Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», у якому просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь за договором № SAMDNWFD0070058208000 суму банківського вкладу у розмірі 500 000 доларів США, невиплачені відсотки у розмірі 20 054,80 доларів США, а також 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 60 205,50 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 січня 2014 року між позивачем та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070058208000 вклад «Приват-Вклад» на суму 500 000 доларів США зі сплатою 4% річних строком по 14 січня 2015 року. Після цього, позивач неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» з питанням повернення йому грошових коштів, але отримував відмови. Вважаючи вказані дії протиправними, [PERSON] у травні 2014 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди. 23 грудня 2014 року у вищезазначеній справі було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Однією з підстав відмови у задоволенні позову було зазначено що позивачем на підтвердження укладення депозитного договору із відповідачем було надано лише копію договору, а документа, що підтверджує внесення грошової суми і відповідає вимогам, установленим законом, позивач не надав. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року в частині відмови задоволенні позову про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, стягнення суми за порушення грошового зобов'язання та задовольнила ці вимоги. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 жовтня 2015 року скасувала рішення апеляційного суду Дніпропетровської області в частині задоволення позовних вимог та залишила в силі в цій частині рішення першої інстанції, після чого позивач звернувся до Верховного суду України, який рішенням від 06 липня 2016 року дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Позивач зазначає, що усі вищезазначені рішення судів виходили з факту відсутності у позивача банківської квитанції щодо внесення коштів на депозитний рахунок, та звертає увагу суду, що в матеріалах справи №201/6056/14-ц міститься довідка з поліції Крима, про викрадення оригіналів документів. Також зазначено, що за місяць до подання позовної заяви співробітники поліції Крима зателефонували позивачу та повідомили що були знайдені оригінали вищевказаних документів і тому просить суд не вважати даний позов поданим до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав та поновити строк позовної давності. Представник позивача надав суду заяву з проханням задовольнити позовну заяву. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» надала суду відзив на позовну заяву, якому просила закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача суми коштів у розмірі 500000 доларів США (сума вкладу), 20054,80 доларів США (сума відсотків за депозитом), 821,92 доларів США (3% річних), оскільки позивач вже звертався до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення цих коштів та відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 59393,58 доларів США, нарахованих за період з 01 квітня 2014 року по 22 квітня 2014 року та з 13 травня 2014 року по 04 квітня 2018 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що як на підставу пред'явлених позовних вимог та невиконаних зобов'язань АТ «КБ «Приватбанк»позивач посилається та надав до суду заяву № SAMDNWFD0070058208000 вклад «Приват-Вклад», укладеного 14 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» у відділенні, що розташоване у АР Крим м. Севастополь, відповідно до якого [PERSON] просила оформити депозитний вклад у розмірі 500000 доларів США із встановленням відсоткової ставки у розмірі 4 % річних строком до 14 січня 2015 року (а.с. 13). Пунктами 3 зазначеного договору встановлено, що у разі якщо після закінчення строку дії вкладу клієнт не заявив банку про намір повернути свої кошти, вклад автоматично подовжується ще на один строк. Строк вкладу подовжується неодноразово без явки до банку. Пунктами 5 зазначеного договору передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також встановлено, що [PERSON] у травні 2014 року вже звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року в частині відмови задоволенні позову про захист прав споживача, дострокове розірвання договорів банківського вкладу і видачу вкладу, стягнення суми за порушення грошового зобов'язання та задоволено ці вимоги. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 жовтня 2015 року скасувала рішення апеляційного суду Дніпропетровської області в частині задоволення позовних вимог та залишила в силі в цій частині рішення першої інстанції, після чого позивач звернувся до Верховного суду України, який рішенням від 06 липня 2016 року дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог (а.с. 18-29). Позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог у справі №201/6056/14-ц у повному обсязі та відмова була мотивована судами не відсутністю квитанції про внесення коштів, а через відсутність у ній обов'язкових реквізитів - відбитку печатки/штампу банку. Судом було досліджено матеріали справи №201/6056/14-ц, де позивач вказував про втрату квитанції за іншим договором, а саме № SAMDNWFD0070062883800 від 20 січня 2014 року про внесення 250000 доларів США. В заяві про перегляд судового рішення до ВССУ від 21 жовтня 2015 року позивач зазначав, що в матеріалах справи міститься фотокопія квитанції від 14 січня 2014 року, видана Центральним офісом Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою: Крим, м. Севастополь, пр. Генерала Острякова, 15. Згідно даної квитанції були внесені на рахунок [NUMBER] грошові кошти у сумі 500000 доларів США. Зазначен плтаник - [PERSON], призначення - відкриття депозиту та стоїть підпис касира САБ - [PERSON] Даний документ був наданий як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції та був оглянутий суддями, які розглядали справу. Відповідно до звукозапису судового засідання апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року, дослідженого у судовому засіданні від 16 листопада 2018 року, апеляційним судом Дніпропетровської області було досліджено оригінал квитанції за договором № SAMDNWFD0070058208000 від 14 січня 2018 року у сумі 500000 доларів США. Розглянувши заяву [PERSON] Верховний суд у своїй постанові зазначив: «У справі, яка переглядається, суди встановили, що не було дотримано письмової форми договорів банківського вкладу від 14 і 20 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За загальними положеннями про договір (ч.1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вирішуючи спори у таких правовідносинах суд має зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, пп. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що позивач у порушення вимог статей 77, 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували у встановленому законом порядку обставини внесення нею грошових коштів, оскільки надана квитанція від 14 січня 2014 року про внесення грошових коштів не містить відбитків печатки банку та не містить усіх необхідних реквізитів (а.с. 65). Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість пред'явлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed