Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання частково недійсним договору, стягнення безпідставно набутого майна, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 23 серпня 2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 001035, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Відповідно до абз. «а» п. 8.2.1 ст. 8 договору позивач сплатив відповідачу комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані з укладанням цього договору у розмірі 14 600 грн. Разом з тим, вказану умову договору позивач просить визнати недійсною, оскільки сплата комісійної винагороди не передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв'язку з чим внесена сума коштів підлягає поверненню як безпідставно внесена на підставі ст.ст. 1212-1213 ЦК України. Крім того, позивач просив суд стягнути 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що проявилась у його душевних стражданнях з приводу здійсненого обману відповідачем щодо отримання комісійної винагороди, та порушення всіх життєвих цінностей позивача, а також 1 300 грн. за отримання правової допомоги. До судового засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Тому, суд розглянув справу у відсутність позивача, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 50-55). Зазначила, що позивач був добре обізнаний з умовами договору фінансового лізингу, про що написав заяву у день підписання договору, що виключає визнання частково недійсним договору фінансового лізингу. Оскільки у договорі було передбачено виплату комісійної винагороди, що відповідає положенням ст. 627 ЦК України, то підстав для визнання п. «а» п. 8.2.1 ст. 8 договору недійсним немає. Крім того, положення ст.ст. 1212-1213 ЦК України до вказаних правовідносин не застосовуються, оскільки договір фінансового лізингу є укладеним. Відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами договору, тому у її задоволенні представник відповідача просила відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 23 серпня 2014 року між сторонами [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 001035, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 5-18). У виконання абз. «а» п. 8.2.1 ст. 8 договору позивач сплатив відповідачу комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані з укладанням цього договору у розмірі 14 600 грн. (а.с. 19). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст. 16 вказаного Закону України сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Таким чином, Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачений можливий перелік лізингових платежів, який не є вичерпним. Тому, сторони вправі були до договору фінансового лізингу включити таку його умову як сплату комісійної винагороди. Крім того, вказане не суперечить положенням Модельного закону про лізинг, прийнятого на двадцять п'ятому пленарному засіданні Міжпарламентської Асамблеї держав-учасниць СНД (Постанова № 25-6 від 14 квітня 2005 року), положенням ст. 627 ЦК України відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору та ст. 628 ЦК України, відповідно до якої сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір; до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Також суд приймає до уваги, що 23 серпня 2014 року позивач був ознайомлений з умовами фінансового лізингу, про що надав письмову заяву відповідачу (а.с. 56). Судом також встановлено, що на даний час договір фінансового лізингу є розірваним відповідно до поданої позивачем заяви з 3 вересня 2014 року та відповідно до п. 12.11 ст. 12 договору комісія у такому випадку не повертається (а.с. 60-61). Факт розірвання договору виключає визнання договору недійсним, у тому числі і частково. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для визнання абз. «а» п. 8.2.1 ст. 8 договору недійсним. Тому не підлягають позовні вимоги про стягнення 14 600 грн. комісійної винагороди на підставі ст.ст. 1212-1213 ЦК України як безпідставно внесених коштів за недійсним правочином. Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки між сторонами існували договірні відносини та договором не передбачено її відшкодування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то згідно з ст.ст. 84, 88 ЦПК України витрати на правову допомогу, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed