Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

у квітні 2018 року позивач звернувся до суду зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 28.10.2016 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 22-202-824-2-16-Г, за умовами якого він отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 30 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 5 процентів річних. Відповідно до п. 4.4, 4.5 договору та графіку також передбачена сплата комісійної винагороди. Позивач вважає встановлення у договорі його обов'язку сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом незаконним, а кредитний договір у цій частині - недійсним, оскільки відповідач незаконно встановив у кредитному договорі умову щодо щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості. У зв'язку з наведеним позивач просить визнати недійсним п.4.4 кредитного договору №22-202-824-2-16 укладеного 28.10.2016 р. між ним та ПАТ «Мегабанк» та п.4.5 цього ж договору в частині включення до розміру щомісячного платежу за кредитом суми щомісячної комісійної винагороди. 18.05.2018 р. ПАТ «Мегабанк» надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову, у зв'язку з тим, що його вимоги не містять жодних правових підстав та не підтверджені жодним доказом, при підписанні кредитного договору [PERSON] погодився з усіма умовами договору. Також зазначає, що позивач посилається на порушення ПАТ «Мегабанк» Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2017 року №168, які на даний час втратили чинність (а.с.15,16). У судове засіданні позивач та його представник не з'явилися, представник позивача [PERSON] надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності та просила позов задовольнити, врахувати правові висновки Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладені в Постанові від 06.09.2017 року (а.с.62). Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснивши, що позивач у відповідності із Законом України «Про захист прав споживача» протягом 14 днів мав можливість ознайомитися з договором та відмовитися від правочину, повернувши кошти. Натомість [PERSON] користувався кредитними коштами, які ПАТ «Мегабанк» у відповідності з договором надав йому в повному обсязі. На момент складення відзиву позивач не мав заборгованості, але на даний час відмовився від будь-яких виплат. В договорі не встановлено будь-яких прихованих платежів, плата за обслуговування кредиту включена в щомісячний платіж та передбачає обслуговування банком кредитної заборгованості - розрахунок заборгованості, направлення претензій та інше. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши надані письмові докази, прийшов до такого висновку. Судом установлено, що 28 жовтня 2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №22-202-824-2-16, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 30 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 5 процентів річних (а.с.5,6). Відповідно до п.4.4. данного кредитного договору, за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 2,9% від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця (а.с.5). Відповідно до п.4.5 кредитного догвору розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтентного платежу (крім першого та останнього) та сум щомісячної комісійної винагороди, складає 1770,55 грн. (а.с.5). Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що кредит надавався позичальнику в тому числі на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими обґрунтовувались позовні вимоги в частині визнання недійсним п.4.1.1 кредитного договору, продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно з ч.5 ст.18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення ( ч.7 ст.18 цього Закону). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Такий висновок викладено також Верховним Судом в постанові від 14.03.2018 року по справі №562/592/16-ц. Аналізуючи зібрані у справі докази та наведені вище норми Закону, суд приходить до висновку що встановлення відповідачем у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит, є незаконним. Оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов'язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов'язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків. У зв'язку з наведеним, пункт 4.4, пункт 4.5 в частині включення до розміру щомісячного платежу за кредитом суми щомісячної комісійної винагороди кредитного договору №22-202-824-2-16-Г, укладеного 28.10.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] слід визнати недійсними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено та зважаючи на те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в розмірі 1762,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved