Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому, з урахуванням заяви про збільшення вимог, просив позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі були вселені до спірної квартири як члени сім'ї матері позивача, після смерті якої він успадкував її частину квартири. Позивач вважає, що з переходом права власності, відповідачі втратили право користування спірною квартирою. Оскільки у позивача виникла потреба на власний розсуд користуватися спірним майном, а спільне проживання сторін є не можливим, він вирішив звернутись до суду за захистом. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі та їх представник позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Пояснили суду, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки вони були вселені як члени сім'ї співвласника квартири [PERSON], яка померла. Відповідачі проживають в квартирі тривалий час, утримують її в належному стані, зробили ремонт. На прохання [PERSON] вони продали свою квартиру і всі кошти витратили на ремонт, потім виявилося, що вона склала заповіт на позивача. Третя особа [PERSON] подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила проводити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Суворовського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності третьої особи, у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (мати) та [PERSON] (син) з жовтня 2007 року зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Згідно пояснень сторін та показань свідків, наданих в судовому засіданні, [PERSON] постійно не проживає у вказаній квартирі, а мешкає зі своїм чоловіком без реєстрації шлюбу в іншому місці. Натомість [PERSON] в квартирі проживає постійно зі своєю сім'єю. Вселилися вони як члени сім'ї [PERSON] (матері та баби відповідачів). Співвласниками квартири по ? частини на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2006 року були [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. За життя нею було складено заповіт на ім'я позивача. 07.03.2015 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого став новим співвласником квартири [ADDRESS]. З моменту вселення відповідачів [PERSON] в спірній квартирі не проживала і не проживає. Відповідно до матеріалів справи постійний місцем її проживання є м. Барселона в Іспанії. Згідно заяви, посвідченої консулом Генерального консульства України в Барселоні, вона дала згоду на виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів. Сторонами у справі визнаються і не заперечуються ті обставини, що між ними виникли неприязні відносини, які були причиною неодноразових сварок та конфліктних ситуацій. У зв'язку з чим, їх спільне проживання в двокімнатній квартирі є неможливим. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише при наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) . Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Тобто чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Зазначене відповідає усталеній практиці Верховного Суду України, зокрема аналогічні висновки містяться в ухвалах від 18.09.2008 року (справа № 6-10723св08), від 24.09.2008 року (справа № 6-2778св08) та від 13.07.2011 року (справа № 6-55662св10). Крім того, аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «Усунення перешкод у здійсненні власниками права користування та розпоряджання майном»), де також зазначено, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом і може бути припинено на підставі ст. 406 ЦК України за рішення суду. Відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно приписів ст. 7 Закону України «Про свободу пересування вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, остаточного рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. За наведених обставин [PERSON] та [PERSON], як члени сім'ї колишнього співвласника квартири [ADDRESS], втратили право користування цим житловим приміщенням після смерті [PERSON] Проживання [PERSON] та наявність реєстрації відповідачів у вказаній квартирі створює перешкоди позивачу в користуванні своїм майном. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими. Оскільки відповідачі продовжують користуватись спірною квартирою і положення ч. 2 ст. 405 ЦК України щодо втрати права користування не можуть бути застосовані, суд вважає, що ефективним способом захисту є припинення права користування та усунення перешкод в користуванні майном.

Outcome: approved