Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. [INFO] року мати [PERSON]- [PERSON] померла. Позивачка є матір»ю [PERSON] і бабою дитини. Відповідач життям сина не цікавиться, участі у вихованні не бере, жодного разу не відвідував навчальний заклад, де навчається син, не контактував з класоводом, вихователем та дирекцією школи. Аліменти на утримання сина, стягнуті рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10 червня 2011 року, відповідач не сплачує. Посилаючись на ці обставини позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява з проханням слухати справу у її відсутність та відсутність її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В попередніх судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач сплачував аліменти, перераховував аліменти на рахунок позивачки. Щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків відповідач пояснив, що дитина проживає у м. Свалява Закарпатської області і він позбавлений можливості приділяти увагу дитині. Представник служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації в судовому засіданні в питанні про позбавлення батьківських прав покладався на розсуд суду. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно положень ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.( п.15,16 постанови). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини, тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону, зокрема, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї , сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 14 Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком онука позивачки - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини( арк.с.7). [INFO] року мати [PERSON] - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( арк.с.8). [PERSON] перебуває на вихованні позивачки [PERSON] та проживає в [ADDRESS]( арк.с.12). Згідно зі ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого заходу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків щодо вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами і вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позивачка в позові зазначала, що відповідач не займається вихованням дитини, не відвідує навчальний заклад, де навчається його син, не цікавиться його життям. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає в іншій області ніж його син, тому, природно, відповідач обмежений в можливості бачитися з сином та брати повноцінну участь у вихованні дитини. З листа Закарпатської дирекції УДППЗ «Укрпошта» стосовно перерахування поштових переказів( аліментів) [PERSON] вбачається, що за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2016 року здійснено відправлення наступних переказів на ім'я [PERSON]: переказ №0369 від 23.08.2016 року в сумі 600 гривень, переказ № 0405 від 26.10.2016 року в сумі 1600 грн.( ар. с. 72). Та обставина, що відповідач має заборгованість по аліментах, що підтверджується довідкою державного виконавця, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки факт несплати аліментів за певних обставин можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками. Відповідно до висновку служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації від 21 червня 2016 року підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно сина [PERSON], не має.( арк.с.43). У відповідності з положеннями статей 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачка всупереч ст. ст. 10,60 ЦПК України не надала суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а сам по собі факт наявності заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed