Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

у квітні 2018 року позивач звернувся до Карлівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 14 квітня 2008 року [PERSON] надав позику [PERSON] в сумі 50 000,00 грн, про що відповідач надав написану ним власноручно розписку, згідно з якою зобов`язався повернути борг по першій вимозі протягом десяти днів після його заяви. За період користування позикою з 14 квітня 2008 року по 26 березня 2018 року у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України відповідачу нараховано проценти на рівні облікової ставки НБУ в сумі 56 759,71 грн. Позивач стверджує, що 04 вересня 2017 року направив відповідачу вимогу про повернення грошових коштів в сумі 102 779,57 грн, які відповідач отримав 15.09.2017 року, натомість станом на день подання позовної заяви кошти позивачу не повернуті. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь позику в сумі 50 000,00 грн. та проценти за користування позикою в сумі 56 759,71 грн., а всього 106 759,71 грн та судові витрати. 26.04.2018 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить повністю відмовити у позові [PERSON] , посилаючись на те, що позивачем не надано оригінал боргової розписки, у графі «в чому розписуюсь» не можливо точно встановити прізвище позичальника, розписка містить виправлення, прізвища свідків написані нерозбірливо, відсутнє місце складання розписки (а.с. 34-36). 11.05.2018 від представника відповідача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вона просить позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію тим, що відповідачем особисто було написано розписку та поставлено підпис про отримання грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн., а тому підстави для відмови у задоволенні позову відсутні (а.с. 51-52). У серпні 2018 року вказана цивільна справа надійшла з Карлівського районного суду Полтавської області до Машівського районного суду Полтавської області та автоматизованим розподілом судової справи між суддями визначена для розгляду судді Косик С.М. (а.с. 87). Як убачається з матеріалів справи, ухвалою судді Карлівського районного суду Лизенко І.В. від 10.04.2018 справу прийнято до провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 21-22). Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про повторний розгляд справи по суті. У додаткових письмових поясненнях від 07.11.2019 [PERSON] зазначив, що насправді грошові кошти ним не були одержані як позика, а передавались йому в рахунок орендної плати за користування [PERSON] належною йому на підставі державного акту земельною ділянкою, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] по справі 53/487/18 та написаною розпискою. Одночасно просить суд звернути увагу на пояснення адвоката Ткачова В.В., який зазначив, що оскільки на той час існував мораторій на продаж землі, тому була така практика щодо надання позивачем на підписання усім власникам землі двох розписок одночасно і щодо отримання орендної плати і щодо отримання коштів у борг. Таким чином вважає, що наявний у позивача екземпляр боргової розписки на суму 50 000 грн отриманий шляхом зловживання довірою відповідача та введення його в оману щодо природи правочину та його правових наслідків (а.с. 216). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві, пояснивши, що укладений між сторонами договір позики без визначення строку повернення коштів не стосується правочинів між сторонами щодо оренди земельної ділянки. Відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши, що договір позики між сторонами не укладався та кошти відповідач не отримував. 14.04.2008 року укладена угода про передачу належної відповідачу земельної ділянки в оренду позивачу до 2013 року та видав довіреність на ім`я [PERSON] , за що відповідач отримав 5 000,00 грн. Після того, як [PERSON] скасував довіреність на ім`я [PERSON] , почалися судові справи. Відповідач також пояснив, що 14.04.2008 року [PERSON] запропонував обробляти землю і дав йому 5 тис.грн, а він видав останньому довіреність на укладення договору та отримання коштів, розписок не читав, а повіривши позивачу попідписував надані йому документи. Про спірну розписку йому стало відомо в 2018 році. Суд, заслухавши представників сторін, відповідача, допитавши свідка та дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що 14.04.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений у вигляді письмової розписки, за умовами якої відповідач взяв у борг у позивача готівкові кошти в сумі 50 000 грн., які зобов`язався повернути по першій вимозі протягом десяти днів після його заяви (а.с. 5, 49). 04.09.2017 [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 102 779,57 грн відповідно до боргової розписки від 14.08.2008 року та лист отриманий відповідачем 15.09.2017, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 6, 9). Як убачається з розрахунків позивача, сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 14.04.2008 по 28.03.2018 року складає 56 759,71 грн.(а.с. 7). Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що фактично позивач просить стягнути відсотки за вказаний період згідно зі ст.1048 ЦК України в розмірі 1 % ставки НБУ, як вказано у позові. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, висловленою 31 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18 (ЄДРСРУ № 77587120) при дослідженні питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Як стверджує позивач, відповідач ні у визначений договором строк, ні у подальшому, суму позики не повернув, на підтвердження чого надав оригінал боргової розписки (а.с.49). За висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №13064 від 30.07.2019 року (а.с.163-171) підпис від імені [PERSON] та рукописний текст у розписці від 14.04.2008 року виконаний [PERSON] . Суд уважає що відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів та не доведено, що договір позики від 14.04.2008 року укладений з метою приховання договору оренди земельних ділянок та фактичного договору купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки. Сама по собі та обставина, що відповідач [PERSON] 14.04.2008 року видав позивачу [PERSON] розписку про отримання коштів в рахунок орендної плати, не свідчить про неотримання коштів відповідачем за борговою розпискою. Саме так застосовано норми матеріального права Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 195/1784/14-ц (провадження № 61-31437св18). Згідно зі ст.78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а тому суд відхиляє як доказ покази свідка [PERSON] , яка повідомила про те, що її чоловік - [PERSON] кошти 14.08.2008 року за договором позики не отримував, оскільки додому грошей не приносив та що останній підписав боргові розписки щоб отримати орендну плату від [PERSON] . Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Розглядаючи вимоги про стягнення проценти за користування коштами за період з 14 квітня 2008 року по 26 березня 2018 року у сумі 56759,71 грн, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору позики від 14.04. 2008 року строку дії договору не визначено. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку дії договору. В подальшому права та інтереси позивача підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, проценти за користування позикою підлягають стягненню у межах строку дії договору - за період з 14 квітня 2008 року по 04 вересня 2017 року у сумі 52779,57 грн. З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики у сумі 50 000,00 грн. підтверджується змістом розписки, яка є доказом укладення договору позики, а неповернення суми позики відповідачем стверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки, суд доходить висновку стягнення позики у сумі 50 000,00 грн та відсотків в розмірі 52779,57 грн, а всього 102 779 грн 57 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial