Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Вказаний будинок чотириквартирний та відповідачі є власниками трьох інших квартир. Зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0679 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення 1.8 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та дана земельна ділянка на підставі рішення 43 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 27.08.2009 року №1027 належить на праві спільної сумісної власності їй та відповідачам. Державний акт про право власності на земельну ділянку виданий на ім'я [PERSON] (тепер - [PERSON].). Зазначала, що вона має намір продати належну їй квартиру, а також свою частку у праві спільної сумісної власності на землю, проте для відчуження земельної ділянки існує необхідність у визначенні її ідеальної частки у спільному майні, що становить 29/100 часток та є пропорційним її частці у багатоквартирному житловому будинку. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, з урахування уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 29/100 частин земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], площею 0,0679 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення 1.8 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; припинити право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на 29/100 частин земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], площею 0,0679 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. В судове засідання позивач не з'явилась, в її інтересах діяла представник - [PERSON], яка уточненні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. В інтересах відповідачів [PERSON] та [PERSON] діяв представник - [PERSON], який в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову з урахуванням уточнених позовних вимог. Решта відповідачів в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1,2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У відповідності до вимог ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON], на підставі рішення 43 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 27.08.2009 року №1027 земельна ділянка площею 0,0679 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення 1.8 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою м.Чернівці належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачам, при цьому відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент видачі вказаного акту мали прізвища - [PERSON] та [PERSON] відповідно (а/с 17). Згідно ч. 4 ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Системний аналіз положень ст. 120 ЗК України у їх сукупності з ст. 88 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо пропорційності частки у праві власності на будівлю частці у праві власності на земельну ділянку. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідно до довідки ЧКОБТІ №529 від 31.03.2017 року, належна позивачу квартира [ADDRESS] становить 29/100 зазначеного будинку (а/с 24). Таким чином, до власників квартир у вказаному багатоквартирному будинку переходить право власності на земельну ділянку на якій розташований будинок у частках, що пропорційні їх частці в будинку. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За таких обставин, за позивачем слід визнати право власності на 29/100 частин спірної земельної та припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідачів нап зазначену частку земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: approved