Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 24.01.06 року на підставі строкового трудового договору працював на посаді асистента кафедри загальної практики сімейної медицини Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія». З листопада 2008 року за розпорядженням керівництва навчального закладу позивача не допускають до роботи, посилаючись на його звільнення з займаної посади за власним бажанням з 22.09.08 року. Проте зазначає, що з наказом про своє звільнення не ознайомлювався, трудової книжки в день звільнення не отримував. Також вказує, що поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки йому не направлялось, що потягнуло за собою затримку у видачі трудової книжки до червня 2014 року. Вважаючи свої трудові права порушеними, він звертався до державних контролюючих органів та Територіальною державною інспекцією з питань праці у Полтавській області було встановлено порушення відповідачем п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників щодо надсилання працівникові, відсутньому на роботі в день звільнення, поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Лише після його чергового звернення 7.04.14 року до адміністрації навчального закладу з заявою про видачу трудової книжки та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, отримав поштою трудову книжку з довідкою про роботу у Вищому державному навчальному закладі України «Українська медична стоматологічна академія» та довідкою про доходи. Просив суд зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з роботи з 22.09.08 року на 4.06.14 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 162 104,80 грн. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2015 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що на підставі наказу ректора академії №15 від 24.01.06 року [PERSON]. було прийнято на посаду асистента 0,25 ставки кафедри загальної практики сімейної медицини Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» з 1.02.06 року до заміщення посади за конкурсом. 11.10.06 року позивача обрано за конкурсом на посаду асистента кафедри загальної практики сімейної медицини за строковим трудовим договором по 30.06.11 року. Наказом виконуючого обов'язки ректора академії [PERSON] №276 від 14.11.08 року [PERSON]., асистента кафедри загальної практики - сімейної медицини, звільнено з 22.09.08 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 26). У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд залишив поза увагою вищенаведені роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, та виходив одночасно з трьох підстав для відмови у позові: безпідставності, недоведеності позивачем свої вимог та пропуску ним без поважних причин місячного строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду щодо вирішення трудового спору, що є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно встановити факт затримки у видачі трудової книжки, вини власника або уповноваженого ним органу та наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного затримкою видачі трудової книжки. Із справи вбачається, що 14.11.08 року [PERSON] звернувся до адміністрації стоматологічної академії з заявою про звільнення за власним бажанням з 22.09.08 року (а.с. 25). На підставі вказаної заяви цього ж дня видано наказ №276 про звільнення [PERSON] з займаної посади. Між тим, останній відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення та поставити у ньому свій підпис, про що 14.11.08 року о 15:10 відділом кадрів академії складено комісійно акт (а.с. 27). Також [PERSON] не з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, про що відділом кадрів академії 14.11.08 року складено акт про відмову отримувати трудову книжку (а.с. 28) та підписувати особову картку, у зв'язку зі звільненням (а.с. 29). Встановлені вище обставини дають підстави вважати, що позивач у день свого звільнення був присутній на роботі, подавав відповідну заяву про звільнення та не з'явившись до кадрової служби вузу, фактично відмовився від отримання трудової книжки. Таким чином, вини відповідача ВДНЗУ «Українська медична стоматологічна академія» у затримці видачі [PERSON] трудової книжки не вбачається. За таких обставин, вимоги заявленого позову щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та зміни дати звільнення з внесенням відповідних записів до трудової книжки є необґрунтованимита безпідставними. Доводи апеляційної скарги відносно порушення відповідачем вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» щодо обов'язку роботодавця направити працівнику вказане повідомлення у день звільнення, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. З огляду на п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Як встановлено вище, 14.11.08 року [PERSON] був присутній на роботі, у день звільнення заяв щодо згоди на пересилання трудової книжки поштою до адміністрації навчального закладу не подавав. Таким чином, у відповідача не виникло обов'язку повідомляти поштою звільненого працівника про необхідність отримання трудової книжки. Крім того, повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки відділом кадрів ВДНЗ України «Українська медична стоматологічна академія» на адресу [PERSON] все-таки направлялось, у листі №13.03/3999 від 19.11.08 року позивач запрошувався до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а.с. 31). Зазначене поштове відправлення повернулося до академії 22.12.08 року без вручення з відміткою «за спливом строку зберігання» (а.с. 30). 21.05.14 року на ім'я ректора ВДНЗ України «Українська медична стоматологічна академія» надійшла заява [PERSON] від 19.05.14 року за вхідним №Ф-09/18, у якій позивач просив переслати поштою трудову книжку, вважати днем його звільнення - день здачі трудової книжки у поштове відділення, видати наказ про звільнення з роботи в день фактичної видачі трудової книжки працівника та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, крім того, просив видати довідку про роботу у навчальному закладі (а.с. 32-33). 4.06.14 року згідно з опису у цінний лист (а.с. 35), [PERSON] була направлена трудова книжка, довідки про роботу та доходи. Слід зазначити, що у ході перевірки навчального закладу, Територіальна державна інспекція з питань праці у Полтавській області, дійшла висновку, що у випадку звільнення [PERSON] працедавцем було порушено вимоги п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників стосовно не надсилання працівнику в день звільнення поштового відправлення із вказівкою щодо необхідності отримання трудової книжки. Між тим, такий висновок державної інспекції з питань праці ґрунтується на відсутності позивача на роботі в день звільнення, що не відповідає дійсним обставинам звільнення [PERSON], який у день звільнення до адміністрації навчального закладу подавав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. З огляду на обставини самоусунення позивача від отримання трудової книжки у день звільнення та подання ним по спливу більш ніж 5 років з цього моменту заяви щодо згоди на пересилання трудової книжки поштою, апеляційним судом не вбачається підстав вважати, що відповідачем порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» щодо своєчасності направлення трудової книжки. Крім того, зі справи вбачається, що 13.11.08 року на засіданні профспілкового комітету ВДНЗУ «Українська медична стоматологічна академія» слухалося питання щодо надання згоди профкому на звільнення асистента кафедри загальної практики - сімейної медицини [PERSON] за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни «прогул без поважних причин», згідно подання адміністрації академії №01.01/3840 від 5.11.08 року, за результатами слухань якого, профкомом дана згода на таке звільнення (а.с. 24). Позивача [PERSON]. було запрошено за засідання профкому, після чого останнім була подана заява про звільнення за власним бажанням, яка й знайшла своє задоволення адміністрацією вузу. Твердження апелянта щодо виправлень та закреслень у його трудовій книжці та наявності незаповнених російською мовою розділів, не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки не є предметом судового розгляду, позовних вимог щодо даних обставин не заявлялось. Обґрунтування апелянтом поважності пропуску строку звернення до суду за захистом свої прав (строку позовної давності) не спростовують висновок суду щодо безпідставності позовних вимог. За таких обставин, рішення місцевого суду не може залишатися у силі, тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у позові слід відмовити.

Outcome: partial