Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 16.10.2009 року [PERSON] того ж числа отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, у порушення умов договору відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку із чим, станом на 31.08.2017 року має заборгованість у сумі 48742,11 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 2523,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом- 39628,39 грн., заборгованості за пенею та комісією 3792,67 грн., а також штрафів: фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової 2297,24 грн. На підставі цього ПАТ КБ «ПриватБанк» був вимушений звернутися до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 48742,11 грн. та судовий збір у розмірі 1600,00 грн. 13 листопада 2017 року заочним рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково, з відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 16.10.2009 року в сумі 45944,87 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1508,16 грн. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року було задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду, а рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 13 листопада 2017 року скасовано, призначено судовий розгляд справи за правилами загального провадження.\~ У червні 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому зазначив, що ним дійсно було укладено кредитний договір з позивачем. Також згідно з наданого розрахунку заборгованості за договором від 16.10.2009 року нарахування процентів на прострочену заборгованість почалося з 25.09.2012 року, і саме з цієї дати, як він вважає, починається відлік трирічного строку позовної давності для стягнення основної суми заборгованості та річний термін позовної давності зі сплати штрафів, пені. У даній справі строк дії договору визначений п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг 12 місяців з моменту підписання. Автоматична пролонгація договору відбулась тільки один раз, до 16.10.2011 року. Вважає, що договором не передбачено автоматичної пролонгації на кожен наступний рік, нову кредитну лінію [PERSON] не отримував. Таким чином, дія договору скінчилась 16.10.2011 року, а позовні вимоги заявлені відповідачем у 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім цього, він з 04.08.2015 року проходить військову службу, тому відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» з моменту призову штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом не нараховуються. На підставі заочного рішення суду від 13.11.2017 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з нього суми заборгованості за кредитом і станом на 01.04.2019 року була утримана та перерахована заборгованість на користь позивача за первісним позовом в сумі 5271,01 грн. Дані кошти були отримані без достатньої правової підстави та мають бути повернуті. Просив визнати кредитний договір б/н від 16.10.2009 року, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» таким, що припинив свою дію, а також стягнути з відповідача на його користь суму безпідставно отриманих коштів в розмірі 5271,01 грн. Ухвалою суду від 05.08.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» було прийнято, а цивільні справи за первісним та зустрічним позовами - об`єднано. У серпні 2019 року представником АТ КБ «Приватбанк» було подано уточнену позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій вона просила у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором стягнути з відповідача заборгованість станом на 16.07.2019 року в сумі 24532,95 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 2523,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 20364,71 грн., та штрафів: фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової 1144,43 грн., а також судові витрати в розмірі 1921 грн.\~ Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначено про можливість розгляду справи за відсутності представника банку. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги банку не визнав, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Надав письмовий відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає незаконним підвищення банком відсотків за користування кредитом в односторонньому порядку, останній платіж був здійснений ним 10.06.2014 року, більше він заборгованість не сплачував. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 16.10.2009 року, згідно якої отримав кредит у розмірі у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.7зв.б.-8). Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв`язку із чим на підставі рішення Єдиного акціонера банку від 21.05.2018 року змінено найменування позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк». Відповідач власним підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вказаний договір був укладений у порядку, передбаченому статтею 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання визнається договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк (а.с.13). На виконання зазначеного пункту Правил, з метою пролонгації кредитного договору, відповідач отримував нові картки, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня жовтня 2015 року (а.с.132). Відповідно до доданих до справи Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за кредитною картою «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» станом на 16 жовтня 2009 року були передбачені наступні умови кредитування: пільговий період до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості); базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) - UAН 2,5%, обов`язковий щомісячний платіж - 7,0% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с.7). Відповідно до п.п.3.2, 3.3 Умов обслуговування після отримання позивачем від відповідача необхідних документів та Заяви, позивач проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Відповідач дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і банк дає право відповідачу в будь-який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання кредитного Договору є прямою та безумовною згодою відповідача стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого позивачем (а.с.10). З розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.10.2009 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами з 03.11.2009 року по 10.06.2014 року (розраховувався кредитною картою або знімав готівку в банкоматі, поповнював картку готівкою) (а.с.4-6, 154-156). Згідно із п.6.5 Умов та Правил, клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.12). Відповідно до п.5.3 Умов, строки та порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обов`язковим платежем, а також овердрафта, який виник за такими картами, наведений в Пам`ятці клієнта (Довідці про умови кредитування), яка є невід`ємною частиною Договору та встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частку заборгованості за кредитом (а.с.14). Згідно із доданої до справи довідки про умови кредитування за кредитною картою «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» відповідач мав щомісяця до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплачувати 7,0% від заборгованості, але не менш 50 грн., в тому числі 2,5% за користування кредитом (а.с.7). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості відповідача, останній раз [PERSON] погашав кредит 10 червня 2014 року (а.с.4-6, 154-156). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує. Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання. Згідно із п.6.6 Умов в разі невиконання зобов`язання за Договором на вимогу позивача, відповідач зобов`язаний виконати зобов`язання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку (а.с.12). Згідно із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 16 жовтня 2009 року, станом на 16 липня 2019 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2523,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 20364,71 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., та штрафу (процентна складова) 1144,43 грн. (а.с.154-156). Враховуючи, що з 10 червня 2014 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано відповідно до п.6.6 Умов звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку. Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.100-103). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до п.3.1.1 Умов карта діє до останнього календарного дня місяця включно, зазначеного на лицьовій стороні картки (а.с.13зв.б.). Враховуючи, що термін дії картки останньої перевипущеної картки встановлено до жовтня 2015 року, вона діє до 31 жовтня 2015 року. Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року в справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року в справі №6-134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник [PERSON] мав здійснювати частинами (7% від заборгованості) до 25 числа кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 31 жовтня 2015 року. Позивач звернувся до суду 19 січня 2018 року. Як видно із розрахунку, представленого позивачем, останнє погашення заборгованості по кредитному договору відбулося 03 жовтня 2017 року. Крім того, як вбачається з цього ж розрахунку, заборгованість по договору кредиту також погашалась 28 квітня 2015 року, 09 жовтня 2018 року, 09 листопада 2018 року, 11 грудня 2018 року, 10 січня 2019 року, 11 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року та 09 квітня 2019 року (а.с.154-156). Як зазначає відповідач, погашення 28 квітня 2015 року відбулось автоматично шляхом списання коштів з карти, а у період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року погашення відбувались внаслідок примусового виконання заочного рішення суду, яке було скасоване ухвалою суду від 01.04.2019 року. Позивач доказів того, що вказані платежі були здійснені відповідачем добровільно, суду не надав. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач самостійно не здійснював платежі, направлені на погашення заборгованості по кредитному договору, 28 квітня 2015 року, 09 жовтня 2018 року, 09 листопада 2018 року, 11 грудня 2018 року, 10 січня 2019 року, 11 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року та 09 квітня 2019 року, а списання таких коштів було здійснено позивачем у квітні2015 року автоматично, а в подальшому в порядку примусового виконання рішення суду. Суд зазначає, що таке списання коштів, навіть якщо воно передбачене договором, не свідчить про те, що банк діяв на умовах представництва відповідача, як боржника за спірним кредитним договором. Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №161/20278/14-ц зазначено, що не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що останній платіж по кредитному договору, направлений на погашення заборгованості по кредитному договору, був здійснений відповідачем саме 10 червня 2014 року. Позивач, звертаючись до суду із позовом просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 16 липня 2019 року. Отже, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2523 грн. 81 коп. заявлені позивачем в межах строку позовної давності. З урахуванням встановлених судом обставин, відповідних ним норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти по тілу кредиту в сумі 2523 грн. 81 коп., оскільки з розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач дійсно користувався вказаними коштами. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача сплачувати обов`язкові щомісячні платежі в строк до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, яким є строк дії кредитного ліміту, що співпадає зі строком дії платіжної картки, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення кредиту. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (строку дії платіжної картки), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Щодо нарахування і стягнення процентів від суми кредиту суд зазначає наступне. