Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У жовтні 2016 року до Березанського міського суду Київської області із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням звернувся [PERSON] Свої вимоги обґрунтував тим, що в період з 2004 року по 2011 рік з ним у його будинку у [ADDRESS] проживала [PERSON], з якою він перебував у цивільному шлюбі. У 2011 році [PERSON] припинила з позивачем шлюбні стосунки і виїхала в невідомому напрямку. З того часу жодних відомостей від неї не надходило, хоча позивач неодноразово намагався зв'язатися з нею по мобільному телефону. [PERSON] була зареєстрована у будинку [PERSON] з 05 квітня 2004 року, але фактично не проживає в ньому з 2011 року і по даний час не бере участі в оплаті комунальних послуг та ремонті будинку, тобто не виконує обов'язки по утриманню приміщення. Тому позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати Центр надання адміністративних послуг виконкому Березанської міської ради Київської області зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві. Відповідач до суду не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, врахувавши думку позивача, судом прийнято рішення про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та про здійснення судового розгляду справи у заочному порядку. Третя особа - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області - свого представника до суду не направила, про причини неявки не повідомила. Тому суд вважає за можливе продовжувати розгляд справи за відсутності вказаної особи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. 10, 11, 58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із копії домової книги, крім позивача [PERSON], зареєстрованою за адресою [ADDRESS] є [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Однак жодних відомостей про те, хто є власником вказаного будинку суду надано не було. Отже, твердження позивача, що будинок [ADDRESS] належить саме йому свого підтвердження під час судового рогляду не знайшло. Окрім цього, позивач не надав суду жодних доказів того, що [PERSON] не є власником (співвласником) вказаного будинку. Вказані докази мають важливе значення для вирішення справи по суті, адже відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, у разі, якщо [PERSON] є власником (співвласником) будинку, її не можна позбавити права ним користуватися. Судом було роз'яснено позивачу зміст ч. 3, 4 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України про обов'язок доказування, який покладається на сторону, яка заявляє певні вимоги та про наслідки вчинення і невчинення стороною процесуальних дій, однак [PERSON] жодних доказів того, що він є власником будинку, або що [PERSON] не є власником будинку, суду не надав. Окрім цього, суд оцінює критично акт № 1290 від 18 вересня 2016 року, складений депутатом Березанської міської ради Київської області Павленком Д.М. (а.с. 6), оскільки у вказаному документі зазначено, що депутатом встановлено належність оселі по [ADDRESS] [PERSON], однак з чого депутат [PERSON] зробив такий висновок - не зазначено. Окрім цього, депутат в акті вказує, що [PERSON] є безвісти відсутньою особою, однак не вказує жодного судового рішення про визнання [PERSON] безвісти відсутньою, що є підставою для суду оцінити вказаний доказ критично з підстав його недостовірності. В позовній заяві [PERSON] вказував, що факт непроживання [PERSON] у вказаному будинку понад 6 місяців без поважних причин можуть підтвердити свідки - [PERSON] та [PERSON], однак в ході судового розгляду позивач відмовився від допиту вказаних осіб у якості свідків. Отже, позивачем не доведено тих обставин, якими обгрунтовувалися вимоги та не надано належних доказів для їх підтвердження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 317 ЦК України,

Outcome: dismissed