Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

\~ У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказує, що вона з 2001 року проживала разом з [PERSON] та її сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (Єдності) в м.Марганець Дніпропетровської області, яка належала їм на праві приватної сумісної власності. У 2001 році [PERSON] та [PERSON] померли. Будь-яких спадкоємців не залишилось, а тому квартира [ADDRESS] (Єдності) в м.Марганець на даний час не має власника. З 2001 року і по теперішній час вона продовжує проживати у вказаній квартирі. Добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном більше десяти років, доглядає за квартирою, утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні платежі. У судовому засіданні позивач і представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги та наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідків, приходить до такого. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 вказаної статті передбачає, що ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. З наданих позивачем доказів вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.34). Власники квартири [ADDRESS] померли в 2001 році: - [PERSON], [INFO], померла 25 квітня 2001 року, актовий запис про смерть № 296 (а.с.62); - [PERSON], [INFO], помер 10 вересня 2001 року, актовий запис про смерть № 637 (а.с.61). Листом від 26 лютого 2018 року Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області повідомляє, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] ніхто не звертався. Спадкові справи після смерті вказаних осіб не заводилися (а.с.82). В своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що володіє та користується квартирою відкрито, добросовісно та безперервно більше десяти років. На підтвердження вказаної обставини надала: - договір № 04187 про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (а.с.11); - договір про надання послуг з газопостачання (а.с.12); - договір з КП «Центр комунальних послуг та комунального майна територіальної громади м.Марганця» (а.с.13); - копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою м.Марганець, вул.Радянська,65/9 (а.с.15-19). Згідно паспортних даних, копії домової книги та довідки Комунального підприємства «Центр комунальних послуг та комунального майна територіальної громади м.Марганця» від 05 вересня 2017 року [PERSON], [INFO] зареєстрована в [INFO] з 13 травня 2002 року, і мешкає за даною адресою по теперішній час (а.с.5 на звороті, 9, 78). Крім того, судом допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вони сусіди, проживають в одному будинку. [PERSON] допомагала [PERSON] та її сину [PERSON] за їх життя, робила уколи. Після їх смерті допомагала з похованням. [PERSON] вона жодного разу не бачила, чи хтось претендував на квартиру, вона не знає. З 2003-2004 року [PERSON] постійно проживає в цій квартирі, зробила ремонт. \~\~\~\~ Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона жила в квартирі [ADDRESS] з 1967 року по 1980 рік, потім переїхала в іншу квартиру. [PERSON] та її син переїхали в цю квартиру після неї. [PERSON] постійно доглядала за [PERSON], робила уколи, ночувала у них. Після смерті [PERSON] [PERSON] постійно проживала в їх квартирі. Других родичів не бачила, ніколи про них не чула. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в [INFO] тривалий час, [PERSON] знає давно. Вона доглядала за [PERSON] та її сином, допомагала їм, а потім після смерті [PERSON] стала проживати в квартирі. За інших родичів [PERSON] нічого не знає, ніколи нікого не зустрічала. Після смерті [PERSON] [PERSON] весь час проживає в квартирі, доглядає за квартирою. Отже, вивчивши докази, надані позивачем, суд встановив, що [PERSON] відкрито вселилася до квартири [ADDRESS] в 2002 році, і з того часу проживає в квартирі, утримує її в належному стані, здійснює ремонти та сплачує комунальні послуги, тобто володіє та користується нерухомим майном більше десяти років. Згідно розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1 ст.344 ЦК України). При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Зміст частини першої статті 344 ЦК України передбачає, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач в суді довела належними та допустимими доказами добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність володіння, проживання і користування квартирою № 9 в будинку № 65 по вул.Єдності в м.Марганець Дніпропетровської області протягом десяти років. Суд зважає на те, що після смерті в 2001 році [PERSON] та [PERSON] спадкоємців не залишилося, ніхто не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкові справи не відкривалися, і відповідачем не надано суду відомостей про визнання спірної квартири безхазяйним нерухомим майном, тобто квартира [ADDRESS] з 2001 року не має власників. Визнання права власності [PERSON] за набувальною давністю не суперечитиме закону і не порушить права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, і є всі законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved