Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] предявила через суд позов до [PERSON] на предмет відшкодування їй в порядку понесення відповідачем відповідальності за порушення грошового зобовязання, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області з [PERSON] на її користь стягнуто 3854702,68 грн. боргу, 337418,49 грн. 3% річних, 07 листопада 2013 року постановою державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у дніпропетровській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0418/4768/2012 від 13 серпня 2013 року, на майно боржника накладений арешт, проте рішення донині залишається невиконаним, заборгованість за розпискою залишається непогашеною, що тягне за собою відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України у вигляді 3% річних від простроченої суми основного боргу за весь час прострочення, інфляційних збитків та відшкодування втрат від курсової різниці гривні до долара, оскільки позика була надана відповідачу в доларах США, тому позивач, згідно збільшених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на свою користь з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року 3% річних в сумі 270568,45 грн., інфляційні збитки в сумі 2887785,17 грн. та курсову різницю гривні до долара США в сумі 7541096,25 грн., а всього 10699449,87 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача позов не визнала, заперечуючи тим, що остаточна сума бору, яка підлягає стягненню вже визначена рішенням суду від 19 червня 2013 року, у зв?язку з чим вартісна різниця курсу долара США до гривні стягненню не підлягає, борг надавався у доларах США, у зв?язку з чим не підлягає стягненню індекс інфляції, а 3% річних стягненню не підлягають, оскільки вина відповідача в несплаті боргу відсутня через відсутність коштів та майна, тому просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року № 0418/4768/2012 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4573736,74 грн., у тому числі 3854702,68 грн. суми боргу, 381615,57 грн. суми інфляції, 337418,49 грн. 3% відсотків річних (а.с. 55-57). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року у частині стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] індексу інфляції у сумі 381615,57 грн. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог; в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.58-60, 25-27). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законно сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] позичила [PERSON] 481880,00 доларів США, умови повернення грошей були оговорені в усній формі. На вимогу [PERSON] і на виконання умов договору позики, [PERSON] видав розписку 01 лютого 2010 року про свій борг перед [PERSON] станом на 01 лютого 2010 року в розмірі 481880,00 доларів США. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0418/4768/2012, виданого 13 серпня 2013 року на виконання ухваленого рішення суду відкрито постановою головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] від 07 листопада 2013 року №40535387 (а.с.97). Станом на день розгляду справи рішення суду залишається невиконаним, при цьому не відбувалося і часткове виконання, що визнано представником відповідача у судовому засіданні та підтверджується матеріалами виконавчого провадження №40535387, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.96-123). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, про що Верховним Судом зроблено правовий висновок у постанові № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року. Крім того,відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Зокрема, згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов'язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, зокрема, стягнення процентів за користування коштами до їх повернення з часу поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі, висновок про що міститься також в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року №6-38цс11. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що боргові зобов?язання за договором позики від 01 лютого 2010 року з ухваленням судом рішення 19 червня 2013 року не припинилися, оскільки донині залишаються невиконаними, тому відповідач вважається таким, що прострочив в розумінні ст. 612 ЦК України, що тягне за собою понесення ним відповідальності за ч2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати на користь позивача трьох відсотків річних за весь час прострочення в межах заявлених позовних вимог, тобто з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року в розмірі 270568,45 грн. (3854702,68 грн. х 3 х 854 / 365/ 100 = 270568,45 грн.). Крім того, суд приймає до уваги, що за визначенням, наданим в Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Держкомстату №519 від 14 листопада 2006 року, інфляцією є знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги, тобто зростання загального рівня цін, що відображує зниження купівельної спроможності національної грошової одиниці України гривні. Таким чином, зважаючи на те, що сума боргу за рішенням суду від 19 червня 2013 року визначена у національній валюті гривні та стягується в примусовому порядку саме у національній валюті, щодо якої має місце знецінення, суд приходить до висновку про наявність підстав за ч.2 ст. 625 ЦК України для стягнення з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції за весь час прострочення боргу в розмірі 3854702,68 грн. в межах заявлених позовних вимог, тобто за період з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року - 2887785,17 грн. Також, ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що офіційний курс валюти визначається на день платежу. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Згідно положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Пунктом 4 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували не день ухвалення рішення. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Судом встановлено, що предметом зобов?язання між сторонами були грошові кошти в іноземній валюті доларах США, які передані відповідачу були позивачем в сумі 481880,00 доларів США та підлягали поверненню за правилами ст.ст. 1046, 526, 533 ЦК України у тій самій валюті або в еквіваленті на день повернення. Між тим, кошти ні в валюті позики, ні у визначеному за рішенням суду еквіваленті на 19 червня 2013 року не повернуті, а курс валюти станом на 07 грудня 2015 року доларів США зріс, то право позивача на отримання еквівалентної переданим доларам США суми порушене і для його відновлення останній мусить зробити витрати, які є збитками в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню збитки від курсової різниці валют станом на 07 грудня 2015 року, що виходячи з вартості 1 долара США на 07 грудня 2015 року за курсом НБУ у 23,64824 грн. на суму основного боргу в розмірі 481880,00 доларів США складає 7541096,25 грн. Зважаючи на викладене, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність підстав для стягнення індексу інфляції та збитків від курсової різниці валют. Також, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відсутність підстав для стягнення 3% річних у зв?язку з відсутністю вини боржника через відсутність у нього коштів та майна, оскільки відповідач є боржником, який прострочив відповідно до вимог ч.1 ст. 612 ЦК України і відсутність майна чи коштів для виконання зобов?язань не звільняє від відповідальності за прострочення боржником. За правилами ст.88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, тому з відповідача згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню судовий збір в сумі 6090,00 грн., з яких на користь позивача підлягає стягненню, сплачений нею судовий збір в сумі 487,20 грн. та на користь держави решта 5602,80 грн.

Outcome: approved