Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що на підставі укладено між сторонами кредитного договору № IKCASHVG.46605.005 від 04.06.2013 року ПАТ «ВБР» надав відповідачу кредит у розмірі 20600, 00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, зі сплатою комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 1% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати, з кінцевим терміном повернення до 03.06.2016 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість у сумі 19804, 19 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 11942, 39 грн., простроченої заборгованості за процентами - 2917, 80 грн., простроченої заборгованості по комісії - 4944, 20 грн., та яку позивач просив стягнути з відповідача. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по комісії в розмірі 4944,00 грн., позивач подав апеляційну скаргу. В якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове. яким стягнути з відповідача заборгованість по комісії. В обґрунтування зазначає, що відмовляючи у задоволені цих вимог суд першої інстанції помилково посилався на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року яким заборонено нарахування неустойки (пені та штрафів) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, оскільки комісія є платою за послуги банку та не відноситься до штрафних санкцій. Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії. В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню з таких підстав. Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). При розгляді справи встановлено, що між ПАТ «ВБР» та [PERSON] 04.06.2013 року укладено кредитний договір № IKCASHVG.46605.005 відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 20600, 00 грн. строком до 03.06.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем було порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку станом на 19.09.2016 року заборгованість за договором становить 19804, 19 грн., та складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту - 11942, 39 грн., простроченої заборгованості за процентами - 2917, 80 грн., простроченої заборгованості по комісії у сумі 4944, 20 грн. Відповідно до квитанції № 0.0.742763766.1 від 11.04.2017 року відповідачем погашена заборгованості в сумі 14860,20 грн., з яких: 11942,39 грн. - заборгованість за кредитом, 2917,80 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Заборгованість по комісії у сумі 4944, 00 грн. на час розгляду справи не погашена. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією суд першої інстанції, посилаючись на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики на час проведення антитерористичної операції, виходив з того, що спірна сума нарахована після 14 квітня 2014 року та відповідач зареєстрований і постійно проживає в населеному пункті у якому проводилась антитерористична операція. Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 Закони України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Тобто на підставі вказаного Закону боржник звільнений від сплати штрафних санкцій за кредитними договорами та договорами позики, що є заходами цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за відповідним договором. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Проте звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути заборгованість за комісією за спірним кредитним договором, що не є штрафною санкцією оскільки відповідно до п.2.4 глави 3 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18.06.03 року №255, комісійні доходи і витрати банку є операційними доходами й затратами за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка та клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. У п.1.5 договору № IKCASHVG.46605.005 від 04 червня 2013 року зазначено, що позичальник сплачує Банку комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 600 грн. у день укладення кредитного договору. За п. 1.6 зазначеного договору позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів 1 розмірі 1 відсоток від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюються щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму кредиту, що зазначений у п.1.2. В той же час штрафні санкції, а саме штраф та пеня передбачені окремими пунктами договору, розділом шостим «Відповідальність сторін» (п.6.1-6.7 договору). Отже, нарахована за договором комісія не являється правовим наслідком порушення зобов'язання, оскільки укладеною між сторонами угодою визначено, що комісія розраховується щомісяця до повного погашення заборгованості за кредитом на суму кредиту та нарахування комісії не ставиться в залежність від виконання умов договору. З огляду на наведені обставини, положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами на час проведення антитерористичної операції не може бути застосовано до відносин щодо нарахування комісії за Кредитним договором. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що помилкові висновки суд першої інстанції про відмову в стягненні з [PERSON] на користь Банку простроченої заборгованості по комісії в сумі 4944 грн., що утворилася станом на 19 вересня 2016 року. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині відмови в задоволені вимог щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення вимог Банку. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням вказаних вимог закону та того, що ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05.09.2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1515, 80 грн. за подання апеляційної скарги.

Outcome: approved