Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який 22.12.2014 року уточнив, в обґрунтування позивач посилається на те, що 15.11.2012 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Мотор Січ» в цех №49 на посаду інженера-програміста. Протягом 2013 року відповідач змусив позивача працювати надурочно 285 годин, що суперечить законодавству про працю. В липні 2014 року позивачу не було виплачено аванс за першу половину місяця, чим відповідач порушив строки виплати заробітної плати. 29.07.2014 року позивачем було подано заяву до канцелярії відповідача, про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням ПАТ «Мотор Січ» законодавства про працю, того ж дня позивач поштою направив на адресу відповідача другий екземпляр заяви про звільнення. Не одержавши жодної відповіді на заяву про звільнення, позивач надіслав відповідачу повторну заяву про звільнення, в якій зокрема зазначив, що ним було додержано двотижневий строк на попередження про звільнення, жодної відповіді відповідачем надано не було і через це позивач повідомив, що вважає себе звільненим з 08 серпня 2014 року і з 11 серпня 2014 року не буде виходити на роботу. 14.08.2014 року відповідач надіслав позивачу письмову відповідь на заяву про звільнення та повідомив, що заява про звільнення не підлягає розгляду через невідповідність дати написання заяви з датою поштового відправлення. 18.08.2014 року відповідач повідомив позивача, про те, що не вбачає підстав для визнання позивача звільненим, через невідповідність заяви про звільнення з вимогами чинного законодавства. Позивача було звільнено 11.08.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив норми КЗпП України, умисно проігнорував подані належним чином повідомлення позивача про звільнення згідно ст.38 КЗпП України, перешкоджав реалізації законного права позивача на таке звільнення, відмовив представнику позивача за довіреністю в задоволенні його заяви про розрахунок і видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки, не провів розрахунок з позивачем і не виплатив належну йому при звільненні сум заробітної плати. Позивач просить суд зобов'язати ПАТ «Мотор Січ» змінити запис в трудовій книжці позивача формулювання причин звільнення, вказавши підставою звільнення замість п.4 ст.40 КЗпП України частину 3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі його тримісячного середнього заробітку, моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., а також стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій але не виплаченій при звільненні заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. ПАТ «Мотор Січ» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про стягнення доплати молодого спеціаліста як суму основної заборгованості в розмірі 26204,16 грн. та судовий збір у розмірі 262,58 грн. в якій зазначено, що [PERSON] 15.11.2012 року було прийнято на роботу у цех №49 інженером-програмістом в якості молодого спеціаліста з нарахуванням йому доплат згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам». У зв'язку з укладеним договором [PERSON] повинен відпрацювати на підприємстві протягом 3 років, а саме з 01.11.2012 року по 31.10.2015 року, а підприємство зобов'язується кожного місяця на протязі зазначеного періоду часу нараховувати робітнику доплату у розмірі передбаченому пунктом 3.1. договору. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] просив зобов'язати ПАТ «Мотор Січ» змінити запис в трудовій книжці позивача, вказавши підставою звільнення частину 3 ст.38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі його тримісячного середнього заробітку, моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., а також стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій але не виплаченій при звільненні заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та надав пояснення викладені у позовній заяві. Одночасно вважаючи, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Мотор Січ», щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом доплати молодого спеціаліста як суму основної заборгованості в розмірі 26204,16 грн. з підстав викладених у письмовому відгуку на зустрічну позовну заяву. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у зустрічній позовній заяві та одночасно вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки вони є незаконними та безпідставними, про що надали письмовий відгук на позовну заяву. В своїх поясненнях зазначили, що факту недодержання вимог чинного законодавства України про працю ПАТ «Мотор Січ» не встановлено та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Звільнення позивача з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України проведено без порушень процедури. Після звільнення зі [PERSON] проведено розрахунок. При цьому сума розрахунку при звільненні не виплачена у зв'язку з тим, що за час роботи [PERSON] була нарахована доплата молодого спеціаліста у сумі 26204,16 грн. Дострокове звільнення відповідача, засвідчило порушення ним зобов'язань по договору, що потягло за собою необхідність відшкодувати позивачу за зустрічним позовом доплату за період з 01.11.2012 року по 29.07.2014 року в сумі 26204,16 грн. Посилання [PERSON] про порушення підприємством трудового законодавство про несвоєчасну виплату авансу за першу частину липня 2014 року є недоречним оскільки після його звернення 24.07.2014 року в розрахунковий відділ бухгалтерії з інформацією про відсутність авансу на його картковому рахунку, на наступний день 25.07.2014 року, була виписана відомість в касу заводу для виплати останньому авансу, але [PERSON] за авансом не з'явився. Щодо посилання [PERSON] про порушення підприємством вимог ст.65 КЗпП України в 2013 році, як на підставу розірвання трудового договору за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, в вересні 2014 року, позбавлено правового сенсу оскільки на сьогодні збіг 3-х місячний строк для оскарження дій підприємства, вчинених в 2013 році. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає що зустрічні позовні вимоги ПАТ «Мотор Січ» підлягають задоволенню в повному обсязі, а первісні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. За приписами статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст.39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Положеннями статті 40 КЗпП України встановлені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Правовий аналіз вищенаведених норм закону дозволяє дійти висновку, що працівник має право звільнитися з роботи за власним бажанням, строк попередження у такому разі становить два тижні. Звільнення за ст.38 КЗпП України може бути визнано правильним, якщо воно відповідає волевиявленню працівника і проведене в останній день строку попередження. Строк попередження може бути скорочений на вимогу працівника у разі неможливості ним продовжувати роботи з причин, зазначених у ч.1 ст.38 КЗпП України, або у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. За правилами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року слідує, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі без поважних причин. За змістом ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. Із постанови Верховного Суду України від 31.10.2012 року у справі №6-120цс12 слідує, що строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно; що у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення; якщо обставинами, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно із ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяті календарних днів. Відповідно ч.1 ст.24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що згідно ксерокопії трудової книжки на ім'я [PERSON], 06.08.2012 року його було прийнято до ПАТ «Мотор Січ» в цех №49 на посаду інженера по наладці і іспитів, з 01.10.2012 року переведений на посаду інженера програміста та 11.08.2014 року було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, про що було видано наказ №1842/п від 29.08.2014 року. 29.07.2014 року [PERSON] поштовим листом з описом вкладення направив на адресу ПАТ «Мотор Січ» заяву про звільнення з 01.08.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням законодавства про працю та колективного договору, а саме невиплата йому заробітної плати за першу половину місяця липня 2014 року, яку підприємство отримало 05.08.2014 року (вхідний №025344), що також підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №6911802761508. Тобто [PERSON] у відповідності до законодавства про працю завчасно попередив роботодавця про своє звільнення, але жодної реакції від роботодавця не послідувало. 08.08.2014 року [PERSON] поштовим листом з описом вкладення направив на адресу роботодавця заяву про звільнення, в якій вказав, що на підставі раніше поданої заяви про звільнення вважає себе звільненим з 08.08.2014 року та з 11.08.2014 року до роботи не приступить. Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №6911802761354 зазначений лист ПАТ «Мотор Січ» отримало 12.08.2014 року. Як вбачається з наказу №1842/п від 29.08.2014 року [PERSON] звільнили з 11.08.2014 року за прогул без поважної причини, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення [PERSON] слугувала службова начальника цеху від 26.08.2014 року, акт відвідування на дому від 21.08.2014 року, виписка з протоколу засідання профспілки №11 від 22.08.2014 року. Крім того, відповідно до змісту Постанови №9 від 06.11.1992 року Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник може бути звільнений за прогул, коли він самовільно залишив роботу без письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням. Таким чином, неможливо вважати, що позивач за первісним позовом здійснив прогул без поважних причин, оскільки він неодноразово попереджав роботодавця про намір звільнення. Оскільки, [PERSON] завчасно попередив ПАТ «Мотор Січ» про своє звільнення та в заяві від 08.08.2014 року зазначив останній робочий день, тому не можливо вважати, що позивач за первісним позовом здійснив прогул без поважних причин, оскільки він неодноразово попереджав роботодавця про намір звільнення. Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Суд на підставі вищевикладеного вважає, що причини відсутності [PERSON] на роботі з 11.08.2014 року є поважними і що відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України підлягає зміні формулювання на розірвання договору з ініціативи працівника по ст.38 КЗпП України за власним бажанням, відповідач за первісним позовом повинен був прийняти відповідне рішення за заявами від 29.07.2014 року та 08.08.2014 року, що відсутні підстави для звільнення за прогули. Як вбачається з довідки ПАТ «Мотор Січ» №2453,1 від 08.12.2014 року в день звільнення відповідач не провів з [PERSON] повного розрахунку, при звільненні не виплачена нарахована заробітна плата. В той же час, [PERSON] в обґрунтування заяви про звільнення та позовних вимог наполягав на наявні порушення з боку відповідача щодо недодержання законодавства про працю, посилаючись в тому числі на перевищення надурочних робіт понад 120 годин на рік та чотири години протягом двох днів підряд у 2013 році та невиплату йому заробітної плати за першу половину липня 2014 року. У відповідності із ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про охорону праці, умов колективного договору з цих питань (статті 38 і 39 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки у судовому засіданні не добуто доказів наявності порушення відповідачем законодавства про охорону праці, умов колективного договору, які порушували права позивача, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги, згідно ст.44 КЗпП України, задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд на підставі викладеного, вважає обґрунтованою вимогу позивача за первісним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при його звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що [PERSON] звільнений з роботи 11.08.2014 року, що не оскаржується сторонами та їх представниками, а також підтверджено наказом №1842/п про звільнення від 29.08.2014року. На час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було: залишилася невиплаченою сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 5929,43 грн., таким чином станом до дня ухвалення рішення позивачу вказана заборгованість не виплачена. Враховуючи вказані обставини, середній заробіток за час затримки розрахунку повинен вираховуватись з моменту звільнення позивача - 11.08.2014 року по день винесення рішення - 20.02.2015 року, тобто за 143 робочих дні. Згідно наданої суду довідки №2453/1 від 08.12.2014 року розрахунку середньої заробітної плати вбачається, що позивачу [PERSON] була нарахована заробітна плата за останні 2 календарних місяці роботи, а саме: за червень-липень 2014 року у сумі 4145,63грн. Середньоденна заробітна плата становить: 98,70грн. Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки з 11 серпня 2014 року у розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду складає 13521,90 грн. = (98,70 грн. середньоденний заробіток х 137 робочі дні). З відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню: сума заборгованості по заробітній платі -5929,43 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 13521,90 грн., а всього - 19451,33 грн., з вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів і зборів, які підлягають вирахуванню при виплаті заробітної плати. В той же час, суд вважає, що існують підстави для задоволення клопотання сторони відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності до вимог щодо порушення ПАТ «Мотор січ» ч.1 ст.65 КЗпП України протягом 2013 року і в зв'язку із цим прийняття рішення в цій частині про відмову у позові з наступних підстав. Так, відповідач просить задовольнити вказане клопотання, посилаючись на вимоги ч.1 ст.233 КЗпП України, п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де встановлено 3-х місячний термін звернення до суду працівника з дня, коли він дізнався про порушення його права. Оскільки [PERSON] про порушення свого права щодо перевищення надурочно відпрацьованих годин за 2013 рік дізнався у червні 2013 року, про що свідчать табуляграми за період з січня 2013 року по червень 2013 рік, позивач за первісним позовом пропустив строк позовної давності, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що лише частина первісних позовних вимог підлягає задоволенню, а саме: визнати незаконним наказ ПАТ «Мотор Січ» від 29.08.2014 року №1842-п про звільнення [PERSON] з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення, а саме замість п.4 ст.40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч.1 ст.38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням); зобов'язати відповідача внести запис в трудову книжку про зміну формулювання звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч.1 ст.38 КЗпП України (звільнити за власним бажанням). Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено в статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, позивачем за первісним позовом суду не надано будь-яких доказів, що формулювання причин звільнення, зазначених відповідачем у трудовій книжці, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, суд вважає, що вимоги за первісним позовом в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню через недоведеність. Оскільки позивача за первісним позовом звільнено від сплати судового збору при подачі позову, то судовий збір в сумі 243,60 грн. на користь держави суд за правилами ст.88 ЦПК України стягує з відповідача ПАТ «Мотор Січ». З копії договору №245/12 від 15.11.2012 року випливає, що [PERSON] 15.11.2012 року був укладений договір про прийняття його на роботу до ПАТ «Мотор Січ» в цех №49 на посаду інженера-програміста в якості молодого спеціаліста з нарахуванням та виплатою доплати молодого спеціаліста до основної заробітної плати згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам» на протязі 3-х років з 01.11.2012 року по 31.10.2015 року, а останній в свою чергу приймає на себе зобов'язання відпрацювати на підприємстві до 31.10.2015 року. У відповідності до п.2.1. договору ПАТ «Мотор Січ» в повному обсязі виконало прийняті на себе зобов'язання, а саме: [PERSON] прийнятий на роботу в якості молодого спеціаліста на строк з 01.11.2012 року по 31.10.2015 року (п.п.2.2.4), з 01.11.2012 року по 11.08.2014 року [PERSON] щомісяця нараховувалась та виплачувалась доплата молодого спеціаліста, загальний розмір якої складає 26204,16 грн. [PERSON] порушив взяті на себе за договором зобов'язання. Так пунктом 2.2.4 договору №245/12 від 15.11.2012 року передбачено, що робітник зобов'язується відпрацювати в ПАТ «Мотор Січ» до 31.10.2015 року, у разі звільнення робітника до закінчення терміну, передбаченого пунктом 2.2.4 з власного бажання або звільнення його роботодавцем за ст.ст.40, 41 КЗпП України, робітник повертає роботодавцю отримані їм доплати відповідно з Положенням. Станом на 14.11.2014 року [PERSON] не повернув ПАТ «Мотор Січ» суму заборгованості за договором №245/12 від 15.11.2012 року у розмірі 26204,16 грн. Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст.526, 610 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). П.4.2 договору закріплено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених договором сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, зустрічні позовні вимоги ПАТ «Мотор Січ», ґрунтуються на вимогах закону, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір у сумі 262,58 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial