Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом до [PERSON] (а.с.3), в якому прохає визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену відповідачкою, а саме наступного змісту: - «Слушай не [PERSON] Во-первых тебе было сказано давним давно что мы уезжаем! Во-вторых в милиции [PERSON] и все остальные тоже знают что ты гомик и педофил и сказали если еще раз по пустякам будешь беспокоить то дадут тебе в бубен. В твоем случае вообще сидел бы да помалкивал или научился б мирно жить как я тебе предлагала. А ты чувырло жить спокойно не можешь! Позорище!!! [PERSON] сама скоро не захочет к тебе ходить когда узнает кто папа.»; - «Слушай Педалург! Молчи лучше! А то весь ГОК знает и так что ты пидарас! Мало того если не угомонишься лишу родительских прав за то что ты пидарас и педофил не говоря уже за то что люди тебе жопу зашьют за позорище такое! А не хочешь следить за [PERSON] не бери ее и отвали от нас!»; - «Я думаю [PERSON] не захочет что б Педалург который маленьких мальчиков еб-т работал на ГОКе, поднимешь на ГОРа лишимся работы. Придурок.»; - «А во-вторых мне все равно что ты пидарас! Как с тобой вообще нормальные мужики здороваются за руку! И любой нормальный ориентированный мужик узнав что ты мальчиков пидоришь вряд ли б здоровался!»; - «Ты что думаешь об этом никто не знает. Твой [PERSON] всем уже рассказал что ты его содержишь и что ты делаешь))) Жди мальчик будет тебя шантажировать у него и видуха есть. А я здесь не причем. Сам виноват гомик!». Зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили, спростувати інформацію шляхом направлення листа із зазначенням такого тексту: «Я, [PERSON], приношу свои извинения [PERSON] в том, что безосновательно занималась лживым распространением информации, которая порочит его честь и достоинство, указывая ранее, что он является педофилом и имеет нетрадиционную сексуальную ориентацию.» та зобов'язати [PERSON] публічно у залі суду принести вибачення перед [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь позивача 10000 грн. відшкодування моральної шкоди. У грудні 2014 року [PERSON] доповнив свої вимоги і додатково прохав зобов'язати [PERSON] спростувати у присутності [PERSON] розповсюджену відносно нього недостовірну інформацію, а саме, що він є «педофіл та гомік» (а.с.29). Свої вимоги мотивує тим, що між ним та його колишньою дружиною виникли напружені відносини. 29 травня 2014 року на його особисту електронну адресу від [PERSON] надійшло чотири електронні листи із наведеним вище змістом, які містять стосовно нього негативну та недостовірну інформацію щодо його нетрадиційної сексуальної орієнтації. Із змістом цих листів [PERSON] ознайомлював своїх знайомих та родичів. Крім того, відповідачка неодноразово телефонувала йому на мобільний телефон та казала подібні речі. При таких розмовах [PERSON] вмикав телефон на гучний зв'язок і давав слухати своїм родичам та вважає, що у такий спосіб відповідачка поширювала відносно нього недостовірну інформацію. 22 серпня 2014 року [PERSON] прийшла до нього у робочий кабінет разом із спільною донькою [PERSON] та влаштувала сварку, в ході якої називала його «педофілом та гоміком». Потім вона вийшла до загального коридору і продовжила викрикувати ці слова. Вказані крики чула свідок [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві, та пояснив, що 22 серпня 2014 року в його робочий кабінет прийшла колишня дружина [PERSON] разом із їх спільною неповнолітньою донькою [PERSON]. [PERSON] вчинила сварку, під час якої в образливій формі поширила про нього недостовірну інформацію про те, що він має нетрадиційну сексуальну орієнтацію. [PERSON] виставив відповідачку за двері і зачинився у кабінеті разом із дитиною. У цей час [PERSON] продовжила поширювати вказану недостовірну інформацію викрикуючи її в коридорі. Відповідаючи на додаткові запитання [PERSON] пояснив, що вислови відповідачки про те, що він є гомосексуалістом образливими не вважає. Для нього стали образливими вислови [PERSON] про те, що він є педофілом і вважає, що [PERSON] у такий спосіб звинуватила його у вчиненні кримінального правопорушення проти сексуальної свободи неповнолітньої особи. Ці звинувачення чула свідок [PERSON], яка проходила повз його кабінет. Тому згадана інформація підлягає спростуванню, так як вона є недостовірною. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона разом із [PERSON] працює в одному приміщенні, але у різних кабінетах. 22 серпня 2014 року [PERSON] вийшла з приміщення кабінету у своїх справах і почула голос жінки, яка викрикувала образливі фрази. Коли вона наблизилася до кабінету [PERSON], то побачила [PERSON] Побачивши [PERSON] відповідачка припинила кричати та стала розмовляти по телефону, а свідок вирішила повернутися до свого кабінету. Представник відповідачки - адвокат Ульянов Р.А. проти задоволення позову заперечував та пояснив, що сторони по справі є колишнім подружжям і між ними склалися неприязнені відносини. 22 серпня 2014 року в службовому кабінеті позивача та у присутності їх неповнолітньої доньки [PERSON] жорстоко побив відповідачку. Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 квітня 2015 року позивача визнано винним у вчиненні згаданого злочину за ч.1 ст.125 КК України. В ході її побиття, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, [PERSON] в кабінеті на самоті із позивачем та в порожньому коридорі могла назвати [PERSON] педофілом та гомосексуалістом, але за таких обставин вказані вислови не можуть бути розцінені як поширення про позивача інтимної або недостовірної інформації, а скоріше є реакцією (захистом) на його неправомірні дій. Слова педофіл та гомосексуаліст не є образливими, а лише оціночними судженнями і тому спростуванню не підлягають. Про конкретні факти вчинення позивачем протиправних дій сексуального характеру [PERSON] нікому не повідомляла і подібної інформації не поширювала. З приводу направлення позивачу електронних листів образливого характеру, представник відповідача зауважив, що надані суду тексти листів роздруковані позивачем з невідомого джерела. Доказів на підтвердження їх авторства та факту направлення саме відповідачкою суду не надано. Крім того, відповідно до чинного законодавства направлення листа позивачу не є поширенням відносно нього будь-якої інформації. А якщо [PERSON] ознайомив сторонніх осіб із змістом цих листів, то таке поширення відбулося не з вини відповідачки. Будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка [PERSON] до залу суду не з'явилася. Розглянувши справу у межах заявлених вимог, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами цивільного права. Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст.ст.277, 297, 299 ЦК України, ст.ст.28,32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та честі, недоторканності своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації в судовому порядку. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до пункту 19 згаданої Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягаючи на тому, що [PERSON] поширила відносно нього недостовірну інформацію шляхом направлення згаданих електронних листів від 29 травня 2014 року (а.с.8-12), [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження авторства цих листів та їх отримання суду не надав. Фактично надані [PERSON] листи є документами, роздрукованими за допомогою принтеру, на якому міститься наведений в позові тексти із зазначенням даних відправника, отримувача та логотипу підприємства. Автентичність цих листів жодним чином не підтверджена, тому суд вважає, що згадані докази не є допустимими. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що ці листи було направлено на його особисту адресу електронної пошти, доказів на підтвердження факту поширення їх змісту третім особам не надав. Позивач [PERSON] пояснив, що із змістом вказаних листів та телефонних розмов із відповідачкою він ознайомив своїх родичів, що у розумінні ст.277 ЦК України не може бути визнано поширенням негативної інформації з вини відповідачки. Суд вважає неспроможними і тому не приймає до уваги доводи позивача про те, що підтвердженням поширення відносно нього негативної інформації є посилання в їх тексті на обізнаність співробітників правоохоронних органів та працівників підприємства про викладенні в них відомості, так як на підтвердження поширення цим особам вказаної інформації позивачем не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що факт поширення відповідачкою недостовірної інформації стосовно позивача шляхом направлення останньому листів електронною поштою під час судового розгляду підтвердження не знайшов, тому у задоволенні позову у частині спростуванні цієї інформації необхідно відмовити. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову в частині спростування негативної інформації, поширеної 22 серпня 2014 року, суд звертає увагу на те, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 квітня 2015 року закінчився розгляд кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України. Відповідно до вироку, [PERSON] було звинувачено у тому, що 22 серпня 2014 року близько 15-00 год. [PERSON], знаходячись на своєму робочому місці - в службовому кабінеті № 214, розташованому в приміщенні адміністративної будівлі УРПКС ВАТ «ПГЗК», по вул. Будівельників, 16 в м. Комсомольську, на ґрунті тривалих неприязних стосунків з колишньою дружиною - потерпілою [PERSON], в ході виниклої сварки, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс потерпілій декілька ударів руками в область голови і намагаючись виштовхнути її з приміщення кабінету завдав удар ногою в область правої нижньої кінцівки, внаслідок чого заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді синців на голові, лівій руці, правій нозі та рани слизової нижньої губи, які згідно із висновком експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень. На час розгляду справи зазначений вирок не набрав чинності, тому встановлені судом обставини не мають преюдиціального значення. Але суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду цієї цивільної справи позивач, наполягаючи, що тілесних ушкоджень [PERSON] не спричиняв, визнав те, що за вказаних вище обставин між ним та відповідачкою відбулася сварка, в ході якої остання висловлювалася на його адресу в образливій формі. З показань свідка [PERSON] вбачається, що на той час, крім неї, нікого в коридорі не було і коли [PERSON] побачила свідка, вона припинила кричати образи у бік [PERSON] Суд вважає, що за таких обставин, висловлювання образ під час сварки колишнього подружжя, навіть в службовому кабінеті позивача та загальному коридорі адміністративної будівлі, не може бути розцінено як поширення відповідачкою недостовірної інформації про позивача, тому у задоволені позову в цій частині необхідно відмовити. Беручи до уваги, що в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження фактів порушенням законних прав позивача та заподіяння йому моральної шкоди, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення відшкодування моральної шкоди таж є необґрунтований і задоволенню не підлягає. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Таким чином, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Заявляючи вимогу про спростування вказаної інформації шляхом публічного принесення вибачення у залі судового засідання, за умов відкритого судового розгляду справи, позивач по суті сприяє розповсюдженню інформації, яку він вважає негативною. З огляду на викладене, суд вважає, що крім необґрунтованості позову в результаті хибного тлумачення чинного законодавства, позивачем обрано не передбачений законом спосіб захисту своїх прав. Відповідно до правил ст.88 ЦПК України у разі визначення при відкритті провадження у справі судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено законом, недоплачена сума стягується в дохід держави з позивача при відмові в позові, а при задоволенні позову - з відповідача. При зверненні до суду із згаданим позовом, в якому об'єднанні вимоги про спростуванні недостовірної інформації та про відшкодування моральної шкоди, відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] мав сплатити 243,60 грн. судового збору за позовною вимогою немайнового характеру та 243,60 грн. - за вимогою про відшкодування моральної шкоди. Однак, позивачем було сплачено лише 243,60 та 100 грн. судового збору (т.1а.с.1,2). З огляду на викладене, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню решта суми судового збору в розмірі 143,60 грн. (243,60 х 2 - 243,60 - 100). На підставі викладеного,

Outcome: approved