~«Про фермерське\~господарство» майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 05 жовтня 2016 року № 6-2329цс16 та від 23 листопада\~2016 року № 6-3113цс15. Отже, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed