Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 28 липня 2006 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1086. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, з грудня 2013 року вони проживають окремо, спільного господарства ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив шлюб розірвати. Заперечував щодо надання судом строку на примирення. Представник відповідачки у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував. Вказав на те, що дійсно як йому повідомила його довірителька, шлюбні відносини між нею та позивачем фактично припинені з грудня 2013 року та наміру зберегти сімю з позивачем вона не має. Просив шлюб розірвати. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 28 липня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1086 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Спір щодо місця проживання дитини та поділу спільного майна між сторонами відсутній, вони досягли згоди щодо місця проживання дитини разом із відповідачкою, а поділ майна вирішили провести у добровільному порядку, що також підтверджується поясненнями позивача, наданими в ході розгляду справи. Також судом встановлено, що сторони фактично з грудня 2013 року не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо й відповідно наміру відновити сімейні відносини не бажають. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її зберегти немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved