Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

у жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, у якому просить змінити розмір аліментів, що стягуються з нього. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно наказу Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.01.2014 року, з нього на користь відповідача стягуються аліменти у розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на трьох дітей: доньок [PERSON] і [PERSON] та сина [PERSON] до їх повноліття. Він є пенсіонером, розмір одержуваної ним пенсії складає 1460,40 грн на місяць. Пенсія є єдиним доходом позивача. Згідно розрахунку заборгованості, проведеного виконавчою службою, позивач повинен щомісячно сплачувати на трьох дітей по 1081,20 грн, проте, фактично із його пенсії в середньому утримується по 748,23 грн, що дорівнює 50% пенсії. Решта суми вважається його заборгованістю по аліментах, яка станом на день звернення до суду складає 5540,77 грн. З огляду на викладене та посилаючись на те, що з часу видачі судового наказу суттєво змінився його матеріальний стан, погіршився стан здоров'я, позивач просить ухвалити рішення, яким змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі судового наказу, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області від 16.01.2014 року на користь [PERSON] на трьох дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] з 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину на тверду грошову суму у розмірі по 200 грн на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Позивач та відповідач є батьками трьох неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO], які народилися під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7-9). 16 січня 2014 року Шаргородський районний суд Вінницької області видав судовий наказ у справі № 152/5/14-ц, згідно з яким [PERSON] зобов'язаний сплачувати на користь [PERSON] аліменти на трьох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] у розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.01.2014 року і до повноліття дітей (а.с. 10). Із матеріалів цивільної справи № 152/5/14-ц за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів (надалі - цивільна справа № 152/5/14-ц) вбачається, що 17.01.2014 року копія зазначеного вище судового наказу направлялась боржнику - [PERSON], яку він одержав 24 січня 2014 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивач у судовому засіданні визнав і це підтверджується матеріалами цивільної справи №152/5/14-ц, що, одержавши копію судового наказу від 16.01.2014 року [PERSON] не подав до суду заяву про його скасування, а отже, наказ набрав законної сили 04.02.2014 року. Згідно довідки УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області від 19.08.2014 року №1464, [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ і отримує пенсію за віком в сумі 1460,40 грн (а.с.12). Із розрахунку заборгованості по аліментах вбачається, що за період з січня 2014 року по вересень 2014 року позивачу нараховано 9242,50 грн аліментів, при цьому, за цей же період позивачем сплачено 3701,73 грн, а його заборгованість становить 5540,77 грн (а.с. 15). Позивач зазначає, що з часу видачі судом наказу змінився його матеріальний стан, окрім того погіршився його стан здоров'я, у зв'язку із чим, він змушений витрачати на власне лікування значну суму коштів, що є причиною його звернення до суду з цим позовом. Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються наведеними нижче нормами права. Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ч. 1. ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм дає підстави стверджувати, що платник аліментів вправі звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, лише у разі, якщо змінився його матеріальний або сімейний стан, погіршилося його здоров'я та в інших випадках, передбачених СК України. При цьому, на переконання суду, зазначені підстави для зменшення розміру аліментів, повинні виникнути уже після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів. Розмір аліментів, після їх перегляду, за будь-яких умов не повинен бути меншим за розмір, встановлений у ч. 2 ст. 182 СК України, тобто 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Поряд з цим, з огляду на принцип змагальності сторін, позивач зобов'язаний довести кожну обставину, з якою він пов'язує своє право вимагати зменшення розміру аліментів. У даному випадку, на переконання суду, позивач не надав належних доказів того, що після видачі судом наказу про стягнення з нього аліментів на трьох неповнолітніх дітей у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, змінився у сторону зменшення його матеріальний стан, або погіршився його стан здоров'я. Цього висновку суд дійшов з огляду на те, що надані позивачем медичні висновки (а.с. 16-19) лише констатують у нього наявність захворювання, проте, жодним чином не доводять того факту, що позивач не хворів до видачі судового наказу. При цьому, суд звертає увагу на те, що, як вбачається із листа УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області від 20.11.2014 року №1003/0631/02 (а.с. 35), з 30.03.2012 року по 01.04.2014 року позивач одержував пенсію по 3-й групі інвалідності внаслідок загального захворювання, що свідчить про те, що він і раніше страждав на певні захворювання. Позивач також не надав доказів того, що у зв'язку із хворобою, після видачі судового наказу, його витрати на лікування збільшились, у порівнянні із витратами на лікування до видачі судового наказу. Позивач взагалі не надав доказів придбання ним ліків у зв'язку із хворобою, зазначеною у висновках (а.с. 16-19). Судом також не беруться до уваги як необґрунтовані посилання позивача на те, що після видачі судового наказу його матеріальне становище погіршилось, оскільки як вбачається з довідки про розмір нарахованої та виплаченої пенсії [PERSON] (а.с. 36), з січня 2014 року по березень 2014 року включно розмір основної пенсії позивача становив 633,82 грн. Водночас, з квітня 2014 року, тобто після судового наказу розмір основної пенсії позивача лише збільшувався, і у листопаді її розмір становив 948,26 грн. До того ж, позивач також щомісячно одержує: додаткову пенсію - 56,94 грн, підвищення до пенсії - 05,20 грн, надбавку на 3-х дітей до 18 років - 450 грн та індексацію пенсії - 36,06 грн. Отже, зазначене вище свідчить про те, що після видачі судового наказу матеріальне становище позивача хоча і не значно, проте, зросло. Слід також зазначити, що згідно довідок виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 10.11.2014 року № 5701 та № 5702 (а.с. 27, 28), діти сторін проживають разом із відповідачем та знаходяться на її утриманні, проте, не зважаючи на це, як вбачається із довідки про розмір нарахованої та виплаченої пенсії [PERSON] (а.с. 36), саме позивач одержує надбавку на 3-х дітей до 18 років по 450 грн щомісячно. Окрім того, що позивач просить змінити розмір аліментів, шляхом зміни способу їх стягнення з 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину на тверду грошову суму. У той же час, судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області, одержуючи пенсію за віком, а отже, позивач має регулярний стабільний дохід у вигляді пенсії, а тому визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі суперечитиме ст. 184 СК України. До того ж, розмір аліментів, які позивач згоден сплачувати на дітей - по 200 грн є значно меншим від мінімального розміру аліментів, встановленого у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно положень ст.ст. 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи усе вище викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed