Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У жовтні 2018 до суду звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у березні 2018 у мережі інтернет позивач познайомилась з відповідачем. Під час спілкування відповідач повідомив, що він є досвідченим інвестором та співробітником інвестиційного підприємства під назвою «Пандекс» та запропонував надати йому грошові кошти під так звану «плаваючу» відсоткову ставку доходу, а саме - 240 % річних (20 % в місяць) з виплатою винагороди кожного тижня. В подальшому відповідач, зловживаючи довірою позивача та вводячи його в оману розповідаючи про відсутність ризиків, надійність інвестицій, гарантування високих доходів, вмовив позивача надати відповідачу гроші та стати членом «Пандекс». Надалі позивачем було здійснено декілька грошових переказів на рахунок відповідача у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: 08.03.2018 на суму 21 100.00 грн. та 09.03.2018 на суму 1 059 грн. 67 коп. Загальна сума грошових переказів на рахунок відповідача становить 22 159 грн. 67 коп. Позивач звернулася до відповідача з проханням повернути останньому надані грошові кошти, але відповідач відмовився їх повертати та натомість спонукав позивача здійснити новий грошовий переказ на рахунок відповідача. Ухвалою суду від 28.12.2018 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження без виклику сторін. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем перебування вказаним в позовній заяві, проте поштова кореспонденція до суду не поверталася. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини. Так, відповідно копій дублікатів чеків, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивачем здійснювались грошові перекази 30.09.2018 в загальній сумі 22.15, 67 грн. на ім`я [PERSON] . при цьому підстава перерахування вказаних коштів не зазначена. Також встановлено, що «Пандекс» членом групи якої запропонував позивачу стати відповідач, не має реєстрації як фінансової установи. Інфомація про «Пандекс» не внесена до Державного реєстру фінансових установ та до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, які веде Нацкомфінпослуг. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що перерахування коштів на рахунок [PERSON] відбулось шляхом обману та зловживання довірою позивача. Інших доказів окрім копій дублікатів чеків, щодо підтвердження безпідставного перерахування грошових коштів відповідачу матеріали справи не містять. В тому числі, між сторонами не існувало укладеного договору про надання фінансових послуг,а тому, відсутні підстави вважати, що грошові кошти не могли бути перераховані відповідачу як подарунок, доплата за послуги чи товар,тощо. Отже, встановлене свідчить про те, що позивач не довів, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним внаслідок зловживанням довірою позивача та отриманням грошових коштів шляхом обману. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупностісуд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки вимога щодо стягнення процентів за користування коштами є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в їх задоволенні слід відмовити. Слід відмовити у стягненні судових витрати, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Outcome: dismissed