Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі звернулися до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що 07 лютого 2014 року між ними та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір про наміри, за яким відповідач виступав в якості власника квартири [ADDRESS] та в якості авансу в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу отримав від позивачів грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США, що еквівалентно було за курсом НБУ 8 940,00 грн. Сторони домовилися до 07.03.2014р. укласти договір купівлі-продажу квартири та оформити його у нотаріуса [PERSON] Також була досягнута домовленість між сторонами про проведення розрахунку за договором в доларах США. Проте після підписання спірного договору та отримання коштів відповідач договір купівлі-продажу квартири оформляти відмовився та продав її іншій особі. Раніше отримані кошти повертати відмовився. Зазначають, що у звязку із тим, що договір купівлі продажу квартири не відбувся з причин, які не залежали від позивачів, грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які є авансовим платежем повинні бути повернуті їм в національній валюті гривні за курсом Національного банку України станом на день винесення рішення судом. Посилаючись на ст. 524, 570, 635, 657 ЦК України просили стягнути з відповідача на їх користь суму авансу в гривні еквівалентної 1000 доларам США по курсу НБУ на час прийняття рішення судом та судові витрати, повязані з розглядом цивільної справи, а саме витрат на правову допомогу адвоката та сплату судового збору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав заявлених в позові. Наполягав на передачі позивачами 1000 доларів США. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачі не виконали умов договору про наміри та не уклали договір купівлі-продажу квартири через відсутність у них обумовленої договором повної суми коштів для розрахунку. У звязку із цим відповідно до умов пункту 4.2. договору про наміри в разі відмови позивачів від укладення угоди купівлі-продажу кошти отримані за договором не повертаються. Також представник відповідача наполягав на передачі відповідачу грошових коштів в національній валюті гривні в сумі 8 940,00 грн., як передбачено пунктом 2.1. договору про наміри. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 07 лютого 2014 року між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі було укладено попередній договір про наміри, за умовами якого сторони зобовязалися в майбутньому до 07 березня 2014 року укласти договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору в якості гарантії своїх намірів на укладення договору відчуження обєкту нерухомості, зазначеного в пункті 1.1. цього договору позивачі виплачують продавцю суму коштів в розмірі 8 940,00 грн., що еквівалентно 1000 доларів США за комерційним курсом на момент укладення договору про наміри, яка зараховується до вартості обєкту нерухомості. Як встановлено судом основного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було. Відповідач грошові кошти позивачам не повернув. Зазначені обставини відповідачем спростовані не були та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Встановлюючи обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд надає оцінку доказам та виходить з наступних положень законодавства. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до приписів ст. 181 ЦК України житловий будинок належить до нерухомого майна. Отже за наведеними положеннями законодавства на час укладення між сторонами договору про наміри договір купівлі-продажу вказаного майна підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. А тому відповідно у такій же формі сторони мали укласти підписаний між ними договір про наміри, однак вони не додержались вимог закону щодо форми договору. Так як момент вчинення такого правочину згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з нотаріальним посвідченням, тому він не є укладеним. Ураховуючи, що сторони на порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору Отже за правилом ч. 3 ст. 640 ЦК недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору робить такий договір неукладеним, а неукладений договір не створює прав та обов'язків для сторін. За таких обставин доводи представника відповідача щодо невиконання позивачем умов договору та відмови від укладання договору купівлі-продажу не звільняють від обовязку відповідача повернути раніше отриманні грошові кошти. При визначені правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів, які в підписаному договорі передбачалися як оплата за нерухоме майно по майбутній угоді купівлі-продажу квартири, суд керується наступним. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ч. 1 ст. 571 ЦК України). За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, із положень ст. ст. 546, 548 ЦК України убачається, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу будинку та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі 8 940,00 грн., що еквівалентно 1000 доларів США за комерційним курсом на момент укладення договору про наміри є авансом, який підлягає поверненню позивачам. Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, то незалежно від причин не укладення договору сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа N 6-176цс12) та від 25.09.2013р. (справа №6-82ц13), які згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням вказаних положень закону грошові кошти в сумі 8 940,00 грн., які були передані позивачами [PERSON], за своєю правовою природою є авансом та підлягають поверненню в тому ж розмірі. Також безпідставною є вимога позивача про стягнення суми в розмірі 1000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час винесення рішення судом, оскільки за умовами попереднього договору позивачем були передані грошові кошти саме в національній валюті України в гривні в розмірі 8 940,00 грн. при одночасному визначенні еквіваленту в іноземній валюті, та не передбачено обовязку повернути гривневий еквівалент 1000,00 доларів США, тому підлягає поверненню первинна сума переданих коштів в розмірі 8 940,00 грн. Посилання представника позивача на пункт 6.8 договору про наміри, в якому перелічені номера переданих позивачами купюр, в обґрунтування передачі саме доларів США за договором суд не може прийняти до уваги, оскільки відсутні достатні докази, які б свідчили, що вказані в договорі купюри належать до купюр доларів США. Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням між сторонами, визначається в гривні із можливістю визначення іноземного грошового еквіваленту, і не дає підстави для стягнення коштів в більшому розмірі ніж було передано позивачами незалежно від курсових коливань гривні до іноземної валюти, якщо інше прямо не обумовлене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Розмір сплаченого позивачем судового збору становить 243,60 грн. та витрати на правову допомогу адвоката згідно наявних в справі розрахункових документів (договору про надання правової допомоги, довідки, доповнення до довідки та розрахункова квитанція) становить 825,00 грн. Розмір заявлених позовних вимог станом на день винесення рішення судом 1000 доларів США в перерахунку на курс національної валюти за даними офіційного курсу НБУ на 03.09.2015 року становив 21 988,66 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 40,65% (8 940,00 грн. х 100% / 21 988,66 грн.), тому відповідно до норм ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 99,02 грн. (40,65% х 243,60 грн. / 100%) в якості відшкодування витрат по судовому збору та в сумі 335,36 грн. (40,65% х 825,00 грн. / 100%) за витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial