Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку 07 липня 2014 року уточнив та остаточно просив, стягнути з відповідачки на його користь суму боргу по сплаті за теплопостачання у розмірі 76 455 грн. 55 коп. та судовий збір по справі у розмірі 243 грн. 60 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що між КП «Теплоенерго» та [PERSON], яка є власником нежитлового приміщення у [ADDRESS], був укладений договір № 1608 від 01.01.2008 року на відпуск теплової енергії для потреб опалення, відповідно до якого позивач здійснює виробництво та постачання теплової енергії по об'єкту споживача, від джерела теплопостачання котельні вул. Уральська, 19 у м. Дніпропетровську. Договір набув юридичної сили з моменту підписання і діє до 31.12.2010 року. Договір було припинено 31 серпня 2012 року. Станом на 31 серпня 2012 року заборгованість за спожиту теплову енергію становить 76 455 грн. 55 коп. Відповідачка неодноразово повідомлялася про необхідність сплатити заборгованість за спожиту теплову енергію, проте до теперішнього часу добровільно заборгованість за теплову енергію не погашена. Тому, позивач вимушений звернутися до суду для стягнення вищезазначеної суми. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що між сторонами дійсно був укладений договір. Однак, послуги з опалення надавалися позивачем не належним чином, договір був розірваний набагато раніше. До того ж, позивач не надав доказів розміру боргу та взагалі факту надання послуг по опаленню. Тому, нарахована заборгованість не відповідає дійсності, а отже й не може бути стягнена з відповідачки. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону України від 24.06.2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Пунктом 2 ст. 625 ЦК України, передбачено відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді виплати суми з урахуванням втрат з інфляційних процесів за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка була власницею нежитлового приміщення у [ADDRESS] з 25.02.2005 року по31.08.2012 року. 01.01.2008 року між КП «Теплоенерго » та відповідачкою було укладено договір № 1608 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, відповідно до умов якого позивач здійснює виробництво та постачання теплової енергії по об'єкту споживача, розташованого за адресою: [ADDRESS], с. 3 прим. 1 від джерела теплопостачання котельні за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Уральська, буд. 19 (а.с. 30). Позивач у своїх вимогах просить стягнути з відповідачки заборгованість, яка виникла у результаті порушення виконання зобов'язань щодо своєчасного та повного внесення платежів за період з 31 жовтня 2006 року по 31 березня 2013 року у розмірі 76 455 грн. 55 коп. Відповідно до ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином і належними сторонами. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З матеріалів справи вбачається, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 11 червня 2012 року був виданий судовий наказ, про стягнення заборгованості з відповідачки, який було скасовано (а.с. 46). Крім того, договір № 1608 укладений 01.01.2008 року між КП «Теплоенерго» та [PERSON], на відпуск теплової енергії для потреб опалення, було розірвано 20 вересня 2010 року, що підтверджується відповіддю КП «Теплоенерго» від 20 вересня 2010 року (а.с. 82) та послуги позивачем більше не надавалися. Проте, згідно наданого суду акту звірки взаємних розрахунків від 08 серпня 2014 року, відповідачці [PERSON] вже після розірвання договору, КП «Теплоенерго» продовжувало нараховувати заборгованість (а.с. 56). Оскільки, нарахування заборгованості відповідачці після розірвання договору про надання послуг не можливе та не законне, а позовна давність встановлена в три роки перервалася у зв'язку з видачею судового наказу, то суд прийшов до висновку, що необхідно стягнути заборгованість в межах строку позовної давності за період з 12 червня 2009 року по 20 вересня 2010 року. Таким чином, з відповідачки [PERSON] на користь КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради необхідно стягнути заборгованість за надану теплову енергію за період з 12 червня 2009 року по 20 вересня 2010 року у розмірі 15 817 грн. 64 коп. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмір 158 грн. 18 коп., а також з позивача необхідно стягнути на користь держави недоплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 606 грн. 38 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial