Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля та про визнання права власності на автомобіль. В обґрунтування позову зазначив,, що згідно з нотаріально посвідченим дорученням від 24.07.2003 р., отримав у керування від відповідача, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобіль марки ГАЗ 2411, 1991 року випуску, двигун [NUMBER] cub.сm. шасі № [NUMBER] кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-1 з 02 січня 2001р. Доручення було видане без права передоручення строком до 24.07.2006р.Оскільки відповідач наполягав на нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу, а коштів на таке оформлення не вистачало, була оформлена угода-доручення на право керування, після чого відповідач одразу передав автомобіль йому у володіння та весь цей час жодного разу не вимагав його повернення. 24 липня 2003 року він передав відповідачу грошові кошти за придбаний автомобіль у сумі 2 500 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Враховуючи те, що на його думку, між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, виконані всі передбачені цим договором умови, позивач просить визнати вчинення 24 липня 2003 року між [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , договору купівлі-продажу, згідно з яким відповідач продав позивачу автомобіль марки ГАЗ 2411, випуску 1991 року, двигун [NUMBER] cub.сm. шасі № [NUMBER] кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований МРЕВ-1 з 02 січня 2001р. за 2 500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) та визнати за ним з 24 липня 2003 року право власності на автомобіль марки ГАЗ 2411, випуску 1991 року, двигун [NUMBER] cub.сm. шасі № [NUMBER] кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований МРЕВ-1 м.Маріуполя з 02 січня 2001р. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Суд , вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вражає, що позов задоволенню не підлягає , при цьому суд виходить з наступного. Згідно доручення від 24.07.2003 р. серії ВАК №802657, завіреного приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шкребець В.О., зареєстрованого в реєстрі за №2287, відповідач [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] керувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ /тех.паспорт/ [NUMBER] , виданого МРЕВ-1 м. Маріуполя 02.01.2001 р., автомобілем марки ГАЗ 2411, випуску 1991 року, двигун [NUMBER] cub. сm. шасі № [NUMBER] кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-1 м. Маріуполя з 02 січня 2001 р. Доручення було видане без права передоручення строком до 24.07.2006 р. (а.с.6). З розписки від 24.07.2002 р. вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 2500 грн. (а.с.7) Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України № 36 від 16.01.2003р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З урахуванням того, що Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.2004р., а спірні правовідносини виникли 24.07.2003р., тобто до набрання ним чинності, до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР № 1540 від 18.07.1963р., який був чинним станом на 24.07.2003р. Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини 4 цієї статті, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 41 ЦК Української РСР, угодами визнаються дії громадян організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Статтею 44 ЦК Української РСР передбачено перелік угод, для яких обов`язковою є письмова форма. Згідно з частиною 1 статті 224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини 2 статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК (435-15)) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК (435-15) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про становлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Проте, із матеріалів справи вбачається, що доручення серії ВАК №802657, завіреного приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шкребець В.О., зареєстроване в реєстрі за №2287, згідно якого відповідач [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] керувати належним йому транспортним засобом датовано 24.07.2003 року, а розписка про передачу позивачем грошових коштів у сумі 2500 грн. відповідачеві складена 24.07.2002 року. Крім того, не містить жодних посилань на те, що грошові кошти передаються за якусь послугу, товар. Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд також враховує, що позивачем не надано жодного доказу фактичного володіння транспортним засобом за період з 24.07.2003 року по 2019 рік, зокрема: полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або інших документів. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Таким чином, вказаними вище нормативно-правовими актами визначені певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання договорів купівлі-продажу транспортних засобів, зокрема власник, який бажає продати автомобіль, повинен зняти автомобіль з реєстрації для продажу, а новий власник, в передбачені законом строки, зареєструвати за собою даний автомобіль, надавши документи, підтверджуючі придбання автомобіля, чіткий перелік яких визначено цими нормативно-правовими актами. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірний автомобіль відповідачем, як власником автомобіля, з реєстрації для продажу не знімався, останній є зареєстрованим власником цього автомобіля, а позивач, який вважає себе власником вказаного транспортного засобу, жодних заходів для його реєстрації за собою, починаючи з 2003 року, не вживав. При цьому доручення від 24.07.2003 р. серії ВАК №802657, завірене приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шкребець В.О., зареєстроване в реєстрі за №2287, яким відповідач [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] керувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ /тех.паспорт/ [NUMBER] , виданого МРЕВ-1 м. Маріуполя 02.01.2001 р., автомобілем марки ГАЗ 2411, випуску 1991 року, двигун [NUMBER] cub. сm. шасі № [NUMBER] кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-1 м.Маріуполя з 02 січня 2001 р. на підтвердження купівлі-продажу зазначеного автомобіля, не охоплюється переліком документів, які подає особа для реєстрації свого права власності на підтвердження правомірності придбання транспортного засобу. Така правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 592/9612/16-ц, провадження № 61-21003св18. Відповідач [PERSON] позов визнав, однак ця обставина не є безумовною підставою для задоволення позову. За таких обставин, суд, оцінивши докази, подані позивачем, приходить до висновку, що позивач не вчиняв, передбачені законом дії щодо реєстрації спірного автомобіля, а тому відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на цей транспортний засіб та визнання дійсним договору купівлі-продажу, а тому, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed