Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У жовтні 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просила прпинити право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] та виселити відповідача з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач є власником трикімнатної кв. [ADDRESS] , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 22.06.1991 р. у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві було укладено шлюб, актовий запис№ 2197. 06.06.2017р. Святошинським районним судом м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу позивач та відповідач фактично є чужими людьми, які проживають в одній квартирі. У травні 2018р.позивач звернулася до суду про усунення їй перешкоди у користуванні приватною власністю, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом виселення.11.10.2018р. Святошинським районним судом м. Києва було прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке Київським апеляційним судом було залишено без змін. За змістом ст. 150, ч. 2 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, яку не є членами його сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згода власника квартири, на постійне проживання відповідача у спірній квартирі відсутня. Просить припинити особистий сервітут, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача та який чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні майном, квартирою. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2020р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити, зазначив, що відповідач не є власником спірної квартири, не є членом сім`ї позивача, а тому просить припинити право користування квартирою та виселити відповідача. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 22.06.1991р. по 06.06.2017р., який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва 06.06.2017р. Весь зазначений період, починаючи з моменту укладення шлюбу з 1991 р. подружжя проживало у квартирі [ADDRESS] разом із спадкодавцем - батьком позивача [PERSON] . Місце реєстрації [PERSON] було зареєстровано за вищевказаною адресою з 24.06.2003р. Вселення відповідача у квартиру відбулось за згоди її власника на час вселення, а також і за згоди позивача. Позивач, обгурнтовує свою вимогу фактом припинення шлюбу та, як вбачається зі змісту позовної заява, підставами для задоволення позовних вимог зазначає ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України. Факт фактичного безперервного проживання відповідача у квартирі понад 26 років не заперечується позивачем. Зауважує, що іншого житла відповідач не має. Жодних вимог на ім' я відповідача про звільнення займаної площі не надходило. Також право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України лише за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу (систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку) або у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації. Позивачем доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, не надано. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідач, з яким позивач перебувала у шлюбних стосунках 26 років та має спільних дітей, набув право на проживання у спірній квартирі як член її сім`ї, і не втратив це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК України. Суд, вислухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.11.2017р. [PERSON] отримала у спадщину трикімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.34/. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2017р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано/а.с.11/. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2018р. у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення - відмовлено/а.с.7-9/. Постановою Київського апеляційного суду від 19.12.2018р. вищевказане рішення суду залишено без змін/а.с.10-13/. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З 24 червня 2003 року відповідач постійно мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] за згодою власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з [PERSON] у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником спірної квартири, вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом припинення права користування та виселення. Відповідач спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України . Крім того, суд не приймає посилання представника відповідача, що [PERSON] не має іншого житла, оскільки як вбачається із матеріалів справи відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1993р. [PERSON] є співвласником кв. [ADDRESS] /а.с.46-47/. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність припинити право користування квартирою [ADDRESS] шляхом його виселення. На підставі викладеного та

Outcome: approved