Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди зазначивши у позовній заяві і подальших поясненнях наступне. 18 березня 2013 року на паркувальному майданчику по вул. Конєва, 9 біля супермаркету «Сільпо» позивач керуючи належним йому автомобілем «Фольксваген Пасат» здійснював маневр пов'язаний із паркуванням на вільне паркувальне місце. Проте, на даному паркувальному місці перебувала людина, яка, як згодом з'ясувалося є [PERSON] - відповідачем у справі. Позивач, подав звуковий сигнал клаксоном автомобіля з метою попередження відповідача про звільнення паркувального місця з метою подальшого паркування. Проте відповідач підійшов до автомобіля позивача і наніс удар кулаком по лобовому склу, розбивши останнє чим, заподіяв шкоду майну позивача на суму 7782,66 гривні, що визначено рахунком-фактурою з ТОВ «Порше Інтер Авто Україна». Позивач стверджує, що автомобіль у момент заподіяння шкоди стояв. Відповідач відмовився від надання медичної допомоги викликаною каретою швидкої допомоги. 28.03.2013 року Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві була винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу злочину, яка будучи не оскарженою набрала законної сили. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 7782,66 гривні матеріальної шкоди заподіяної автомобілю шляхом розбиття лобового скла. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача категорично заперечував у задоволенні позову посилаючись на недоведеність обставин на які посилається позивач. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов повністю, виходячи із наступного. Судом достовірно встановлено, що 18 березня 2013 року позивач, керуючи належним йому автомобілем «Фольксваген Пасат» здійснював маневр пов'язаний із паркуванням автомобіля на паркувальному майданчику по вул. Конєва, 9 біля супермаркету «Сільпо». Проте, на паркувальному місці, куди мав намір припаркуватись позивач перебував відповідач [PERSON] Відповідач підійшов до автомобіля позивача і наніс удар кулаком по лобовому склу, розбивши останнє, чим заподіяв шкоду майну позивача. Такі обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні і були безпосередніми очевидцями інциденту. Дані свідки підтвердили, що автомобіль у момент розбиття лобового скла перебував без руху, і що саме відповідач заподіяв таку матеріальну шкоду безпосереднім ударом кулака. Суд бере до уваги такі показання свідків, оскільки останні підтвердили, що перебували, як у автомобілі так і поряд з автомобілем, а відтак обставини події були у прямій зоні їх бачення. Такі показання логічно узгоджуються із висновками Постанови про закриття кримінального провадження від 28.03.2013 року винесеною слідчим Голосіївського РУ ГУ МВС України у місті Києві Чоботом І.Г. у якій зазначено, що об'єктивних підстав вважати, що [PERSON] тілесні ушкодження отримав в наслідок порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом немає. Факт можливого наїзду автомобілем позивача на відповідача не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході судового засідання. Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачем не представлено переконливих доказів того, що автомобіль позивача здійснив наїзд. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд не бере до уваги показання свідка [PERSON], оскільки остання пояснила, що автомобіль позивача не був безпосередньо у полі її зору у момент можливого наїзду. Зі слів свідка безпосередній видимості можливого наїзду перешкоджали інші автомобілі припарковані у той час, як вона керувала своїм автомобілем «Опель Омега» рухаючись по паркувальному майданчику. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Тому суд вважає, що показання свідка [PERSON] не можуть мати відношення до предмету доказування. Медичне підтвердження того, що відповідач перебував у тверезому стані а також встановлений співробітниками швидкої допомоги факт того, що останній відмовився від госпіталізації також не мають відношення до предмету доказування. Таким чином, суд констатує, що твердження відповідача про наїзд на нього автомобіля позивача не доведені доказами, в той же час, як обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження сукупністю представлених доказів, які логічно узгоджуються поміж собою і дозволяють прийти до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1. ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Оскільки судом встановлено, що заподіювачем шкоди є саме відповідач, то останній зобов'язаний її відшкодувати у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог. При цьому, згідно ч. 2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, чого відповідачем спростовано не було. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, стосовно того, що, рахунок фактура зроблена ТОВ «Порше Інтер Авто Україна від 27.04.2013 року (а.с.7) не може бути підтвердженням реального розміру завданої майнової шкоди, оскільки відповідно до ч.1. ст.57 ЦПК України будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи є доказами. Судом встановлено, що даний рахунок-фактура видано саме на ім'я позивача, саме щодо автомобіля яким керував позивач у момент заподіяння шкоди, за датою видачі у часі збігається із розумними строками проведення відновлювальних робіт з моменту заподіяння шкоди. Окрім того, стороною відповідача не представлено будь-яких доводів і доказів того, що реальний розмір заподіяної шкоди може бути іншим аніж визначено у рахунку-фактурі. Своїм правом на спростування визначеної суми шкоди експертним чи оціночним шляхом відповідач не скористався. Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення повністю. Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст.88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: approved