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, який наданий у межах строку дії платіжної картки - до 31 жовтня 2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 31 жовтня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 листопада 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за кредитом, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року №444/9519/12. Враховуючи викладені норми законодавства та позиції Верховного Суду та Верховного Суду України, з огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом лише 03 жовтня 2017 року, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період до 02 жовтня 2014 року, що поза трирічним строком позовної давності, позивачу слід відмовити. Крім того, оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 01 листопада 2015 року до 16 липня 2019 року позовна давність не може бути застосована, а вказана вимога є необґрунтованою. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. [PERSON] на виконання Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» з 04.08.2015 року призваний на військову службу, в період з 04.08.2015 року по 09.09.2015 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО (а.с.47-48, 140). З 27.01.2017 року по теперішній час проходить військову службу за контрактом №1037 (а.с.53-54), є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] (з місцем дислокації м.Маріуполь Донецької області) та перебуває на військовій службі, що підтверджено довідкою начальника відділу кадрів військової частини [NUMBER] від 23 липня 2019 року №1409 (а.с.143). У відповіді на відзив представник АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що на виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців а членів їх сімей» буде розглянуто питання про скасування частини нарахованої заборгованості та у разі потреби подано уточнену позовну заяву (а.с.128-130), однак після уточнення позовних вимог розрахунок заборгованості не відповідає вимогам вищезазначеного Закону.\~\~ [PERSON] як військовослужбовцю Збройних сил України, який перебуває на військовій службі, не мають нараховуватися штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, проценти за користування кредитом з моменту призову на військову службу (04.08.2015 року)\~ і до закінчення особливого періоду, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, на користь позивача з [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 03 жовтня 2014 року по 03 серпня 2015 року. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено ст. 1049 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-III (далі Закон). Відповідно до статті 2 Закону, банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч.2 ст.1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що у період з 16.10.2009 року по 31.08.2014 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 30% річних, у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34,80% річних, а у період з 01.04.2015 року 43,20% річних. Відносно доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме щодо незаконного підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п.5.5. Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році (а.с.14). Згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.7) та позовною заявою, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 2,5% на місяць, що дорівнює 30% на рік (12 місяців х 2,5%). Вказана процентна ставка зазначена і в заяві-анкеті від 16.10.2009 року. Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що розрахунок процентів Банком здійснювався наступним чином: з 12 грудня 2008 року - 30%, з 01 вересня 2014 року 34,8% та з 01 квітня 2015 року 43,2 % на рік. Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п.4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови (а.с.12). Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу. У разі підвищення Банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа № 6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 761/37819/15-ц). Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки з 01 вересня 2014 року до 34,8%, а з 01 квітня 2015 року до 42,3%, суд вважає, що позивач не надав суду достатніх доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів після 01 вересня 2014 року за процентною ставкою 34,8%, та після 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 42,3% - є безпідставними. Суд вважає, що розрахунок заборгованості по процентам, виходячи із умов договору, має бути наступним. Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 19 січня 2015 року по 31 січня 2016 року розраховується за наступною формулою: тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки, помножити на процентну ставку за користування кредитом за рік поділену на кількість днів у році, та помножену на кількість днів у періоді, за який стягується заборгованість. Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 03 жовтня 2014 року по 03 серпня 2015 року (у періоді 305 днів; тіло кредиту, на яке нараховувались проценти, дорівнює 2523 грн. 81 коп.; ставка за рік 30 %) дорівнює 641 грн. 47 коп. (із розрахунку: 2523,81 грн. х 30 % /360 днів х 305 днів). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем АТ КБ «Приватбанк» по процентам за користування кредитом за період з 03 жовтня 2014 року по 03 серпня 2015 року в розмірі 641 грн. 47 коп. При вирішенні питання щодо стягнення штрафів (фіксованої частини 500,00 грн. та процентної складової 1144,43 грн.) суд зазначає, що відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні законні підстави для нарахування їх відповідачу [PERSON] з моменту призову на військову службу і до закінчення особливого періоду, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі та в цій частині вимог слід відмовити. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст.76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням переліченого, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість частини позовних вимог відносно заборгованості за кредитом 2523,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 03.10.2014 року по 03.08.2015 року 641,47 грн., а всього на загальну суму 3165,28 грн. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач за зустрічним позовом просить визнати кредитний договір б/н від 16.10.2009 року, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк», таким, що припинив свою дію. Єдиною підставою для визнання спірного договору припиненим позивач зазначає пропуск банком строку позовної давності. Згідно ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Так, положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо), зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, за домовленістю сторін,\~ внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою, смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою, ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора). Таким чином, законодавством визначений чіткий перелік підстав для визнання зобов`язання припиненим і [PERSON] у своєму позові не посилається на жодну з них як на підставу позову. Судом в ході судового розгляду також не виявлено будь-якої підстави, яка б свідчила про припинення зобов`язання. Навпаки, в рішенні наведені та обґрунтовані підстави, за якими суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором [PERSON] має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк», яка підлягає стягненню. Отже, підстав визнавати кредитний договір таким, що припинив свою дію, суд не вбачає. Щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно отриманих коштів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, заочним рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 13.11.2017 року у вказаній справі було частково задоволено позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто з [PERSON] на його корить 45944,87 грн. заборгованості за кредитним договором, а також понесені судові витрати в сумі 1508,16 грн. (а.с.34-35). На підставі заочного рішення Іллічівським райсудом м. Маріуполя видано виконавчий лист №264/4928/17 від 12.12.2017 року, за яким Кальміуським ВДВС м. Маріуполя ГТЮ в Донецькій області 17.08.2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В ході примусового виконання станом на 01.04.2009 року на користь стягувача АТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] була утримана та перерахована сума 5271,01 грн. (а.с.75-78, 120). Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя Донецької області від 01.04.2019 року заочне рішення від 13.11.2017 року по вказаній цивільній справі скасоване. У зв`язку з цим виконавче провадження закінчено на підставі п.5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.80, 120). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у позовній заяві як на підставу позову посилається на те, що відповідачем АТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 5271,01 грн. були отримані без законних підстав і мають бути повернуті йому. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Так, дійсно, подія ухвалення заочного рішення від 13.11.2017 року утворила правову підставу для набуття АТ КБ «Приватбанк» майна в ході його примусового виконання в обсязі стягнутої грошової суми 5271,01 грн. Проте, за своїм процесуальним форматом ухвалення заочного рішення, регламентоване главою 8 розділу ІІІ ЦПК України (в редакції на момент винесення рішення від 13.11.2017 року), скасування такого заочного рішення тягне за собою невід`ємний наслідок завершення розгляду справи у вигляді постановлення судового рішення по суті позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором (позитивного або негативного характеру), або закриття провадження у справі, або залишення позову без розгляду. Як відзначено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій по справі № 6-3090цс15 у постанові від 02.03.2016 року, конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. За таких обставин, не можна стверджувати, що підстава, за якою було стягнуто грошові кошти, відпала. Не можна погодитись із тим, що наявні ознаки «абсолютної» безпiдставностi набуття грошових коштів, перерахованих АТ КБ «Приватбанк» в ході виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення. Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Однак існує спеціальний спосіб захисту процедурного характеру поворот виконання рішення, регламентований ст.ст.444-445 ЦПК України (аналог минулої редакції ст.ст. 380-381 ЦПК України). Так, поворот виконання рішення суду - це повернення сторін виконавчого провадження у первісний стан, що передував виконанню рішення, через скасування правової підстави такого виконання. Поворот виконання є способом захисту прав боржника на випадок отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим судовим рішенням неналежного, оскільки правова підстава такого набуття відпала. За положеннями ч.ч. 2,5 ст.444 ЦПК України питання про поворот виконання вирішується за наявності відповідної заяви сторони під час нового розгляду, при якому закривається провадження у справі, або залишається позов без розгляду, або відмовляється в позові повністю, або задовольняються позовні вимоги в меншому розмірі. Вирішення питання повороту виконання рішення може мати місце і згодом (п.9 ст.444 ЦПК). Отже, існує спеціально визначений спосіб захисту майнових прав особи у вигляді можливості вирішення питання про повернення [PERSON] частково сплачених коштів у виконання заочного рішення - в форматі повороту виконання судового рішення. Такий спосіб притаманний саме на даному процесуальному етапі відносин між сторонами, з урахуванням обставин справи. Таким чином позовні вимоги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно отриманих коштів задоволенню не підлягають, а належним способом захисту прав [PERSON] в даному випадку є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення. Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1921,00 грн., то у порядку передбаченому ст.141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 247,80 грн.

Outcome: partial