Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування житловими приміщеннями та усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], внаслідок набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року у справі №2-819/09. Квартира складається з двох кімнат загальною житловою площею 29,7 кв.м. Інша ? частини квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу. Позивач та відповідач не є подружжям, спільно не проживають, квартирою постійно користується відповідач, де проживає на даний час. До вказаної квартири позивач доступу не має, оскільки відповідачем було неодноразово відмовлено позивачу у проханні надати доступ до Квартири, в тому числі шляхом передачі ключів від даної Квартири чи в інший спосіб. Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні належною йому частиною житла, не впускає до квартири та не дає ключів, чим порушує його право як власника квартири на здійснення права користування житлом, а тому просить задовольнити його вимоги, зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у здійсненні права власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]; встановити порядок користування квартирою, згідно якого виділити йому у користування жилу кімнату № 1 площею 17,3 кв.м., жилу кімнату № 2 площею 12,4 кв.м. залишити для користування відповідачу, приміщення загального користування (коридор, кухня, ванна кімната) - залишити для спільного користування. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи на те, що вона є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. Іншого житла вона не має, у спірній квартирі проживає з 1997 року. У листопаді 2007 року позивач добровільно звільнив спірну квартиру та з цього часу ніколи не проживав у ній, а також не намагався вселитися до помешкання, крім цього відповідач сама сплачує за утримання квартири в повному обсязі. Як вказує відповідач, вона не створює перешкод у користуванні власністю позивачу. Крім того, позивач до неї з приводу володіння, користування квартирою не звертався, жодних спроб вселення не вчиняв. Відповідач зауважила і на те, що намагалася вирішити спірні питання щодо квартири з позивачем мирним шляхом, але позивач наполягає лише на сплаті нею на його користь вартості ? частини квартири, однак, на даний час вона такої можливості не має. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], є двокімнатною, з житловою площею 29,7 кв. м., в тому числі 1-а кімната 12,4 кв. м., 2-а кімната 17,3 кв. м. Позивачу на праві приватної власності належить ? частки квартири в [ADDRESS], що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року у справі № 2-819/09. ? частини квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу. У спірній квартирі з 2007 року проживає лише відповідач, ремонтних робіт за час відсутності позивача не здійснювала. Меблів, особистих речей та речей повсякденного користування, які б належали [PERSON] в квартирі немає, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також той факт, що відповідач не пускала [PERSON] до квартири, тому позивач був змушений викликати працівників Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві. Вказані свідки підтвердили, що навіть в присутності працівників поліції відповідач не допускала позивача до квартири. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки викладені ними свідчення носять опосередкований характер, всі обставини відомі їм зі слів [PERSON]. Крім того, надані вказаними свідками пояснення є суперечливими і такими, що не відповідають обставинам, встановленим у справі та ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч. ч. 1, 2, 3, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні представник позивача надав докази, а саме листи в яких позивач просив Відповідача не створювати перешкоди щодо реєстрації права власності на ? частку у праві власності на квартиру, а також не створювати перешкод для користування квартирою, документи надані Дарницьким управлінням поліції ГУ Національної поліції в місті Ки єві на адвокатський запит та відеозапис, які підтверджують намагання позивача з працівниками поліції потрапити до спірної квартири, а також з відеозапису вбачається реальний стан квартири, та й те, що кімната № 1 площею 17,3 кв. м не зайнята, а відповідачка постійно проживає в кімнаті № 2 площею 12,4 кв. м., що в сукупності свідчить про те що відповідач створює перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на належну йому частку квартири. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. З огляду на зазначене та й те, що відповідач жилу кімнату № 1 площею 17,3 кв. м. не займає, постійно проживає в жилій кімнаті № 2 площею 12,4 кв. м., а також і те, що в позивача на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, суд вважає доцільним та справедливим встановити такий порядок користування спільною квартирою: [PERSON] виділити жилу кімнату № 1 площею 17,3 кв. м., жилу кімнату № 2 площею 12,4 кв. м. залишити для користування [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved