Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у листопаді 2011 року він вирішив купити для особистого проживання квартиру [ADDRESS] з прилеглими до неї господарськими будівлями та спорудами, а також розташовані за цією ж адресою і земельні ділянки: - площею 0,0800 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; - площею 0,1000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за цією ж адресою. 10 листопада 2011 року він у присутності своєї співмешканки [PERSON] та сусідки [PERSON] обговорив із відповідачами [PERSON] та [PERSON] всі істотні умови щодо укладення між ними договорів купівлі-продажу спірних квартири та земельних ділянок, а також дійшли згоди, що вартість всього нерухомого майна буде становити 320000 грн. 15 листопада 2011 року за умовами досягнутої усної домовленості про купівлю-продаж квартири і земельних ділянок він передав [PERSON] та [PERSON] забезпечувальний платіж (завдаток) у розмірі по 80000 грн. кожному, всього ним було передано - 160000 грн., про що останні написали йому письмові розписки. Решту суми він зобов'язався сплатити відповідачам [PERSON] і [PERSON] у день укладення договорів купівлі-продажу. В цей же день, одразу після сплати завдатку, він переїхав на постійне місце проживання у спірну квартиру № 2, де проживає і на теперішній час. 10 грудня 2011 року, протягом другої половини дня, після укладення договорів купівлі-продажу квартири та земельних ділянок, він у цій же спірній квартирі передав відповідачам [PERSON] та [PERSON] решту коштів за квартиру і земельні ділянки, а саме по 80000 грн. кожному, на підтвердження чого останні написали йому відповідні розписки. Всього він сплатив [PERSON] та [PERSON] за спірні квартиру і земельні ділянки кошти в сумі 320000 грн. У спірній квартирі він став проживати спільно із своєю співмешканкою [PERSON] фактично з 15 листопада 2011 року. [INFO] його співмешканка [PERSON] померла. У січні 2014 року, після смерті [PERSON], до нього приїхала її онука [PERSON] та попросила його звільнити спірну квартиру, оскільки вона є її власником на підставі договору купівлі-продажу укладеного 10 грудня 2011 року між нею та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] Після цього він звернувся до продавців спірної квартири [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що власником квартири вважають його, оскільки він сплатив їм вартість квартири та земельних ділянок, а [PERSON] була лише тільки під час оформлення договорів купівлі-продажу у нотаріуса, яка на їх думку під час укладення спірних договорів купівлі-продажу представляла його інтереси. Вважає, що укладені договори купівлі продажу квартири та земельних ділянок укладені [PERSON] є такими, що порушують його конституційне право передбачене ст. 41 Конституції України, оскільки вона разом із покійною [PERSON] навмисно не повідомили його про їхній намір, без його відому та згоди укласти спірні угоди купівлі-продажу між [PERSON],. [PERSON] та [PERSON] З урахуванням уточнення позовних вимог просив: - визнати недійсними з моменту вчинення договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та земельних ділянок площею 0,0800 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0.1000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за цією ж адресою, укладені 10 грудня 2011 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] - скасувати державну реєстрацію права власності на спірні квартиру та земельні ділянки. 14 травня 2014 року відповідач [PERSON] до розгляду справи по суті подала зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: [PERSON] про вселення та виселення, у якій просила вселити її, [PERSON] у спірну квартиру № 2 та виселити із цієї ж квартири [PERSON] Ухвалою суду від 21 жовтня 2014 року зустрічну позовну заяву [PERSON] відповідно до вимог п. 5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (за заявою позивача) залишено без розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви. Просили позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді заперечували проти задоволення позову, оскільки позивач [PERSON] не надав доказів, того що оспорювані правочини були вчинені під впливом обману. Крім того, зазначили, що позивач не є власником спірного нерухомого майна, а також не є стороною за договорами купівлі-продажу квартири і земельних ділянок, які просить визнати недійсними, а наведена норма права, на яку він посилається як на підставу позовних вимог, передбачає, що підставою визнання правочину недійсним є введення в оману однією із сторін другу сторону. Крім цього зазначили, що позивач [PERSON] відповідно до вимог ст. 228 ЦК України та ст. 41 Конституції України (на які останній посилається у позові) має право лише захищати своє право на грошові кошти, які він передав відповідачам [PERSON] та [PERSON], нібито за продаж спірних квартиру та земельні ділянки. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні позов визнали, не заперечували проти його задоволення, зокрема вказали на те, що про купівлю-продаж квартири № 2 та земельних ділянок домовлялися тільки із [PERSON], і кошти за їх продаж отримували від позивача, а тому вважають його законним покупцем і власником цього спірного нерухомого майна. Третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу [PERSON] до суду не з'явився, , в ?, ив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], маючи намір купити квартиру [ADDRESS] з прилеглими до неї господарськими будівлями та спорудами, а також земельні ділянки: площею 0,0800 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за цією ж адресою, обговорив всі істотні умови щодо укладення договорів купівлі-продажу вищевказаної квартири та земельних ділянок з відповідачами [PERSON] та [PERSON], а також дійшли згоди, що вартість всього спірного нерухомого майна складає 320000 грн. Із копії розписок складених 15 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] видно, що вони отримали від [PERSON] кошти в сумі по 80000 грн., в якості завдатку за купівлю квартири