Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом, яким просила стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її утримання, як непрацездатної дружини, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом довічно з підстав, передбачених ст..ст.75,77-81,90 СК України. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, та на їх обґрунтування посилалась на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року. Спільне життя з відповідачем почало погіршуватись з причини того, що він знайшов собі іншу жінку у 2014 році, після чого почали виникати конфлікти. З січня 2015 року відповідач взагалі перестав будь-яким чином її утримувати дружину, забороняє вживати придбані ним продукти харчування, користуватись побутовою хімією, тощо. З вказаного вище періоду її батьки змушені з м. Біла Церква приїздити щотижня до неї та привозити продукти харчування, а також давати кошти на ліки та таксі, послугами яких вона змушена користуватись, яка як інвалід 1 групи, оскільки не може вільно пересуватись, щоб потрапити до медичних установ. При цьому, відповідач забрав спільно придбаний у шлюбі автомобіль у особисте користування та позбавляє її можливості користуватися ним. Також пояснила, що не має самостійного заробітку, а пенсія за інвалідністю, яку вона отримує -1149,72 грн на місяць, є мізерною та недостатньою для нормального забезпечення себе всім необхідним для проживання та лікування, як інваліда І групи та утримання неповнолітньої доньки. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та позицію позивачки підтримала повністю. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив у його задоволенні відмовити та у судовому засіданні зазначав, що не вважає за необхідне платити аліменти на утримання непрацездатної дружини, оскільки фактично не має для цього матеріальної можливості, хоча і отримує значно більший дохід ніж у дружина, що складає в середньому 6953,50 гривень, оскільки витрачає ці кошти на погашення необхідних платежів за кредитними договорами за 2013 рік та 2014 рік, які особисто уклав на утримання дітей та сплати комунальних послуг. Крім того, зазначав, що доходи позивачки забезпечують їй прожитковий мінімум, а лікування, яке вона потребує у зв'язку із своєю інвалідністю, позивачка отримує по державній програмі безкоштовно. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1991 року по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу\\ а.с.4\\ Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина -[PERSON], 1993 року народження та неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] \\ а.с.5\\. Під час перебування у шлюбі - 24.07.2013 року, згідно довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0071005, позивачці було встановлено І групу інвалідності у зв'язку із загальним захворюванням - довічно \\а.с.3\\ Відповідно до відомостей, які були отримані на виконання ухвали суду про витребування доказів, позивачка, дійсно лікувалась у ІІ неврологічному відділенні КМКЛ №4 та періодично у період з 06.06.2011 року до 25.05.2013 року, а також перебувала у Центрі розсіяного склерозу КМКЛ №4 у період з 01.06.2010 року по 11.06.2010 року, ліків в рамках державної програми лікування розсіяного склерозу під час перебування в стаціонарі не отримувала. Крім того, КНП «ЦПСМСД №2» Дарницького району м. Києва надана інформація про перебування [PERSON] з 2009 року під наглядом лікаря-терапевта та постійне отримання амбулаторного лікування у даній медичні установі, а також зазначено періодичність перебування позивачки на стаціонарному лікуванні. В ході розгляду справи, судом також встановлено, що на утриманні сторін перебуває спільна малолітня донька, [PERSON], 2002 року народження, витрати на яку повинні нести, як батько так і мати. Відповідно до довідок УПФ України у Дарницькому районі м. Києва від 20.04.2015 року - розмір пенсії позивачки, як інваліда І групи становить 1 149,72 гривні. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] -мати позивачки, [PERSON] -батько позивачки, [PERSON] - рідна тітка позивачки підтвердили у судовому засіданні відсутність у позивачки достатніх коштів для нормального існування та лікування з січня 2015 року. Свідки зазначили, що у період з січня 2015 року раз на тиждень, змушені по черзі привозити позивачці [PERSON] продукти харчування з м. Біла Церква. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував, що з початку 2015 р. не надає матеріальної допомоги відповідачці, оскільки не має такої можливості, при цьому фактично припинив шлюбні стосунки із позивачкою та подав заяву про розірвання шлюбу до Дарницького районного суду м. Києва. На час розгляду цієї справи рішення по справі «Про розірвання шлюбу» не прийняте. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», встановлено з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року прожитковий мінімум на дитину віком від 6 років до 18 років становить -1286 гривень. Батьки дитини, що не досягла повноліття повинні надавати матеріальну допомогу щомісячно не меншу ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, позивачка щомісячно повинна утримувати дитину на суму, що є не меншою 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 385,80 гривень. При цьому, маючи щомісячний дохід у виді пенсії по інвалідності 1 149,72 гривень, позивачка повинна нести витрати по забезпеченню дитини до досягнення нею повноліття не менше 385,80 гривень щомісячно, а отже на її особисте забезпечення залишається не більше 763,92 гривень ( 1149,72 грн-385,80 грн) на місяць, що є значно меншою сумою, порівняно з прожитковим мінімумом встановленим законом для осіб, які втратили працездатність, що на момент постановлення рішення справі складає 949 гривень щомісяця. Крім того, позивач, як інвалід І групи має потребу у сторонній допомозі та не має можливості у зв'язку із захворюванням вільно пересуватись, тому відповідно вимушена для підтримання стану здоров'я, нести затрати пов'язані з придбанням медичних препаратів у тому числі і під час перебування на стаціонарному лікуванні ( як вбачається з відповіді КМКЛ №4 ліків по державній програмі лікування розсіяного склерозу під час перебування в стаціонарі [PERSON] не отримувала). Відповідно до положень ст.75 СК України - дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно із ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч.ч. 3, 4 вказаної статті непрацездатним вважається той із подружжя, який пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ч. 3 ст. 79 СК України, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. Відповідно до ст. 90 СК України, дружина, чоловік взаємно зобов'язані брати участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя. Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що наявні всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов'язань у відповідача перед його непрацездатною дружиною, а саме: наявність зареєстрованого шлюбу; потреба позивачки у матеріальній допомозі та її непрацездатність; встановлення факту, того, що доходи отримані позивачкою не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, враховуючи наявність на утриманні малолітньої доньки, а також необхідних постійних витрат на лікування у зв 'язку з інвалідністю; наявність матеріальної можливості відповідача сплачувати такі аліменти. При визначенні розміру аліментів, суд також враховує що, позивачка, окрім задоволення звичайних потреб, змушена здійснювати витрати на відновлення здоров'я, лікування тощо, з тим, щоб наблизити своє життя до нормального. Тому суд при вирішенні даного спору також враховує всі особливості конкретної життєвої ситуації та оцінює характер і розмір необхідних витрат в залежності від ступеня непрацездатності позивачки, її життєвих потреб і умов життя. Також судом враховується, що відповідач має постійний стабільний дохід, що становить у середньому 6953,50 гривень на місяць, що значно перевищує щомісячний дохід позивачки. Суд також приймає до уваги ту обставину, що відповідач, як батько малолітньої [PERSON], 2002 року народження, несе витрати на утримання дитини, а також несе витрати по комунальним платежам що до квартири, придбаної в період шлюбу. Аналіз сукупності наведених обставин дозволяє суду зробити висновок що до можливості стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання непрацездатної дружини у розмірі 1/6 частини всіх видів доходу відповідача щомісячно, при цьому такий розмір призначених аліментів не буде порушувати права відповідача та осіб, які перебувають на його утриманні. В частині позовних вимог що до пожиттєвого стягнення аліментів суд вважає необхідним відмовити, оскільки як позивачка так і відповідач згідно чинних вимог закону та у разі зміни матеріального становища відповідача в сторону поліпшення, або погіршення, відповідно мають право звертатись до суду з позовом про збільшення, або зменшення розміру зазначених аліментів. А в цілому позовні вимоги задовольняється судом частково. Обговорюючи позицію відповідача, суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON], яка є рідною сестрою відповідача, яка стверджувала, що відповідач на сьогоднішній день надає матеріальну допомогу своїй дружині, оскільки таке твердження суперечить показам свідка [PERSON].( сина сторін) та самого відповідача, які не заперечували у суді, що з початку 2015 року відповідач не надає матеріальної допомоги позивачці. При цьому [PERSON] зазначила, що не була у квартирі за місцем проживання сторін більше двох років і про відносини сторін знає лише зі слів відповідача. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на обґрунтування своєї позиції на наявність кредитних зобов'язань по кредитним договорам від 02.12.2013 року та від 06.11.2014 року, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що зазначені договори були укладені в інтересах сім'ї, та кредитні кошти, отримані відповідачем по даним договорам, використані саме з цією метою. Як вбачається з наданих до матеріалів справи копій кредитних договорів, вони були укладені одноособово відповідачем та позивачка не є поручителем по даним договорам. Як пояснила у судовому засіданні позивачка, їй нічого не відомо про їх існування. Крім того, суд враховує , що наявність кредитних зобов'язань не є підставою для звільнення від обов'язку одного з подружжя надавати матеріальну допомогу іншому, який такої допомоги потребує. А в цілому позицію відповідача суд визнає такою, що суперечить сукупності наведених вище обставин та доказів. Враховуючи, що позивачка звільнена від оплати судового збору за звернення до суду з позовом про стягнення аліментів та на підставі вимог ст..88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial