Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивував тим, що за життя її батько [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований разом зі своєю матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . При цьому він постійно перебував у впевненості, що частина цієї квартири належить йому на праві власності та після його смерті перейде у її власність та власність її сестри [PERSON] . Після смерті батька - [INFO], вона звернулась за консультацією до адвоката та дізналась, що право власності на квартиру зареєстровано за бабусею - [PERSON] Після смерті [INFO] бабусі, вона та її сестра [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини та дізнались, що спірна квартира не входить до спадкової маси, оскільки була подарована 23 червня 2004 року бабусею відповідачу по справі [PERSON] за договором дарування. При цьому державна реєстрація даного договору відбулась лише 02 березня 2017 року, тобто через два місяці після смерті бабусі. Вказали, що за життя бабусі відповідач не прийняв у власність дарунок (спірну квартиру), не здійснила її державної реєстрації, власником до моменту смерті та після смерті залишалась бабуся, утриманням квартири також здійснювалось бабусею. Тому на підставі ст.ст.182, 722, 317, 322, 334, 203, 210, 215 ЦК України даний правочин має бути визнаний недійсним. Зазначила, що про укладений правочин вона дізналась лише 13 жовтня 2016 року, а не вдень укладення договору на спірну квартиру, тому вбачає за можливе поновити строки позовної давності. Вказала також, що право власності на квартиру на час смерті бабусі було зареєстровано за останньою, а тому і увійшло до складу спадщини. За життя бабуся заповіту не складала, тому спадкування здійснюється за законом. Вона та її сестра спадину прийняли та спадкують свою частину на підставі ст.126 ЦК України. Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568; скасувати державну реєстрацію договору дарування квартири, посвідченого 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568, за реєстраційним номером 1191775132224 здійснену державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренком В.В.; визнати за нею право власності на ј частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за правом представлення за своїм батьком [PERSON] . У судовому засіданні 11 липня 2017 року [PERSON] подала заява про зміну позовних вимог (а.с. 47-49). Свої вимоги мотивувала тим, що за життя її батько [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований разом зі своєю матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . При цьому він постійно перебував у впевненості, що частина цієї квартири належить йому на праві власності та після його смерті перейде у її власність та власність її сестри [PERSON] . Після смерті батька - [INFO], вона звернулась за консультацією до адвоката та дізналась, що право власності на квартиру зареєстровано за бабусею - [PERSON] Після смерті [INFO] бабусі, вона та її сестра [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини та дізнались, що спірна квартира не входить до спадкової маси, оскільки була подарована 23 червня 2004 року бабусею відповідачу по справі [PERSON] за договором дарування. При цьому державна реєстрація даного договору відбулась лише 02 березня 2017 року, тобто через два місяці після смерті бабусі. Зазначила, що про укладений правочин вона дізналась лише 13 жовтня 2016 року, а не вдень укладення договору на спірну квартиру, тому вбачає за можливе поновити строки позовної давності. Вказала, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, та право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації та саме право власності виникає з моменту такої реєстрації. Сам правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Тому договір дарування від 23 червня 2004 року не є укладеним через відсутність проведення такої державної реєстрації, та на підставі ст.ст. 182, 722, 317, 322, 334, 203, 210, 640 ЦК України та має бути визнаний неукладеним і скасовано його державну реєстрацію в судовому порядку. Вказала також, що право власності на квартиру на час смерті бабусі було зареєстровано за останньою, а тому і увійшло до складу спадщини. За життя бабуся заповіту не складала, тому спадкування здійснюється за законом. Вона спадщину прийняла та спадкує свою частину на підставі ст.126 ЦК України. Просила суд визнати неукладеним договір дарування квартири, посвідчений 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568; скасувати державну реєстрацію договору дарування квартири, посвідченого 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568, за реєстраційним номером 1191775132224 здійснену державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренком В.В.; визнати квартиру, що належала на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , такою, що входить до спадкової маси; визнати за нею право власності на ј частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за правом представлення за своїм батьком [PERSON] . У судовому засіданні 11 липня 2017 року було прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] (а.с. 52-54) та 21 лютого 2018 року надійшла до суду уточнена позовна заява (а.с. 137-139). Свої вимоги мотивувала тим, що вона також є спадкоємицею за правом представлення до майна померлої бабусі [PERSON] Спадщину у встановлений строк вона прийняла. Обставини та підстави позову є аналогічними з позовними вимогами [PERSON] Просила суд визнати неукладеним договір дарування квартири, посвідчений 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568; скасувати державну реєстрацію договору дарування квартири, посвідченого 23 червня 2004 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І., серія та номер №1568, за реєстраційним номером 1191775132224 здійснену державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренком В.В.; визнати квартиру, що належала на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , такою, що входить до спадкової маси; визнати за нею право власності на ј частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за правом представлення за своїм батьком [PERSON] 05 липня 2017 року до суду надійшли заперечення (а.с. 61-65) та додаткові пояснення (а.с. 71-73) відповідача [PERSON] Вказала, що дійсно 23 червня 2004 року між [PERSON] та нею, як донькою, укладено договір дарування квартири. Даний договір був посвідчений нотаріально та всі умови, порядок укладення правочину відповідали чинному законодавству. Дарування здійснено за добровільною волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства. Вважає, що право власності за договором дарування виникає не з моменту його державної реєстрації, а з моменту передання речі та прийняття її обдарованим. Сама реєстрація права власності не є виникнення такого права, а лише визнання та підтвердження такого права державою. Зазначила, що після укладення договору дарування, вона прийняла від дарувальника документи на квартиру, та ключі, та здійснювала утримання майна. Щодо непроведення державної реєстрації права власності на квартиру зазначила, що у законодавстві такі вимоги відсутні, зі сторони батька позивачів в бік бабусі [PERSON] постійно здійснювались численні погрози фізичного насильства, тому вона мала обгрунтовані побоювання реєструвати даний договір в органах БТІ. Натомість позивачами не надано жодних доказів того, що утримання спірної квартири здійснювала бабуся. Також вважає, що державна реєстрація правочину про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації. Тому просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів підтримали позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позовів заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] та позову [PERSON] .. У судове засідання представник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмовий відзив до суду не надходив. Представник направив клопотання розглядати справу у його відсутності та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При розгляді справи судом встановлено, що 23 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Стратілат П.І. У відповідності до ст.182 ЦК України приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію, а саме зареєстровано в реєстрі за №1568. Відповідно до п. 2.7 договору право власності на квартиру у обдарованого виникає з моменту державної реєстрації договору. Квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Боярської міської ради 18 листопада 1999 року згідно з розпорядженням №216 від 18 листопада 1999 року зареєстрованого в Києво-Святошинському БТІ за №144/7, в книзі №9. За життя [PERSON] та [PERSON] вищевказане розпорядження та свідоцтво про право власності не оспорювалось. Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Частиною 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. При цьому, чинне цивільне законодавство не пов`язує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підтвердження доводів щодо несення витрат на утримання майна відповідачем [PERSON] подано квитанції про сплату комунальних платежів, копії яких долучено до матеріалів справи. Позивачі [PERSON] та [PERSON] також вказували, що несли витрати на утримання майна [PERSON] та [PERSON] , але жодних доказів, крім власних пояснень, суду не надали, не заявили клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. Оскільки позивачі просили суд визнати договір дарування неукладеним, що не відповідає способам захисту порушених прав, тому позовні вимоги про визнання договору неукладеним та скасування його реєстрації не підлягають до задоволення. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Ст. 1268 ЦК України надано право спадкоємцю за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] встановлено, що із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При розгляді справи позивачами не надано суду доказів того, що до складу спадщини до майна померлої [PERSON] входила спірна квартира. Будь-яких доказів нікчемності або недійсності правочину матеріали справи не містять. Не подані такі докази і сторонами при розгляді справи. Відсутність реєстрації права власності в державних реєстрах не може підтверджувати наявність права власності у спадкодавця. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Тому позовні вимоги про визнання квартири такою, що входить до спадкової маси та визнання права власності на неї не підлягають до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволені позову.

Outcome: dismissed