з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], а також зазначили, що претензій до останнього не мають. У копіях розписок [PERSON] та [PERSON] від 10 грудня 2011 року зазначено, що вони отримали, від [PERSON] решту коштів у розмірі по 80000 грн., за купівлю квартири з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, що знаходяться у [ADDRESS] і претензій до нього не мають. Із акта обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Мокрецької сільської ради Броварського району Київської області [PERSON] вбачається, що [PERSON] постійно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2559, [PERSON] придбала за 167799 грн. у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], житловою площею 43,6 м2., загальною площею 82,2 м2. Із витягу про державну реєстрацію прав, виданого комунальним підприємством Київської обласної ради «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 06 серпня 2012 року № 35064115 вбачається, що право приватної власності [PERSON] на спірну квартиру № 2 виникла на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2011 року. Відповідно до договорів купівлі продажу земельних ділянок від 10 грудня 2011 року, посвідчених цим же приватним нотаріусом, зареєстрованих в реєстрі за № 2560 та № 2561, [PERSON] також придбала за 40600 (23100 грн. + 17500 грн.) грн. у [PERSON] та [PERSON] і земельні ділянки: площею 0,0800 га, кадастровий номер - 3221285601:01:016:0026 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1000 га, кадастровий номер - 3221285601:01:016:0027, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В цей же день, тобто 10 грудня 2011 року, приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], у державних актах на право власності на земельні ділянки на підставі спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок зроблено відмітки про перехід права власності до [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона запропонувала [PERSON] придбати спірну квартиру із земельними ділянками. Далі зазначила, що була присутньою як [PERSON] домовився із [PERSON] та [PERSON], про придбання у них це нерухоме майно приблизно за 40 тисяч доларів США. Також, під час домовленості була присутня і покійна [PERSON] Що стосується відповідача [PERSON] та її батьків, то їх під час цієї зустрічі і огляду спірного нерухомого майна не було. Рішення про купівлю квартири і земельних ділянок приймав особисто [PERSON]. За життя, покійна [PERSON] говорила їй, що вона майже все зробила після чого можна і помирати. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона являється двоюрідною сестрою відповідачу [PERSON], а позивач [PERSON] доводиться їй нерідним дідом. Їй відомо, що [PERSON] купив у листопаді 2011 року спірні квартиру і земельні ділянки за 320000 грн., які він заощадив раніше. Перед купівлею цього нерухомого майна, вона разом із своїм чоловіком були присутні як [PERSON] у банку, зняв із власного рахунку кошти в сумі 90000 грн. Після купівлі цієї спірної квартири [PERSON] разом із її покійною бабусею [PERSON] проводили по мірі необхідності ремонтні роботи у проведенні яких допомагав її чоловік. [PERSON] відвідувала їх дуже рідко. Зі слів відповідача [PERSON], їй відомо, що остання вважає себе власником спірних квартири і земельних ділянок, а [PERSON] - квартирантом, хоча вона знає, що у [PERSON] коштів на купівлю спірних квартири і земельних ділянок не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона проживала по сусідству із покійною [PERSON], яка розповіла їй, що приблизно у листопаді 2011 року, [PERSON], для їхнього проживання, за власні кошти купив спірні квартиру і земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Також їй відомо, що сім'я [PERSON] не могли на той час купити це спірне нерухоме майно із-за відсутності у них належної суми коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є близькою знайомою [PERSON], зі слів якої їй відомо, що остання, приблизно за 200000 грн. купила квартиру, яка знаходиться у [ADDRESS], за кошти, що подаровані їй весіллі. Свідок [PERSON] у суді показав, що він знає [PERSON] з 2006 року. Йому відомо зі слів [PERSON], що у 2011 році після її весілля, вона із своїми батьками купили спірну квартиру приблизно за 200000 грн. Кому саме належали ці кошти йому не відомо, припускає, що дані гроші вони складали раніше. Згідно із ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Cтаттею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом. Предметом даного спору є визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та земельних ділянок з підстав, передбачених ст. 230 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом цієї статті під обманом слід розуміти свідоме, умисне, цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Лише у разі доведення позивачем факту обману, тобто винних дій відповідача, як сторони правочину, і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорюваний правочин на зазначених у ньому умовах, такий правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної даності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Будь-яких належних і допустимих доказів про наявність факту обману в діях відповідача [PERSON] та померлої [PERSON], які вплинули на укладення спірних договорів купівлі-продажу квартири і земельних ділянок, позивачем суду не надано та судом не здобуто. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити, оскільки посилання позивача на норми ст. 230 ЦК України є необгрунтованими, а обраний ним спосіб захисту судом своїх цивільних прав та інтересів, виходячи із положення ст. ст. 15, 16 ЦК України, є не належним. Крім того, позивач [PERSON] не є стороною за договорами купівлі-продажу, які просить визнати недійсними, а наведена норма права, на яку він посилається як на підставу позовних вимог, передбачає, що підставою визнання правочину недійсним є введення в оману однією із сторін другу сторону. У п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статтi 20 ЦК, статтi 3 i 4 ЦПК). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed