Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 01.08.2013 року по 09.02.2015 року позивач працював у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого 09.02.2015 року його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період часу з вересня 2014 року по лютий 2015 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 14941,54 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення судом рішення. Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. та просить стягнути з відповідача. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 14941,54 грн., середній заробіток за період з 09.02.2015 року по день ухвалення судом рішення та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові докази. У зв'язку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період часу з 01.08.2013 року по 09.02.2015 року працював у відповідача, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. (а.с. 3-4). 09.02.2015 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки №1154 від 07.05.2015 року сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з вересня 2014 року по лютий 2015 року складає: вересень 2014 року - 3269,51 грн., жовтень 2014 року - 2721,43 грн. (у тому числі індексація заробітної плати - 99,66 грн.), листопад 2014 року - 2847,99 грн. (у тому числі індексація заробітної плати - 86,89 грн. та компенсація втрати частини доходів - 201 грн.), грудень 2014 року - 2320,52 грн. (у тому числі індексація заробітної плати - 52,62 грн.), січень 2015 року - 945,93 грн. (у тому числі індексація заробітної плати - 7,96 грн. та компенсація втрати частини доходів - 79,50 грн.), лютий 2015 року - 2647,23 грн. (у тому числі індексація заробітної плати - 10,40 грн., компенсація втрати частини доходів - 240,73 грн. та компенсація за невикористану відпуску - 2165,43 грн.), а всього - 14752,61 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача, внаслідок чого по сьогоднішній день перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 14752,61 грн. з урахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обов'язкові податки та збори. Оскільки згідно відомостей щодо невиплаченої заробітної плати, наданої відповідачем, позивачу нараховано компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у складі загальної суми заборгованості, позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 1180,41 грн. задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «Азовелектросталь» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2015 року по день ухвалення судом рішення. З довідки бухгалтерії ПрАТ «Азовелектросталь» № 1153 від 07.05.2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 189 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 10.02.2015 року і по день ухвалення судом рішення, оскільки на день розгляду судом справи з позивачем розрахунок не проведено. За даними представленого відповідачем графіку №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) на 2014 - 2015 роки середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з дня після звільнення - з 10.02.2015 року по 19.05.2015 року складає 66 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 10.02.2015 року по 19.05.2015 року складає - 12474 грн. (66 днів х 189 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню, складає 12474 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 487,20 грн.

Outcome: partial