Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати, що протиправні бездіяльність, дії і рішення Державної казначейської служби України, вчинені протягом тривалого часу, призвели до нанесення йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, і стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в якості відшкодування моральної шкоди вказану суму /а. с. 2-11/. В обґрунтування позову зазначено, що судовими рішеннями визнано протиправними дії і скасовані рішення Управління державної казначейської служби у місті Чернігів Чернігівської області про відмову прийняти до виконання виконавчі листи № 2-а-42/08, № 2-1502/10, № 2-а-128/11, визнано протиправними дії Державної казначейської служби України щодо не виконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 квітня 2016 року, постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року, відмова Державної казначейської служби України провести нарахування і виплату компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень призвело до моральної шкоди, на підтвердження чого вказує про перебування на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні, втратою звичайного способу життя у зв'язку з необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду, до відповідачів, зібранням документів необхідних для захисту права в суді. Ухвалою судді від 19 жовтня 2017 року у справі відкрито провадження /а. с. 58/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 15 лютого 2018 року до суду надійшло клопотання позивача від 13 лютого 2018 року про залучення як відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, обґрунтоване тим, що вказане Управління є територіальним відділенням Казначейства у м. Чернігові, у якому воно організовує та контролює діяльність, а саме здійснює через них свої повноваження, тому, враховуючи положення Постанови Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року № 2015, Державна казначейська служба України несе відповідальність за протиправні дії свого територіального органу /а. с. 93-95/. З врахуванням клопотання про залучення співвідповідачем Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати, що протиправні дії і рішення Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області і Державної казначейської служби України вчинені протягом тривалого часу призвели до моральної шкоди, відшкодування якої позивач оцінює у розмірі 100 000 грн, і стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача вказану суму. 03 серпня 2018 року від відповідача Управління ДКСУ у м. Чернігові Чернігівської області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні /а. с. 145-147/. Чернігівська місцева прокуратура звернулася до суду із заявою про вступ прокурора у справу на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України за власною ініціативою, тому ухвалою суду, постановлено на місці у судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено прокурора /а. с. 182/. Від відповідача Управління ДКС України у м. Чернігові Чернігівської області до суду 28 серпня 2018 року надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника /а. с. 190/. У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Присутня у судовому засіданні прокурор заперечувала проти позову, зазначила, що судові рішення виконано, але не була виплачена компенсація, розмір відшкодування моральної шкоди не обґрунтовано і не доведено позивачем. Представник відповідача ДКС України заперечував проти задоволення позову, вказав, що три судові рішення виконано, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, компенсація за порушення строків виконання рішення нарахована, але не виплачена на даний час, у зв'язку із відсутністю коштів. Суд, заслухавши обґрунтування позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 27 грудня 2013 року позивач подав до управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області два виконавчих листа №2-1502/10 на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року. 25 березня 2014 року позивач подав до управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області виконавчий лист № 2-а-42/07, виданий Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь позивача 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. 09 січня 2014 року управлінням Державної казначейської служби України у місті Чернігів Чернігівської області №04-05/28 було відмовлено у прийнятті двох виконавчих листів №2-а-1502/10 на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року. Управлінням Державної казначейської служби України у місті Чернігів Чернігівської області листом від 07 травня 2014 року № 05-16/263 було відмовлено у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/07. Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2014 року, яка набрала законної сили 31 липня 2014 року, задоволено позов [PERSON] до Управління ДКС України у м. Чернігові Чернігівської області про визнання протиправними дії, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії у справі № 751/5004/14, а саме: визнано протиправними дії відповідача щодо відмови 07 травня 2014 року та 09 січня 2014 року у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/08, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь [PERSON] 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та ухвали від Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року і виконавчих листів № 2-а-1502/10 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради; скасовано рішення УДКС України у м. Чернігові Чернігівської області щодо відмови 07 травня 2014 року у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/08, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь [PERSON] 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і рішення УДКС України у м. Чернігові Чернігівської області щодо відмови 09 січня 2014 року у прийнятті на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року і виконавчого листа № 2-а-1502/10; зобов'язано відповідача прийняти до виконання виконавчі листи та ухвалу суду; встановлено судовий контроль щодо виконання постанови суду і зобов'язано відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця після набрання постановою законної сили /а. с. 15-17, 18-19/. 