Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості з орендної плати та моральної шкоди. Позов обгрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 грудня 2016 року, посвідченим державним нотаріусом Кропивницької державної нотаріальної контори, вона є власником земельної ділянки площею 6,17 га, розташованої на території Марянівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. Земельну ділянку успадкувала після смерті матері [PERSON], якою за життя 06 травня 2015 року укладено з\~відповідачем договір\~оренди, і на даний час [PERSON] на підставі вказаного договору користується спірною земельною ділянкою. Посилаючись на те, що в порушення умов договору оренди землі відповідач не сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою за 2015-2018 роки, просила розірвати договір оренди землі, стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі, яка з урахуванням неустойки та трьох процентів річних складає 124483,86 грн., а також судові витрати в сумі 21744,83 грн. Крім того, вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача повязаних з невиконанням умов договору їй заподіяна моральна шкода, яку оцінює в 300000 грн., яка полягає в тому, що протягом чинності договору оренди землі ні мати ні вона не отримали належного за зобовязаннями відповідача, в той час як вимушена була позичати кошти на лікування матері та батька в банках, та у людей, в тому числі у відповідача. Стверджує, що відсутність можливості користуватися власним майном та не отримання будь-якої плати за його користування приносить їй тяжкі душевні страждання та призводить до депресивних станів, що є підставою для компенсації моральної шкоди у вказаному вище розмірі. Ухвалою суду від 31.10.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків (а.с.15-16). Ухвалою суду від 23.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.30-31). 03.01.2019 року відповідач подав відзив на позов, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову, оскільки орендна плата за спірним договором оренди землі була сплачена позивачу своєчасно та в повному обсязі за 2015-2018 роки, що підтверджується розписками останньої про отримання коштів від 29.10.2014 року та 03.12.2015 року, при цьому в розписках позивач вказала, що претензій по сплаті орендної плати до 2018 року не має, а тому обовязку сплачувати орендну плату не має (а.с.36-37). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з обставин, викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що факт отримання коштів за розписками від 29.10.2014 року та 03.12.2015 року не заперечує, однак вказані кошти отримувала як матеріальну допомогу, а не орендну плату за спірним договором оренди землі. Розписки про отримання коштів саме в рахунок орендної плати писала під тиском, оскільки перебувала в скрутному матеріальному становищі та потрібні були кошти. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 травня 2015 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки (далі Договір) строком на десять років, за яким обєктом оренди є земельна ділянка площею 6,17 га, яка знаходиться на території Марянівської сільської ради Бобрнецького району Кіровоградської області (а.с.10). Укладеним Договором сторони визначили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5% від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням її щорічної індексації (п.4). 07.08.2015 року орендодавець [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на вищевказану земельну ділянку. 23.12.2016 року позивач [PERSON], яка є донькою померлої [PERSON], отримала свідоцтво на право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, зареєстроване в реєстрі за №4-479 (а.с.9). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, передбачено загальними положеннями про найм Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. За положеннями ч.4 ст.32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Таким чином, смерть фізичної особи-орендодавця не є підставою для припинення договору, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до його спадкоємців переходять права та обовязки за договором оренди, у тому числі право на отримання орендної плати, якщо інше прямо не передбачено у самому договорі. За умовами п. 18 Договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору. За змістом ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця або оголошення його померлим (ч.2 ст.1220 ЦК України). Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця на розпорядження цим майном. Свідоцтво про право на спадщину та виданий на його підставі державний акт про право власності на земельну ділянку є лише документальним підтвердженням цього права. Норми цивільного законодавства про спадкування не встановлюють присічного строку для оформлення спадкоємцем своїх прав. Таким чином, право на отримання орендної плати за Договором перейшло до [PERSON] у порядку спадкування та належить їй із часу відкриття спадщини. Підставою для розірвання договору оренди позивач зазначила несплату орендної плати за 2015-2018 роки. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати. Отже, згідно зі статтями 13, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач, заперечуючи позовні вимоги надав до суду розписки від 29.10.2014 року та від 03.12.2015 року як докази сплати орендної плати за спірним договором позивачу. Згідно копії розписки від 29.10.2014 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі десять тисяч гривень за оренду паю її матері згідно договору за 2015 рік (а.с.39). Згідно копії розписки від 03.12.2015 року, [PERSON] за доручення від її матері [PERSON] від 18 грудня 2013 року, посвідченої Марянівською сільською радою, отримала орендну плату від орендаря [PERSON] за 2016, 2017, 2018 роки включно по договору від 06.05.2015 року. В розписці також зазначено, що претензій по розрахунку до 2018 року включно мати не буде (а.с.38). Таким чином, зазначеними розписками позивача про отримання коштів підтверджується факт отримання позивачкою орендної плати за спірним договором оренди землі за 2015-2018 роки. При цьому, позивачем не спростовано факт отримання орендної плати за вказаними розписками та не спростовано правильність нарахування орендної плати. Посилання позивача на те, що кошти за розписками отримувала як матеріальну допомогу, а розписки писала під тиском, оскільки перебувала в скрутному матеріальному становищі, судом до уваги не приймаються, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин систематичної несплати орендної плати, тому позовна вимога про розірвання договору оренди землі з підстав систематичної несплати орендної плати задоволенню не підлягає. Також в судовому засіданні позивач стверджувала як на порушення умов договору оренди землі не проведення відповідачем нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак вказана обставина правового значення для вирішення справи не має, оскільки не є предметом позову, а тому зясуванню не підлягає. Суд не приймає до уваги надані відповідачем копії квитанцій про сплату ним земельного податку, податку на доходи фізичних осіб та військового збору (а.с.63-69) як доказів сплати орендної плати, оскільки можуть свідчити лише про сплату податку і збору, а не орендної плати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимоги про розірвання договору оренди землі, суд з тих самих підстав відмовляє також у задоволенні похідних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки, трьох процентів річних та моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю, судові витрати понесені позивачкою під час розгляду справи слід покласти на позивача [PERSON]

Outcome: dismissed