Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

У жовтні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що її дідусь у 1980 році завершив будівництво жилого будинку № 29 по вул. О.Дундича в м. Маріуполі, але належним чином не оформив правовстановлюючий документ. Позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті бабусі [PERSON], яка померла 10 липня 2010 року. Просила визнати за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON] та встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідач позов не визнав з огляду на те, що будинок не здано в експлуатацію, а тому до завершення будівництва та прийняття нерухомого майна в експлуатацію забудовник, на думку відповідача, вважається не власником на будівлі або споруди, як окремого обєкта нерухомості, а власником будівельних матеріалів, обладнання, а також відповідних майнових прав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини. [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] 06 квітня 1967 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії ІІ-АГ № 119959, видане будинком одруження м. Жданова, актовий запис № 1209. [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії ІІ-АВ № 117903, видане Іллічівським районним РАЦС м. Жданова, актовий запис № 469). 26 лютого 1988 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та отримала прізвище «Брігіда» (свідоцтво про укладення шлюбу серії V-НО № 310298, видане палацом одруження м. Жданова, актовий запис № 724). [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії І-НО № 714573, видаче Іллічівським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1451). [PERSON] помер 16.03.1996 року (а.с.28), [PERSON] померла 13.07.2004 року (а.с.29), [PERSON] померла 10.07.2010 року (а.с. 27). Згідно з випискою з протоколу засідання виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих № 6 від 10.04.1963 року вбачається, що [PERSON] відведено для будівництва жилого будинку земельну ділянку по вул. О.Дундича, 29 площею 453 кв.м. Зобовязано [PERSON] в 2-місячний термін оформити технічну документацію в управлінні головного архітектора міста, укласти договір на право забудови та безстрокове користування земельною ділянкою з міськкомгоспом та нотаріально його посвідчити, отримати дозвіл на право здійснення будівельних робіт в інспекції архітектурно-будівельного контрою при управління головного архітектора. На виконання цього рішення [PERSON] за договором від 21 лютого 1964 року, зареєстрованим в Третій Жданівській нотаріальній конторі за № 2/128 (далі Договір) [PERSON], надано у безстрокове користування земельну ділянку № 29 по вул. О.Дундича площею 453 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності. 21 лютого 1964 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю міста Жданова [PERSON] видано дозвіл за № 226 на здійснення будівельних робіт з будівництва індивідуального жилого будинку з надвірними спорудами на ділянці № 29 по вул. О.Дундича на підставі генплану, затвердженого управлінням головного архітектора міста від 10.07.1963 року та договору на право забудови. Строк закінчення робіт серпень 1966 року. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. З технічного паспорту на житловий будинок № 29 по вул. О.Дундича в м. Маріуполі Донецької області, виданого 06.03.2009 року, вбачається, що житловий будинок під літерою А-1 збудований в 1980 році. У 1980 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 4 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх». За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При визначенні питання щодо статусу вказаного будинку суд враховує ту обставину, що вказаний будинок був споруджений у 1980 році. Порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється: «по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ». Стосовно позовних вимог про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини суд зазначає наступне. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК (435-15), слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За довідкою КСН селища Україна від 13.05.2010 року вбачається, що [PERSON] від дня народження мешкала у бабусі [PERSON] за адресою: м. Маріуполь, вул. О. Дундича, буд. 29. Також 08 серпня 2016 року довідкою КСН селища Україна зазначено, що [PERSON] проживала за вказаною адресою з 1988 по 2012 рік. В травні 2010 року [PERSON] зверталась до паспортного відділу Іллічівського району м. Маріуполя із заявою щодо реєстрації її онуки за зазначеною адресою, оскільки остання проживає разом з нею з дня народження та здійснює догляд за нею. Судовим наказом Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.08.2012 року стягнуто з [PERSON], що мешкає за адресою: м. Маріуполь, вул. О.Дундича, 29, заборгованість за користування газом в сумі 1351, 78 грн. Постановою нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори № 2526/02-31 від 07.12.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилось після смерті матері (частку житлового будинку № 29 по вул. О.Дундича в м. Маріуполі) через відсутність правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок. Таким чином, судом встановлено, що право власності на спірний будинок виникло у його забудовника [PERSON], після смерті якого жінкою померлого [PERSON] прийнято 2/3 спадкового майна, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці спадкового майна. Позивачка [PERSON] після смерті матері є спадкоємцем першої черги на спадкове майно, що складається з 1/6 спірного будинку. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається 5/6 зазначеного будинку. За повідомленням Третьої маріупольської державної нотаріальної контори № 2524/01-16 від 09.11.2016 року інформація щодо наявності спадкових справ після смерті [PERSON], померлої 13.07.2004 року, [PERSON], померлого 16.03.1996 року та [PERSON], померлої 10.10.2010 року відсутня. На підставі викладеного суд визнає за позивачкою право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Водночас є зайвою її вимога про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки цей факт відноситься до предмету доказування у спорі про визнання права на спадщину і окремого юридичного посвідчення рішенням суду не вимагає.

Outcome: partial