28 серпня 2014 року позивач вдруге подав для виконання копії рішень суду та виконавчі листи № 2-а-42/08 і № 2-а-1502/10. Як вбачається із змісту листа Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області від 19 листопада 2015 року № 15-10/384/8987, виконавчий лист у справі № 2-а-42/08, внесено до реєстру інформації про виконання судових рішень за датою надходження заяви від 26 березня 2014 року, а виконавчі листи № 2-1502/10 - 27 грудня 2013 року /а. с. 26/. Позивач зазначає, що 20 березня 2017 року йому виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2007-2009 роки і одноразову грошову допомогу, проте грошова компенсація, передбачена частиною п'ятою Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не була виплачена, також не виконаним залишилося рішення у справі № 2-а-128/11. 18 травня 2017 року листом за № 5-13/3049-8123 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2а-42/08 в сумі 175, 64 грн /а. с. 32/. 27 червня 2017 року листом за № 5-13/4119-10647 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-1502/10 в сумі 410, 53 грн та 1 795, 32 грн /а. с. 38/. 10 жовтня 2017 року листом за № 5-13/6356-16813 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-1502/10 на суму 410, 53 грн та 1 795, 32 грн /а. с. 79-80/. 11 жовтня 2017 року листом за № 5-13/6438-16947 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-42/08 в сумі 175, 64 грн /а. с. 76/. 17 липня 2018 року позивач втретє звернувся із заявою до Державної казначейської служби України із вимогою провести нарахуванні і забезпечити виплату компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень і виконавчих документів по справах № 2-а-42/08 і 2-1502/10 /а. с. 192-193, 194-196/. Із відповіді № 5-13/1724-15053 від 13 вересня 2018 року ДКС України вбачається, що перерахунок компенсації з коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 15 травня 2017 року № 31, від 27 червня 2017 року № 77, від 27 червня 2017 року № 78 /а. с. 197/. Позивач 24 червня 2014 року звернувся до Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області із заявою про прийняття на виконання виконавчого листа № 2-а-128/11, виданого 18 червня 2014 року, але 01 липня 2014 року отримав відмову, яку оскаржив у суді, звернувшись із позовом до Управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року, яка набрала законної сили 13 листопада 2014 року, задоволено позов [PERSON] до Управління ДКСУ у м. Чернігові Чернігівської області у справі № 751/7379/14: визнано протиправними дії від 01 липня 2014 року № 04-05/1677 у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012), виданого 18 червня 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради на користь позивача допомоги на оздоровлення за 2010 рік як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС, який став інвалідом ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до частини четвертої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» перераховані в ході виконання постанови суду згідно повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради від 26 січня 2012 року в розмірі 3 446 грн; скасовано вказане рішення Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області від 01 липня 2014 року № 04-05/1677 про відмову у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 і зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області прийняти до виконання виконавчий лист № 2-а-128/11, встановлено судовий контроль щодо виконання постанови суду та зобов'язано відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця після набрання постановою законної сили /а. с. 20-24/. Строк виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 і рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 січня 2011 року сплив 09 жовтня 2015 року. 13 грудня 2017 року позивач отримав 3 674, 00 грн, проте Державною Казначейської службою України не було виконано приписи статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення. 03 жовтня 2007 року по 14 травня 2014 року тривав судовий розгляд справи № 825/370/17 за позовом [PERSON] до Чернігівської обласної адміністрації про визнання протиправними дій і бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2015 року позовні вимоги були частково задоволені /а. с. 25/. 23 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Чернігівської області було змінено рішення Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 750/1705/16-ц про стягнення 10 000 грн моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку /а. с. 27/. 26 грудня 2016 року Державна казначейська служба України частково виконала судове рішення і виплатила 10 000 грн, але приписи статті 5 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень залишилися не виконаними. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року у справі № 825/370/17 встановлено, що позивач, отримавши виконавчий лист щодо відшкодування моральної шкоди, подав його до примусового виконання 13 червня 2016 року, що підтверджується копією заяви з відміткою про час її прийняття; 28 грудня 2016 року на пенсійну картку «Ощадбанк України» позивач отримав 10 000 грн, тобто період примусового виконання рішення суду, в частині стягнення суми моральної шкоди, продовжувався з 13 червня 2016 року по 26 грудня 2016 року, що означає, що відповідачем не було виконано приписи статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування і витрати компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення /а. с. 28-30/. 11 січня 2018 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження для виконання виконавчого листа № 825/370/17 № 55509964 /а. с. 115/. Постановою від 02 квітня 2018 року старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стягнуто штраф у розмірі 5 100 грн за невиконання судового рішення згідно з виконавчим листом № 825/370/17 /а. с. 117-118/. Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У пункті 54 Суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). В пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі [PERSON] від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні. Відповідно до усталеної практики Суду, термін «потерпілий» означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації, справа Ромашов проти України, заява № 67534/01, рішення від 27 липня 2004 року, «Коваль та інші проти України», п. 125, рішення від 15 листопада 2012 року. У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росіїї (№ 2) в якій зокрема вказано, що у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти порушенням Протоколу І («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»), Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01 липня 2010 року, зокрема зазначив: Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 року у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia)). 12 лютого 2008 року Європейський Суд у справі «Гужа проти Молдови» (Guja v. Moldova) визнав порушення статті 10 Конвенції і постановив, що держава-відповідач повинна сплатити заявнику, упродовж трьох місяців, 10 000 (десять тисяч) Євро в частині матеріальної і моральної шкоди та 8 413 (вісім тисяч чотириста тринадцять) Євро в частині витрат. У засіданні 5-7 грудня 2017 року Комітет Міністрів Ради Європи прийняв рішення у справах групи Юрій Миколайович Іванов, груп Жовнер і Бурмич та інші проти України (заяви No. 40450/04, 56848/00, 46852/13) в частині контролю за виконанням судових рішень. У пункті 4 підкреслював, що такий спеціальний механізм повинен передбачати, відповідно до вимог Конвенції, як це передбачено прецедентним правом Суду, адекватне та достатнє відшкодування всім претендентам, які мають дійсні скарги, включаючи виконання рішень національних судів, як і раніше застосовуються, виплати відсотки ставки та відшкодування моральної шкоди та витрат. Основний Закон України визначає людину, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпеку найвищою соціальною цінністю в Україні, що закріплено у статті 3. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами норми статті 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Стаття 56 Основного Закону України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, як вказано нормою статті 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Частиною першою ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувану здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувану виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, як визначено у статті 5 Закону. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Відтак, оскільки рішення судів про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно здійснити за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку України. Позивач, посилаючись на причинний зв'язок протиправних дій відповідачів і завдання йому моральної шкоди, які виразилися у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, погіршенні стану здоров'я, психічних розладах, приниженні честі та гідності, належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження зазначених своїх тверджень не подав суду, матеріали справи таких не містять, у тому числі не підтверджено доводи щодо стаціонарного лікування, наявності вказаних діагнозів у позивача, висновки, наведені позивачем у таблиці, що розміщена на аркушах справи 52-53, 71-72. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Європейський суд з прав людини неодноразово розглядав скарги громадян у зв'язку із повторним порушенням національного законодавства і норм Конвенції з прав людини. Суд зобов'язав уряд виплатити значні кошти на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, відшкодування судових витрат. Європейським судом з прав людини визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду). Тому суд вважає, що дійсно у результаті встановленої вини відповідачів, позивач зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Разом з тим, такі докази мають значення для визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої, четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Суд приймає до уваги зазначену практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, визначає розмір стягнення суми відшкодування моральної шкоди у 20 000 грн з Державного бюджету України на користь позивача. Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення,

Outcome: partial