Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на підставі договору дарування від 11 вересня 2014 року належить 2/3 частини квартири [ADDRESS], а 1/3 частка квартири належить [PERSON], яка самовільно зайняла всі кімнати в квартирі, не погоджуючись проживати в тій кімнаті, яку позивач їй пропонувала з урахуванням належної їй частки квартири. Між ними виникають сварки і непорозуміння з приводу користування квартирою, яка є єдиною належною позивачу нерухомою власністю, у той же час відповідач володіє двокімнатною квартирою за адресою [ADDRESS], де вона і зареєстрована. Посилаючись на те, що спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим, позивач просить припинити право власності на частку квартири відповідача з виплатою компенсації, яка буде внесена на депозитний рахунок суду після відкриття провадження у справі (а.с.1-4). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року позов задоволено: припинено право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у Дніпродзержинську, визнано за [PERSON] право власності на квартиру в цілому; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/3 частки квартири в розмірі 55 007 грн. та із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 550 грн.07 коп.(а.с. 56-57). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 61-63). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS], що вбачається з договору дарування від 11 вересня 2014 року (а.с. 9,10). Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 14 квітня 2014 року [PERSON] належить 1/3 частка вказаної квартири (а.с. 12). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що частка квартири відповідача (1/3) по відношенню до частки квартири позивача (2/3) є незначною, квартира є річчю неподільною, спільне володіння й користування майном є неможливим, тому припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, з урахуванням того, що позивачем внесено на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України 55 007 грн. - вартість 1/3 частки квартири. Однак, із вказаним висновком погодитись не можна з наступних підстав. У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України та вимог ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ст. 365 ЦПК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Виходячи із того, що суд 1 інстанції фактично не застосував закон, який підлягав застосуванню (ст. 41 Конституції України), висновки суду про те, що частка відповідача є незначною, і про те, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам - не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду згідно із п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. [PERSON] як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді заперечувала проти відшкодування їй вартості її частки у спірній квартирі, посилаючись на те, що це завдасть істотної шкоди як її інтересам так і інтересам її сім'ї, оскільки у даній квартирі вона проживає більше, ніж 29 років. Із матеріалів справи вбачається, що попереднім власником 2/3 частин спірної квартири був [PERSON], який звертався до суду із позовом до [PERSON] про припинення права власності на частину нерухомого майна, визнання в цілому права власності на квартиру. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року у задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 вересня 2014 року рішення суду залишено без змін (а.с.21-22). Спірна квартира складається із 4-х жилих кімнат та має загальну полощу 70,1 кв.м., тому сторони мають можливість установити порядок користування квартирою, а саме по собі внесення [PERSON] на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України 55 007 грн. не є безумовною підставою для позбавлення її права на частку у спірному майні. За таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, а посилання позивача на те, що між нею і відповідачем виникають розбіжності та сварки щодо користування своїми частками квартири, - не є підставою для задоволення позову, оскільки з позовними вимогами про визначення порядку користування квартирою позивач не зверталась, вона має інше житло, де і зареєстрована, а виклики міліції у спірну квартиру протягом 2013-вересня 2014 року свідчили про конфлікти між [PERSON] і попереднім власником [PERSON], виклик міліції 29 жовтня 2014 року відбувся через сварку на побутовому підґрунті (а.с.13-18, 29).

Outcome: dismissed