Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася із вказаним позовом до Подільського районного суду міста Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 06.10.2015 між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач передав позивачу у власність грошові кошти в сумі 89080,00 грн., що на час укладення договору було еквівалентним 4000,00 доларів США, під зобов`язання повернути йому таку саму суму грошових коштів у встановлений строк. Пунктом 9 вказаного договору було визначено, що усі спори, які можуть виникнути між сторонами з договору або у зв`язку з ним, будуть передаватись для остаточного врегулювання на розгляд Постійно діючого третейського суду при Асоціації «ФЕМІДА- ПРАВОЗАХИСТ», розташованого за адресою [ADDRESS] . Вказаним положенням також встановлено, що розгляд справи з таких спорів буде здійснюватися у відповідності до Закону України «Про третейські суди» та регламентом третейського суду. Третейський суд буде розглядати справу у складі одного третейського судді, якщо сторони додатково не погодять іншого, розгляд справи буде здійснюватись Головою третейського суду або третейським суддею, призначеним головою. Сторони погодились, що після подання позову і до прийняття рішення третейським судом позовні вимоги не підлягають зміні, доповненню чи уточненню. Рішення третейського суду буде обов`язковим для виконання сторонами договору. Позивач посилається на те, що причиною укладення вказаного договору з її боку була гостра потреба у грошових коштах, обумовлена складними життєвими обставинами, що полягали у онкологічній хворобі батька та необхідності термінової сплати вартості його лікування. Зважаючи на це, на час отримання позики вона перебувала у вкрай важкому моральному та психологічному стані. Умовою для надання позики з боку відповідача було повне та беззастережне прийняття позивачем тексту договору в редакції відповідача з усіма його умовами. Враховуючи скрутні життєві обставини, такі умови були прийняті позивачем без прочитання. Єдиною особою, яка ознайомлювалась з текстом договору позики, була присутня при оформленні документів спільна із відповідачем знайома позивача [PERSON] , однак вона не виказала жодного хвилювання з приводу змісту договору позики, а умову п. 9 договору позики сприйняла як стандартну. Невдовзі після отримання позики помер батько позивача, а потім сильно захворіла мати, у зв`язку з чим стан здоров`я позивача погіршився через пережиті хвилювання, що призвело до необхідності звернення до фахівців за медичною допомогою. Після укладення вказаного договору позивач сумлінно частинами повертала позику та 07.07.2016, повністю сплативши обумовлені договором 4000,00 доларів США, вона взяла з відповідача відповідну розписку. Частина суми у розмірі 1000,00 доларів США була сплачена позивачем раніше, що не заперечується відповідачем та зафіксовано у рішенні третейського суду. Після отримання розписки позивач вважала свої зобов`язання за договором позики повністю виконаними. Однак восени 2018 року позивачу стало відомо про те, що відносно неї відкрите виконавче провадження на виконання рішення третейського суду від 27.06.2017 року та на кошти, які містились на її рахунку в банку, накладено арешт. Як з`ясувалося, у 2017 році вказаним третейським судом була розглянута справа №6/2017 про стягнення з неї суми заборгованості за договором позики від 06.10.2015 в розмірі 66810,00 грн., що складає три чверті від загальної суми договору позики та дорівнює трьом платежам, що обумовлені у п. 2 договору позики. На виконання рішення третейського суду 04.08.2017 відповідач звернувся до Шевченківського районного суду, де після судового розгляду в рамках справи №761/28266/17 отримав виконавчий лист, після чого звернувся до приватного виконавця Ляпіна Д.В. для його виконання. Позивач стверджує, що розгляд зазначених справ у третейському суді та Шевченківському районному суді міста Києва був проведений без її участі та виключно з урахуванням доказів, наданих відповідачем [PERSON] . При цьому основний доказ повного виконання нею зобов`язань за договором позики - розписку [PERSON] від 07.07.2016 до суду надано не було. Крім того, позивачу стало відомо, що одним із засновників і кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи, при якій утворено вказаний третейський суд, є відповідач [PERSON] . Разом з тим, два інших засновники цієї юридичної особи - ТОВ «КАПІТАЛ КОНСАЛТИНГ» та ТОВ «КАПІТАЛ- НЕРУХОМІСТЬ» - засновані також відповідачем. Крім того, за даними відкритих джерел позивачу стало відомо, що суддя третейського суду у справі № 6/2017 [PERSON] протягом часу з 18.04.2016 по 04.05.2016 був керівником Асоціації «ФЕМІДА-ПРАВОЗАХИСТ», при якій утворено третейський суд. Після цього, протягом часу з 30.05.2016 по 06.03.2019 на цій посаді його змінив [PERSON] , який був головою третейського суду у справі №6/2017. Крім того, адвокат [PERSON] у вказаній справі [PERSON] та [PERSON] є засновниками адвокатського об`єднання «Кондаков, Караній і партнери», що вказує на те, що усі вищевказані особи пов`язані між собою корпоративними стосунками, у тому числі під час розгляду справи із договору позики у третейському суді. Позивач стверджує, що при укладенні третейського застереження інформації про вказаний третейський суд вона не мала, Положення про третейський суд не отримала, їй не було доведено інформацію про те що, відповідач фактично є пов`язаною особою із головою третейського суду, який за умовами третейського застереження одноособово призначив суддю для розгляду справи про стягнення боргу за договором позики. Враховуючи це, а також умови третейського застереження, позивач вважає, що дії відповідача з моменту укладення договору позики були направлені на можливість впливу на суд, а також позбавлення її можливості захисту її інтересів, а тому правочин щодо укладення третейського застереження у договорі позики від 06.10.2015 був вчинений нею під впливом обману з боку відповідача, а також під впливом тяжких для позивача вищезазначених обставин. Із урахуванням наведеного, позивач, посилаючись на норми статей 215, 216, 230, 233, 236 ЦК України, просила визнати недійсним п. 9 договору позики від 06.10.2015, укладеного між нею та відповідачем до [PERSON] , а також, зважаю на положення статей 545, 599 ЦК України, визнати припиненим її зобов`язання перед відповідачем щодо повернення позики у сумі 89080,00 грн. у зв`язку з його виконанням. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2019 справу було передано у провадження судді Васильченка О.В . Ухвалою судді від 22.04.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку розгляду справи по суті, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2021 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю Васильченка О.В. згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою судді Ковбасюк О.О. від 27.04.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено її до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З огляду на наведене, з урахуванням думки позивача та її представника, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Судом встановлено, що 06.10.2015 між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач передав позивачу у власність грошові кошти в сумі 89080,00 грн., що на час укладення договору було еквівалентним 4000,00 доларів США, під зобов`язання повернути йому таку саму суму грошових коштів у встановлений строк. Пунктом 9 вказаного договору сторони узгодили, що усі спори, які можуть виникнути між сторонами з договору або у зв`язку з ним, будуть передаватись для остаточного врегулювання на розгляд Постійно діючого третейського суду при Асоціації «ФЕМІДА- ПРАВОЗАХИСТ». Розгляд справи буде здійснюватись у відповідності з Законом України «Про третейські суди» та Регламентом Третейського суду. Місцезнаходження Третейського суду: 01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 10, кв. 2. Третейський суд буде розглядати справу у складі одного третейського судді, якщо сторони додатково не погодять іншого. Сторони погодились, що розгляд справи буде здійснюватись Головою Третейського суду або Третейським суддею, призначеним Головою Третейського суду. Сторони погодились, що після подання позову і до прийняття рішення Третейським судом позовні вимоги не підлягають зміні, доповненню чи уточненню. Рішення Третейського суду буде обов`язковим для виконання сторонами цього договору. Згідно з п. 10 договору позики цей договір складено та посвідчено в двох примірниках, які видаються сторонам. Зі змісту вказаного договору, копія якого наявна в матеріалах справи, судом також встановлено, що договір підписаний обома сторонами. В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, посилається на те, що вказаний договір нею було вчинено під впливом обману з боку відповідача, а також під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних для неї умовах. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, судом враховується наступне. До відносин за договором позики застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним пункту 9 договору позики від 06.10.2015, свої вимоги обґрунтовує тим, що такий правочин був вчинений нею під впливом обману з боку відповідача, а також під впливом тяжких для позивача обставин. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України) Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із ч.1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями, наведеними Верховним Судом у постанові від 31.03.2021 по справі № 910/18600/19, під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. У відповідності до ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як зазначено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. У пункті 19 вказаної постанови роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З роз`яснень, викладених у пункті 23 вказаної постанови, слідує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається з договору позики від 06.10.2015, позивачем його було підписано без жодних застережень. Суд вважає, що таке підписання договору позивачем свідчить про вивчення нею усіх умов договору, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на його виконання. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та прийняла надані відповідачем грошові кошти, що не заперечується самим позивачем та не спростовується матеріалами справи. При цьому жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що при укладанні договору волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, матеріали справи не містять. Так, надані позивачем письмові докази, зокрема, виписки із амбулаторних карток позивача та її матері [PERSON] , а також усні доводи позивача та її представника у судовому засіданні не дають підстави суду вважати, що правочин було укладено під впливом обману з боку відповідача чи під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних для неї умовах. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що її волевиявлення, як учасника правочину, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. При цьому судом також враховується, що укладений між сторонами договір позики від 06.10.2015 вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі, зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Згідно з 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частині першій, другій ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами першою, шостою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed