Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

У квітні 2017 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що із 06.08.1998 р. по 24.05.2015 р., тобто 16 років 9 місяців, працював на підприємстві відповідача - Публічному акціонерному товаристві «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «КЗРК») в умовах впливу шкідливих факторів на посадах: підсобний робітник 2 розряду на ДСФ, дробильник 4 розряду ДСФ, майстер ДСФ. Внаслідок виконуваної позивачем роботи із несприятливими умовами праці він отримав хронічні професійні хвороби: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група А. ЛН - першого-другого ступеня. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху), що підтверджується медичним висновком лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини про наявність професійного характеру захворювання від 04.06.2015 р., протокол №781, а також виписними епікризами та довідками МСЕК. 15.07.2015 р. складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4, відповідно до якого причиною отримання профзахворювань є перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Довідкою МСЕК від 22.09.2015 р. позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20 % (з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% туговухість) безстроково та визнано інвалідом 3 групи по загальному захворюванню з наступним переоглядом до 01.03.2016 р. Довідкою МСЕК від 24.03.2016 р. позивачу встановлено 3 групу інвалідності по загальному захворюванню безстроково. Виходячи з характеру захворювань позивача він не може вести звичайний спосіб життя, змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікуватися у стаціонарі. Позивач переносить фізичні та моральні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з тривалості роботи на підприємстві відповідача, просить стягнути з останнього 50 000 грн. моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, оскільки відповідач вважає, що він не може нести відповідальність за шкоду, завдану іншим підприємством здоров'ю позивачу, оскільки останній працював з 02.08.1976 р. по 20.08.1997 р. на роботах із джерелами іонізуючого випромінювання у шкідливих умовах праці Новоійського ГМК. Крім того, позивач не звертався до відповідача з вимогою відшкодування моральної шкоди, незважаючи на те, що на підприємстві останнього діє постійно діюча центральна комісія з питань відшкодування моральної шкоди шляхом укладання мирових угод. Також відповідач наголошує, що позивачем не подано доказів, що підтверджують причинно-наслідковий зв'язок між 3 групою інвалідності та професійним захворюванням. Відповідач зазначив, що укладаючи трудовий договір із позивачем, останньому роз'яснювались умови праці та їх вплив на здоров'я, проте позивач погодився працювати на підприємстві відповідача. Робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється, а наявність шкідливих умов праці є об'єктивним явищем. В акті розслідування причин розслідування виникнення хронічного професійного захворювання від 15.07.2015 р. зазначено, що позивач безпосередньо порушував вимоги законодавства про охорону праці. Також відповідач вважає, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі повинен відшкодовувати позивачу витрати на медикаментозне лікування. Отже, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань, відповідач просить суд у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено згідно з записами у трудовій книжці, що [PERSON] 06.08.1998 р. прийнятий на роботу на ДСФ підсобним робітником 2 розряду; 07.07.1999 р. переведений дробильником 4 розряду в ДФС; 09.06.2000 р. переведений на посаду майстра ДСФ; 24.05.2015 р. звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 9-10). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу про наявність професійного характеру захворювання №781 від 04.06.2015 р. [PERSON] встановлені професійні захворювання з діагнозами: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група А. ЛН - першого-другого ступеня. Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху), захворювання професійні (а.с.22). Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 липня 2015 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці майстра ДФС за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем виробничого шуму - до 3 класу 2-3 ступеня шкідливості (дослідження проведені на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини в 2010 році). Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація, мг/м3 з вмістом кристалічного діоксину кремнію (SiO2) у пилу від 10% до 70% - 6,4 при гранично допустимій до 2,0. Шум, еквівалентний рівень звуку в Дб: 94 при гранично допустимому до 80. (а.с. 13). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 липня 2015 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи на шахті «Гвардійська» майстром дробильно-сортувальної фабрики керував робітниками зміни з переробки залізорудної сировини та випуску продуктів збагачення, раціонально розставляв штат по робочих місцях, протягом зміни контролював дотримання всіма робітниками установленого технологічного режиму збагачення руди, правил експлуатації обладнання та вимог до його утримання. При цьому внаслідок недосконалості технології збагачення руди, порушень в роботі систем аспірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 04.06.2015 р. протокол №781 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 08.1998-07.1999, 07.1999-06.2000 - підсобний робітник, дробильник на дробильно-сортувальній фабриці шахти «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» (а.с. 13). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №014707 від 22.09.2015 р. позивачу первинно встановлено 20% втрати працездатності (15% ХОЗЛ; 5% туговухість) безстроково та третю групу інвалідності по загальному захворюванню з наступним переоглядом до 01.03.2016 р. Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №492052 від 24.03.2016 р. позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності по загальному захворюванню з 01.04.2016 р. безстроково (а.с. 23). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено первинно 2 професійних захворювання та 20 % втрати працездатності безстроково, а також характер фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його житті, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Він змушений змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися, в тому числі і в стаціонарі, проходити чисельні медичні огляди та обстеження. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, порушують душевну рівновагу, що призводить до моральних страждань та переживань, та значним чином порушили нормальні життєві зв'язки. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаних профзахворювань, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 12 000 грн. за встановлені 20 % втрати професійної працездатності та два професійні захворювання. Також, при визначенні розміру моральної шкоди судом враховано, що позивачу встановлено третю групу інвалідності безстроково, але по загальному захворюванню і що відповідно до п. 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання безпосередньо позивач на посаді майстра ДФС шахти «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком» порушував вимоги законодавства про охорону праці та посадову інструкцію (а.с.14). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial