Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

у квітні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Позов обґрунтований тим, що 09.02.1972 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в житлово експлуатаційну контору № 9 м.Полтава, де за час роботи отримав службову квартиру, розташовану за вказаною вище адресою. 04.09.1973 року останній зареєстрував своє місце проживання у цій квартирі, а 28.07.1975 року звільнився із ЖЕК № 9 за власним бажанням, однак дану квартиру не залишив та продовжив у ній проживати по теперішній час. Будь яких дій про примусове виселення його із квартири ЖЕК № 9 не вчиняв. Позивач [PERSON] являється сином позивача [PERSON] та зареєстрований як член сімї останнього у вказаній вище квартирі із 28.11.1973 року. У звязку із призовом для проходження військової строкової служби у період часу із 24.09.1991 року по 02.12.1994 року [PERSON] був знятий із реєстраційного обліку, однак із 02.12.1994 року постійно проживає у даній квартирі. З урахуванням викладеного, позивачі вважають, що у них виникло право набуття права спільної сумісної власності на квартиру за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та позивач [PERSON] позов підтримали з підстав викладених ньому, просять його задовольнити. Представник виконавчого комітету Полтавської міської ради та Полтавської міської ради [PERSON] заперечила проти задоволення позову та пояснила, що позивачі являються квартиронаймачами квартири [ADDRESS] та мають право користування спірною квартирою. Дана квартира належить на праві власності територіальній громаді м.Полтава, має статус службового житла, припинення трудових відносин позивача [PERSON] із ЖЕК № 9 не є підставою для припинення договору найму службового житла. Право комунальної власності на квартиру на сьогоднішній час не припинено. Оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або власник відмовився від права власності на належне йому майно, то в даному випадку дана квартира має власника, про що відомо позивачам. Представники третіх осіб: комунального підприємства «Житлово експлуатаційна організація № 2» [PERSON] та Управління майном комунальної власності міста [PERSON] заперечили проти задоволення позову з тих же підстав. Суд, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: Протоколом засідання виконавчого комітету районної ради депутатів трудящих від 28.08.1973 року вирішено звільнену квартиру [ADDRESS], де проживала [PERSON] надати ЖЕК -9 як службову для поселення двірника. (а.с.6). Із виписки протоколу № 20 розширеного засідання адміністрації ЖЕК 9 від 29.08.1973 слідує, що квартиру [ADDRESS] постановлено закріпити як службову за [PERSON] (а.с.8). 29.08.1973 року укладено договір «Про надання в користування службової жилої площі для працівників ЖЕКа», згідно якого службова квартира [ADDRESS] надано [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки ЖЕО № 2 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] із 07.09.1973 року, [PERSON] із 02.12.1994 року, [PERSON] із 28.11.1973 року та [PERSON] із 11.12.2013 року. В даній довідці зазначено власність квартири як комунальна, службова. (а.с.11). Згідно ч.2ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Із змісту ст. 344 ЦК україни та розяснень зазначеної вище Постанови Пленуму ВССУ випливає, що право власності на чуже майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Судом встановлено, що відповідно до протоколу від 28.08.1973 року № 16 засідання виконавчого комітету Октябрської районної [PERSON] трудящих [PERSON], на той час двірнику ЖЕК 9, на праві користування надано службову квартиру [ADDRESS] та на розширеному засіданні МК та адміністрації ЖЕК 9 вирішено закріпити за ним дану квартиру. Таким чином, суд приходить до висновку, що право користування вказаною вище квартирою у позивачів виникло на підставі договірних відносин, повязаних із наймом цієї квартири та не припинилося на даний час. Так, 29.08.1973 року між [PERSON] та ЖЕК 9 укладено договір про надання в користування службової площі для працівників ЖЕКа. Позивач [PERSON] як член сімї наймача був вселений у дану квартиру та зареєстрований в ній із 28.11.1973 року. Окрім цього, судом встановлено, що на даний час спірна квартира перебуває у комунальній власності міста, тобто є власністю територіальної громади м.Полтави та має статус службової. Таким чином, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. З цих підстав, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування ч.4 ст.344 ЦК України для набуття права на квартиру [ADDRESS], оскільки позивачі являються користувачами службового житла, спірна квартира являється власністю територіальної громади м.Полтави. Даний факт є визнаний сторонами та про це відомо позивачам. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed