Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у період з 24.02.1998 року по 26.01.2012 року він працював у відповідача, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати, внаслідок чого порушено його права на оплату праці. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.10.2014 року позов [PERSON] був задоволений частково стягнуто на користь позивача суму індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року в сумі 1070.60 грн., середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2 350,00 грн. з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цих сум передбачених законом податків та обовязкових платежів. Фактично відповідач сплатив заборгованість лише 16.01.2015 року. Посилаючись на положення ст. 116, 117 КЗпП України просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середній заробіток за час затримки виплати суми індексації за період з 08.10.2014 року по 16.01.2015р. в розмірі 18 357,76 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Позивач у судове засідання не зявився, в позовній заяві зазначав про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, двічі надавав до суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю представника в іншому судовому процесі. Згідно із ч. 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач з 24.02.1998 року по 26.01.2012 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується даними трудової книжки та встановлено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.10.2014 року, що набрало законної сили. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.10.2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на його користь з відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070,60 грн., а також середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати в розмірі 2 350,00 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в розмірі 258,56 грн. Рішення суду набрало законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом. Рішення суду було виконано відповідачем лише 16.01.2015 року, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується банківською випискою про зарахування грошових коштів на особистий банківський рахунок позивача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. (ч.1 ст. 212 ЦПК України). Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідач зі свого боку не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували іншу, більш ранню, дату повного розрахунку із позивачем за рішенням суду від 07.10.2014 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем не надано суду доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу за період з 08.10.2014 року по 16.01.2015 року стягнутої на його користь індексації заробітної плати з компенсацією в сумі 1070,60 грн. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 07.10.2014 року на користь позивача був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2012 року по 07.10.2014 року, у звязку із цим з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за подальший період з 08.10.2014 року по 16.01.2015 року тобто по день остаточного розрахунку. Згідно листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 та від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 -2015 роки кількість робочих днів за період з 08.10.2014 року по 16.01.2015 року становить 71 робочий день. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 07.10.2014 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до дня звільнення складала 258,56 грн. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена обставина щодо розміру середньоденного заробітку є преюдиціальною, вважаються доведеною та обовязковою для врахування судом і не потребує повторному доведенню. Виходячи із 71 робочого дня затримки розрахунку при звільненні та середньоденного заробітку позивача 258,56 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2014 року по 16.01.2015 року складає 18 357,76 грн. (71 день х 258,56 грн.). Згідно правових позицій, які викладені Верховним судом України в постановах від 20.11.2013 року у справі №6-114цс13, від 27.03.2013 року у справі №6-15цс13, від 16.01.2012 року у справі №6-54цс11 від 24.10.2011 року у справі 6-39цс11, від 21.11.2011 року у справі 6-60цс11, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника та часткового задоволення вимог працівника про стягнення заборгованості із заробітної плати. Зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивача не ґрунтується на вимогах закону. Після ухвалення 07 жовтня 2014 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області рішення про суму заборгованості позивачу з заробітної плати спір щодо належних позивачу від відповідача сум був відсутній, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2014 року по 16.01.2015 року відсутні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Таким чином судом встановлено, що внаслідок невиплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000 гривень є завищеним. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 200 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. У звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі мінімальних ставок в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial