Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

У жовтні 2020 року до суду звернувся [PERSON] із зазначеним позовом. Зазначав, що його бабуся [PERSON] на підставі розпорядження №16314/1 від 29.05.1998 року Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що приватизація квартири відбулася з порушенням його прав. Так, [PERSON] отримала 05.01.1983 року ордер № 1935 на вселення у квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї: [PERSON] , її чоловік [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області № 948 від 01.09.1983 року вулицю Пушкіна було перейменовано на вул. 29 Вересня. [INFO] народився позивач. Він з матір`ю [PERSON] постійно проживав у спірній квартирі. За заявою матері позивача 08.10.1997 року його було знято з реєстрації у спірній квартирі та зареєстровано місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Після того, як [PERSON] приватизувала квартиру, мати позивача разом з сином знову зареєстрували своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] Зі слів матері у вересні 2020 року позивач дізнався, що місце реєстрації змінювалось для того, щоб бабуся одноособово приватизувала квартиру на своє ім`я. Позивач не погоджується з рішенням матері. Вважає, що його право на приватизацію квартири було порушено, та просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради № 16314/1 від 29.05.1998 року про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради. Ухвалою судді від 06.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 26.10.2020 року забезпечено позов, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.12.2020 року за клопотанням позивача замінено відповідача у справі Кременчуцьку міську раду Полтавської області на Департамент житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Ухвалою суду від 15.03.2021 року підготовче провадження по справі закрито. Ухвалою суду від 02.04.2021 року клопотання представника [PERSON] про витребування доказів у справі залишено без задоволення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Суду пояснив, що позивач разом зі своєю матір`ю [PERSON] на час приватизації квартири продовжували в ній проживати. Строк позовної давності представник вважав не пропущеним, оскільки зазначені обставини позивачу стали відомі від матері тільки у вересні 2020 року. Під час приватизації квартири він був дитиною і не міг самостійно захистити свої права. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав. Зазначав, що ні [PERSON] , ні малолітній у той час [PERSON] на час приватизації не проживали у спірній квартирі та не були в ній зареєстровані. Отже, передача квартири у приватну власність [PERSON] відбулася на законних підставах Представник також просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Звертав увагу суду на той факт, що протягом 2013-2019 року позивач був учасником кількох судових справ з приводу договорів відчуження спірної квартири, отже достеменно знав про обставини набуття її у власність [PERSON] . Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала. У відзиві пояснила, що на вимогу матері знялася з реєстрації разом з малолітнім сином [PERSON] , хоча вони продовжували весь час проживати у спірній квартирі. Про зазначені обставини розповіла сину у вересні 2020 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги із зазначених підстав, строк позовної давності вважав не пропущеним. Представник відповідача Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шаумян О.С. проти задоволення позову заперечувала, про що надала суду відзив на позов. В судовому засіданні представник пояснила, що відповідно до довідок з місця реєстрації місця проживання на момент видачі свідоцтва про право власності на квартиру позивач не був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Приватизація квартири проведена з дотримання норм, що діяли на час видачі свідоцтва про право власності, отже підстави для задоволення позову відсутні. Представник третьої особи КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Стебло О.П. проти задоволення позову заперечувала. Представник суду пояснила, що заяву на приватизацію спірної квартири [PERSON] подала 28.05.1998 року одноосібно. Ні позивач, ні його мати не були зазначені у довідці про склад сім`ї та реєстрацію (прописку). З наданих ними документів видно, що вони були зняті з реєстрації у спірній квартирі за сім місяців до її приватизації. Представник вважала, що [PERSON] пропустив строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, встановив такі фактичні обставини справи: Позивач оскаржує розпорядження КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради № 16314/1 від 29.05.1998 року про передачу у приватну власність одноособово [PERSON] квартири [ADDRESS] , та просить скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому кременчуцької міської ради. Спірна чотирикімнатна квартира [ADDRESS] була отримана [PERSON] як працівником Ремонтно-будівельного управління та багатодітною матір`ю у 1983 року, з метою покращення житлових умов сім`ї. Взамін отриманої квартири вона передала в розпорядження Ремонтно-будівельного управління свою двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після отримання спірної квартири, в ній були прописані усі члени родини у кількості 5 чоловік: бабуся позивача [PERSON] , її чоловік (дід позивача) [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 03.04.1991 року у [PERSON] народився [PERSON] , який також був зареєстрований у спірній квартирі та проживав. Заява на приватизацію квартири від [PERSON] була подана до органу приватизації 28.05.1998 року одноособово (а.с. 128). Усі члени її родини до цього знялися з реєстрації у спірній квартирі, зокрема [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] знялася з реєстрації 08.10.1997 року. 19.12.1997 року вони були зареєстровані у кв. [ADDRESS] . У довідці про склад сім`ї від 28.05.1998 року за № 338 (а.с. 129-130) [PERSON] визначена квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Отже, зняття з реєстрації позивача відбулося за 7 місяців до приватизації квартири. 03.06.1998 року [PERSON] та [PERSON] знову зареєструвалися у кв. [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного: У відповідності до ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР па підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до частини першої статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК Української РСР громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку)… До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Порядок приватизації державного житлового фонду на час виникнення спірних правовідносин регулювався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 30). Відповідно до ст. 23 Положення, яке діяло на момент приватизації, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Пунктами 20, 21 цього Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї на займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Як зазначалось вище, за архівними даними відділу ведення Реєстру територіальної громади згідно відомостей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (довідка № 23586 від 16.09.2020 року та № 22930 від 09.09.2020 року (а.с. 12) [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації 08.10.1997 року, а 19.12.1997 року зареєстрували своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Доказів того, що позивач з матір`ю не зважаючи на те, що були прописані за іншою адресою, залишались проживати у спірній квартирі на момент приватизації, суду не надано. Підпунктом 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, встановлено, що паспортна служба відповідно до покладених на неї завдань організовує в межах компетенції роботу, пов`язану з оформленням і видачею паспортних та інших документів, реєстрацією та обліком громадян за обраним ними місцем проживання, здійснює контроль за виконанням громадянами і посадовими особами правил паспортної системи. Тобто, місцем реєстрації (прописки) особи було місце його постійного проживання. Враховуючи норми права, що діяли на монет проведення приватизації та з огляду на те, що позивачі на момент проведення приватизації були зареєстровані (прописані) за іншою адресою, місцем проживання було їх місце реєстрації. У відповідності до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, яке діяло на момент приватизації, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Статтею 14 Цивільного кодексу Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх мені батьки (усиновителі) або опікун. Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент приватизації спірної квартири, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. В разі одруження неповнолітніх (стаття 16 цього Кодексу) вони набувають дієздатності в повному обсязі з моменту одруження і здійснюють захист своїх прав самостійно. Статтею 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України було передбачено, що якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Зазначені обставини переконують суд у тому, що законних підстав для задоволення позову немає. Щодо строку позовної давності: 02.11.2020 року [PERSON] подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, вважала, що позивачем пропущено строк звернення з позовом. Вирішуючи заяву відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до правил ст.ст. 261, 262 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позивач стверджує, що дізнався зі слів матері про зняття з місця реєстрації та приватизацію одноособово бабусею спірної квартири у вересні 2020 року. Спірне розпорядження КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради № 16314/1 від 29.05.1998 року про передачу у приватну власність одноособово [PERSON] квартири [ADDRESS] , та свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому кременчуцької міської ради датовані 1998 роком. [PERSON] став повнолітнім у 2009 році та, з його слів, постійно проживав у спірній квартирі. Доказів того, що позивач дізнався про зняття з місця реєстрації та приватизацію одноособово бабусею спірної квартири у вересні 2020 року, суду не надано. Суд враховує також, що спір з приводу квартири [ADDRESS] , між сторонами триває не один рік. Так, в провадженні суду перебували такі справи: - справа № 524/10252/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позов задоволено частково рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 21.04.2017 року, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року, в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 08 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстраційним № 7938, як такого, що було вчинено позивачем під впливом помилки. Рішення набрало законної сили; - справа № 524/325/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на витребуване майно. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22.07.2019 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 07.11.2019 року, позовні вимоги задоволено частково, витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та повернуто її власнику [PERSON] . Рішення набрало законної сили. З тексту зазначених рішень зрозуміло, що [PERSON] приймав участь у розгляді обох справ особисто, а тому заява позивача про те, що він дізнався про зняття його з місця реєстрації та приватизацію одноособово [PERSON] спірної квартири у вересні 2020 року є неправдивою. Строк позовної давності пропущений. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed