Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

у жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 18.10.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у вигляді боргової розписки, за умовами якого відповідач отримав кошти в сумі 115000,00 грн, які зобов`язався повернути до 30.11.2017 року. Натомість, відповідач свої зобов`язання не виконав, борг вчасно не повернув, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з нього суму основного боргу 115000,00 грн, пені - 72292,47грн, інфляційні втрати 15967,96 грн, та 3% річних - 6154,8 грн, а всього 209415,23 грн. Також просить стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 08.11.2019 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 23). Ухвалою суду від 02.12.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 38). У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у змісті позовної заяви. Позивач пояснив, що він певний час співпрацював з відповідачем та був з останнім в довіритель них стосунках, а тому позичив [PERSON] гроші в сумі 115000,00 грн, відповідач написав йому розписку, оригінал якої він надав суду. Він тривалий час намагався повернути кошти, але відповідач тільки обіцяє, але борг не повертає. Він дійсно торгував мінеральними добривами та продавав їх і відповідачеві, проте це не має відношення до боргової розписки. Представники позивача також наполягали на задоволенні позову, покликаючись на наявність в [PERSON] оригіналу боргової розписки, що свідчить про наявність боргу та відповідно право позивача заявити про стягнення штрафних санкцій. Відповідач проти задоволення позову заперечував, пояснивши, що розписка написана не так, як потрібно, розписку він дійсно писав, але брав в [PERSON] мінеральні добрива на вказану суму, не гроші, розписку писав дружині позивача. Водночас пояснив, що гроші за товар не повернув та частину боргу в сумі 18000,00 грн та 5000,00 грн перерахував на картку дружини позивача - [PERSON] , проте квитанції віднайти не може. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що 18.10.2017 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений у вигляді письмової розписки, за умовами якої відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 115 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 30 листопада 2017 року (а.с. 8). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, висловленою 31 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18 (ЄДРСРУ № 77587120) при дослідженні питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Як стверджує позивач, відповідач ні у визначений договором строк, ні у подальшому, суму позики не повернув, на підтвердження чого надав оригінал боргової розписки (а.с.8). Розглядаючи доводи відповідача щодо неотримання коштів та неукладення договору позики, суд зазначає таке. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18. Суд уважає що відповідачем не доведено, що кошти за договором позики він не отримував, оскільки належних та допустимих доказів щодо отримання товару на вказану суму, не грошових коштів, суду не надано. Саме так застосовано норми матеріального права Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 195/1784/14-ц (провадження № 61-31437св18). Згідно зі ст.78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що за борговою розпискою від 18.10.2017 року відповідач [PERSON] підтвердив отримання 18.10.2017 року від [PERSON] 115000,00 грн та обов`язок по їх поверненню до 30.11.2017 року. Вказаний договір позики у формі розписки є чинними та у передбачений законом порядку недійсним не визнавався. Так, згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оригінал боргової розписки, наявний саме у позивача та наданий останнім суду, текст оригіналу розписки не містить надпису відповідача щодо повернення суми боргу, а відповідачем не надано беззаперечних доказів погашення заборгованості, а тому суд уважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення боргу в загальному розмірі 115000,00 гривень та доходить висновку про задоволення позову в цій частині. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Отже, 3% з 01.12.2017 року по 01.10.2019 року за 669 день становить 6323,42 грн (115000,00 грн *669*3 :100 :365). З огляду на те, що позивач просить стягнути 3% річних в розмірі 6154,80 грн, суд не уважає за можливе вийти за межі позовних вимог та стягнути 3% річних в сумі 6323,42 грн. Суд також уважає обґрунтованим розмір суми інфляційного збільшення боргу, сума якого за період з 01.12.2017 року по 01.10.2019 року складає 15967,96 грн. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] потрібно стягнути заборгованість за договором позики від 18.10.2017 року в загальному розмірі 137122,76 грн, що складається з основної суми боргу в розмірі 115000,00грн, 3% річних в розмірі 6154,80 грн та індексу інфляції в сумі 15967,96 грн. Разом з тим, відповідно п.1 ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як убачається з матеріалів справи, договір позики, між [PERSON] і [PERSON] укладено 18.10.2017 року у простій формі у вигляді розписки та з тексту самої розписки не вбачається, що сторонами було передбачено нарахування пені за невиконання зобов`язання. За умовами договору позики від 18.10.2017 року строку дії договору визначено до 30.11.2017 року. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку дії договору. В подальшому права та інтереси позивача підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення пені (процентів) за період з 01.12.2017 року по 01.10.2019 рік, тобто після закінчення дії договору позики та договір не містить умов щодо сплати пені, така вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1371,25 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial