Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

У жовтні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить шлюб з відповідачем розірвати та стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку щомісячно, посилаючись на те, що тривалий час спільне життя у них не склалось, у зв'язку із чим сторони проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідач допомоги на утримання дитини не надає. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Проти можливості примирення заперечувала. Відповідачем у судовому засіданні було подано заяву у якій проти розірвання шлюбу не заперечує та згоден сплачувати аліменти у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто позовні вимоги визнав у повному обсязі. Стосовно примирення заперечував (а.с.20). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1, 3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно статті 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї що включає достатнє харчування, одяг, житло. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2009 р., про свідчить свідоцтво про одруження, серії [NUMBER], видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 3395 (а.с.4). Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], свідоцтво серії [NUMBER], актовий запис № 1362 (а.с.5). Таким чином в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу, що відповідач інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, погодження сторін щодо розміру аліментів, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на утримання неповнолітнього сина аліменти в розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved