Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позовна заява мотивована тим, що 30.12.2018 між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позичальник отримав у борг від позивача 25000 грн та зобов`язався повернути кошти у строк до 30.04.2019, про що складено відповідну розписку. Також, 15.09.2018 між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позичальник отримав у борг від позивача 29000 доларів США та зобов`язався повернути кошти у строк до 31.03.2019, про що складено відповідну розписку. Крім того, 08.07.2020 позивач також надав відповідачу у борг 13200 доларів США в строк до 08.10.2020, що підтверджується розпискою. Посилаючись на те, що своїх зобов`язань за договорами позики [PERSON] не виконав, в обумовленні строки позику не повернув, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики: за договором від 30.12.2018 у розмірі 33865,45 грн, що складається з основного боргу, з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми; за договором від 15.09.2018 у розмірі 30346,70 доларів США, що складається з основного боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми; за договором від 08.07.2020 у розмірі 13208,60 доларів США, що складається з основного боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми; а також судовий збір у розмірі 10510 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 18000 грн. Письмові відзиви до суду не надходили. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому та надали суду оригінали розписок для огляду. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи міститься заява відповідача, згідно з якою останній позов не визнав. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що 30 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, за яким відповідач отримав у борг від позивача 25000 гривень, які зобов`язався повернути до 30 квітня 2019 року (а.с.13). Також 15 вересня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позичальник отримав у борг від позикодавця 29000 доларів США з терміном повернення грошей до 31 березня 2019 року (а.с.14). Крім того, 08 липня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позичальник отримав у борг від позикодавця 13200 доларів з терміном повернення грошей до 08 жовтня 2020 року. Умови договорів позики були погоджені сторонами та викладені у відповідних розписках, підписаних [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що 08.07.2020 [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 13200 доларів США. З урахуванням наведених положень закону, суд дослідивши у судовому засіданні оригінали розписок та проаналізувавши їхній зміст, дійшов висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і [PERSON] свої зобов`язання за розписками належним чином не виконав, а тому сума боргу за договорами позики: від 30.12.2018 у розмірі 25000 грн, від 15.09.2018 у розмірі 29000 доларів США, та від 08.07.2020 у розмірі 13200 доларів США, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Оскільки за укладеними сторонами договорами не передбачено сплату позичальником процентів за користування коштів, після закінчення строку дії договорів, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню також три проценти річних від простроченої суми: за договором позики № 1 за період з 30.04.2019 по 16.10.2020 (згідно з позовними вимогами) - 1099,32 грн (25000 грн х 3 х 535 днів прострочення / 365 днів / 100); за договором позики №2 за період з 31.03.2019 по 16.10.2020 (згідно з позовними вимогами) - 1346,70 доларів США (29000 доларів США х 3 х 565 днів прострочення / 365 / 100); за договором позики №3 за період з 08.10.2020 по 16.10.2020 (згідно з позовними вимогами) - 8,6 доларів США (13200 доларів США х 3 х 8 днів прострочення / 365 / 100). Щодо стягнення суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики №2, №3 сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долара США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат за розписками №2 та №3 стягненню з відповідача не підлягає. За розпискою від 30 грудня 2018 року розмір інфляційних втрат склав 831,80 грн (25000 грн х 1,033 (сукупний індекс інфляції за період з 01.05.2019 по 16.10.2020). Суд не погоджується з розрахунком інфляційних втрат, наданих позивачем, згідно з яким втрати складають 7766,13 грн, оскільки даний розрахунок проведено невірно. Згідно положень ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial