Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

У жовтні 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та про визнання права власності на ? частину спадкового майна у порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 01.06.2016 року помер [PERSON], внаслідок смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою: м. Харків, вул. Бородіна, буд. 6, автомобіль «Нива-Шевроле», держ. №АХ 5128 ВМ, квартира за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є його двоє повнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та непрацездатна матір [PERSON], інвалід 1 групи, які не прийняли спадщину, а також його дружина відповідач [PERSON]. На початку липня 2016 року співпозивачі звернулись до нотаріуса за місцем свого проживання із заявою про прийняття спадщини, від якого дізнались, що відносно спадкодавця [PERSON] уже відкрито спадкову справу приватним нотаріусом [PERSON] 11.07.2016 року від нотаріуса стало відомо, що [PERSON] начебто 13.05.2016 року склав заповіт, яким все спадкове майно, крім квартири, заповів своєї дружині [PERSON], яка одразу після смерті чоловіка незрозуміло з яких причин звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] Вважають, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Померлий знаходився у тяжкому стані, хворів, нікого ні хотів бачити, не міг писати, у нього було неадекватне мислення. [PERSON] був складений під психологічним тиском відповідача, під впливом обману, заповідач не керував своїми діями і не усвідомлював наслідків таких дій. Все спірне спадкове майно, в тому числі квартиру, спадкодавець отримав у дар від своїх батьків. Спадкодавець [PERSON] із жовтня 2015 року знаходився на обліку в Харківському обласному клінічному онкологічному центрі, в листопаді 2015 року відносно нього встановлено заключний діагноз - рак верхній частки лівої легені, метастази в праву легеню, надниркову, метастатичний плеврит справа, спадкодавцю проведено 6 курсів хіміотерапії. Внаслідок такого захворювання [PERSON] отримав 2 групу інвалідності. З травня 2016 року (тобто перед складанням заповіту) відповідач [PERSON] стала перешкоджати контактам і зустрічам рідних та близьких осіб із спадкодавцем. Скориставшись тяжким станом здоров'я спадкодавця відповідач запросила приватного нотаріуса [PERSON], ймовірно, так 13.05.2016 року зявився спірний заповіт. При оформленні заповіту не було волі заповідача, а заповіт складено з порушенням вимог, встановлених законом. Крім того, заповідач за станом свого здоров'я не міг його підписати. Відповідач із спадкодавцем сумісно почали проживати тільки з травня 2015 року після смерті батька заповідача - [PERSON], який проживав разом із сином у фамільному будинку та повністю його утримував. Скориставшись безпорадним і безвихідним станом спадкодавця вже у грудні 2015 р., відповідач примусила спадкодавця укласти з ним шлюб для того, щоб спочатку увійти до кола спадкоємців і набути права на майно, шлюб їй потрібен для отримання спадку. У спадкодавця наміру створювати нову сім'ю при такому тяжкому безпорадному стані не було. До того ж він внаслідок хронічних захворювань, проходження хіміотерапії та застосування психотропних засобів не міг усвідомлювати значення своїх дій та правильно керувати ними на час укладення шлюбу, тому є усі підстави для визнання шлюбу недійсним. Після укладення шлюбу відповідач вирішила ще і скласти заповіт для усунення всіх спадкоємців від спадку й для абсолютного збільшення своєї частки спадку. У таких хворих, як [PERSON] відмічається залежність від випадкових обставин, підвищена навіюваність і підкоряємість цим обставинам; такі хворі є безпомічними, потребують стороннього догляду, вони недооцінюють характер вчинених ними цивільних актів, також у їхніх діях відмічається непослідовність прийнятих ними рішень попереднім їхнім рішенням. Цей факт може бути підтверджено посмертною судово-психіатричною експертизою. Останні 2-3 тижня до його смерті, а особливо з 10 по 13 травня включно (перед вказаною датою складанням заповіту) практично неможливо було додзвониться ні до заповідача, ні до відповідача, хоча за станом здоровя він постійно був вдома. По-друге, підставою для визнання заповіту недійсним є порушення порядку його складання та посвідчення. Цілком обґрунтовано можна припустити, що самостійно він не міг скласти, прочитати й підписати заповіт, а тому позивачі вважають, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Вважають, що підпис у заповіті спадкодавцю не належить, а вчинений іншою особою, тому що він за два тижні до смерті не міг навіть тримати ручку, пальці рук повністю втратили чутливість. Факт неможливості підписання заповіту спадкодавцем може підтвердити рідна тітка спадкодавця [PERSON], позивач [PERSON], а також висновок судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, не зрозуміло взагалі, коли на справді було складено спірний заповіт, чому в тексті заповіту відсутній напис, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори. Отже, спірний заповіт суперечить також вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також приписам ст. 45 Закону України «Про нотаріат». Просять суд позов задовольнити, та: 1) визнати заповіт від імені [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 13.05.2016 року, реєстровий №105 недійсним; 2) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Бородіна, буд. 6; 3) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину автомобіля [NUMBER]; 4) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Бородіна, буд. 6; 5) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину автомобіля [NUMBER]; 6) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Бородіна, буд. 6; 7) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ? частину автомобіля [NUMBER]; а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Наголосили, що [PERSON] не міг тримати ручку в руках в останні дні свого життя, скаржився на біль у кінчиках пальців, а тому у них є обґрунтовані сумніви, що він зробив напис у заповіті. У письмових поясненнях позивач [PERSON] наголошує, що на момент написання заповіту її син [PERSON] знаходився у неадекватному стані і не міг усвідомлювати свої дії, не усвідомлював, що з ним відбувається і тим більше не розумів як ділиться майно та не знав його реальну вартість. До появи відповідача, у її сина були прекрасні відносини з доньками. Будівництво гаражу, ремонт будинку, купівля автомобіля здійснювались за її кошти. Просить суд розділити майно між всіма спадкоємцями у рівних частинах. [PERSON] пояснила, що будинок належав батьку [PERSON], та саме він утримував цей будинок до смерті. [PERSON] позивач [PERSON] наголосила, що вони з бабусею приїжджали до батька і він на той момент не міг тримати ручку в руках, а 14 травня вона здзвонювались з ним і він скаржився на сильну біль в пальцях, що не відчуває кінчиків пальців і доторкнутись до них неможливо, дуже боляче, тому у неї є великі сумніви, як він в такому стані міг підписати заповіт. Окрім того, відповідач після смерті її батька (ще півмісяця вони спілкувались) неодноразово дзвонила і просила її та сестру [PERSON] переписати частину спадку, зокрема частину будинку на неї, що викликає сумнів, адже за наявності заповіту це нелогічно. Коли [PERSON] відмовилась, вони перестали спілкуватись. Позивач [PERSON] у судовому засіданні також наголосила, що дивним є факт укладення шлюбу саме в такий час. Так як вона незряча, до [PERSON] їздили її сестра та племінниця, возили воду, продукти, гроші. Вона теж йому передала грошові кошти розміром більше 20 тисяч за час хвороби. Сестра була в прекрасних відносинах з [PERSON], як раптом, числа 10 травня, він подзвонив та сказав, що не хоче їх бачити, що свідчить про його неадекватний стан. 14 травня в суботу вони поїхали до нього та побачили, що він лежить, в процесі розмови мати сказала йому, що потрібно забрати кошти з банку, а він сказав, що нічого не може, йому запропонували нотаріуса запросити, щоб він написав довіреність на отримання цих коштів, на що він відповів, що не може ручку тримати в руках. Після його смерті, відповідач перестала спілкуватись зі всіма. [PERSON] думала, що вони всі зберуться та домовляться, як ділити спадок, проте потім у нотаріуса дізналися про існування заповіту. [PERSON] наголосила, що відповідач та [PERSON] почали спільно проживати лише після смерті власника будинку дідуся. Крім того, це не спільно нажите майно, це фамільний будинок, який передається з покоління в покоління, від чоловіка до чоловіка, він повинен належати внуку померлого. Крім того, [PERSON] ніколи не хотів навіть чути про заповіт. Вони є прямими спадкоємцями, адже вони дочки. Представник позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні, зазначивши, що фактичними підставами вказаного позову стало те, що на думку позивачів, заповідач [PERSON] в момент підписання заповіту мав неадекватну поведінку у спілкуванні з оточуючими та у повсякденному житті, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, окрім іншого, на думку позивачів, нотаріусом було порушено порядок складання та посвідчення заповіту. Проте вимоги позивачів не підтверджені жодними доказами, доводами та фактами, в позові відсутні будь-які дані про те, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі. Обман, викривлення та перекручування фактів, спотворення дійсних обставин справи, грубі наклепи на відповідача покладені позивачами в основу свого не підкріпленого жодним доказом позову. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю та ухвалити рішення на свій розсуд. Згідно письмових пояснень третьої особи вбачається, що 12.05.2016 року до неї, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], звернулася [PERSON] на прохання її чоловіка [PERSON] посвідчити заповіт. В звязку з хворобою останнього та неможливістю прибути до офісу нотаріуса, [PERSON] зробила виклик нотаріуса на 13 травня 2016 року за адресою знаходження [PERSON]: м. Харків, вул. Бородіна, буд. 6. 13.05.2016 року о 11:30 год. нею було здійснено виїзд за місцем знаходження [PERSON]. Заповідач особисто ознайомився з проектом заповіту, прочитав його вголос. На час складання заповіту він повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, віддавав звіт своїм діям, задавав питання та пояснював свої дії. Волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Погодившись з проектом заповіту, зміст якого відповідав волі заповідача, [PERSON] особисто підписав заповіт. При таких обставинах, та в звязку з правовою оцінкою вище перелічених документів та фактів, згідно з умовами глав 1, 3, 4, 6 (Загальні положення) та пунктами 1, 2 глави 3 (Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій) розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] було посвідчено заповіт з дотриманням усіх вимог щодо форми заповіту, згідно ст. 1247, 1248 Цивільного кодексу України, посвідчення якого, на думку нотаріуса, відповідає діючим нормам Цивільного кодексу України. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріпленостаттею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно доприписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або закономчи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 11.12.2015 року, про що 11.12.2015 року складено відповідний актовий запис №1835, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON], що підтверджує копія свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №273960, виданого Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 11.12.2015 року (Т. 1, а. с. 129, зворотна сторона). 13 травня 2016 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належні йому будинок №6, що знаходиться за адресою: місто Харків вулиця Бородіна та автомобіль марки CHEVROLET, модельNIVA 21230, тип легковий універсал-В, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) Х9L21230080236686, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ №3 ГУМВСУ від 08.02.2008 року, заповів дружині [PERSON], що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], при цьому заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON], заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 12 годині 00 хвилин, особу встановлено, дієздатність перевірено, в звязку з хворобою заповідача заповіт посвідчено на дому за адресою: місто Харків, вулиця Бородіна, будинок 6, зареєстровано в реєстрі за №831, заповіт складено у двох примірниках (Т. 1, а . с. 215-216). [PERSON] помер 01.06.2016 року, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №542477, видана Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01.06.2016 року (Т. 1, а. с. 129). 08.06.2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини (Т. 1, а .с. 127). 11.07.2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] також звернулися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] із заявами про прийняття спадщини (Т. 1, а .с. 127, 137, 140). У звязку з виникненням у сторони позивача сумнівів у тому, що записи у заповіті здійснені саме [PERSON], ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2017 року заяву представника позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено частково та призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №9041/15868 по справі №638/17034/16-ц, складеного 30.08.2017 року судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON], підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 13.05.2016 року від його імені, розташовані в рядку «Підпис», - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів [PERSON] під впливом на нього відносно постійних природних внутрішніх збиваючих факторів (наприклад, хворобливий стан), а також зовнішніх збиваючих факторів (наприклад, незручна поза тощо). Рукописні записи: «С моих слов записано верно мною прочитано в слух ... [PERSON]» у двох примірниках заповіту від 13.05.2016 року від імені [PERSON], розташовані в рядку «Підпис», - виконані [PERSON] під впливом на нього природних внутрішніх збиваючих факторів (наприклад, хворобливий стан) та зовнішніх збиваючих факторів (наприклад, незручна поза тощо). Питання «чи не свідчить рукописний текст «с моих слов записано верно мною прочитано вслух», написаний [PERSON] на його заповіті від 13.05.2016 року на нотаріальному бланку НАІ 653792 про відсутність здатності у нього усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?» у звязку з тим, що воно виходить за межі спеціальних знань експерта-почеркознавця, відповідно до статті 53 ЦПК України та пп. 2.1, 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 (зі змінами та доповненнями) не вирішувалося (Т. 2, а. с. 2-6). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1236 Цивільного кодексу України визначено право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Так, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 1248 Цивільного кодексу України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. [PERSON] є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм Цивільного кодексу України свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 Цивільного кодексу України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Крім того, суд вважає за необхідне застосувати при вирішенні даного спору правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 29 лютого 2012 року по справі №6-9цс12. Так, суди повинні перевіряти чи при складенні заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а зібрані у справі докази повинні свідчити про те, що в момент складення заповіту особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Відповідно до частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено презумпцію психічного здоровя, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку,передбачених цим Законом та іншими законами України. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» зазначено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. У судовому засіданні представник позивачів посилався на норми статті 105 ЦПК України про обовязкове призначення цієї експертизи судом, проте за змістом цієї норми ЦПК України слідує, шо призначення експертизи судом є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення ж експертизи судом є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоровя; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Жодних клопотань про призначення судової медичної експертизи щодо психічного стану здоровя заповідача ні стороною позивача, ні стороною відповідача заявлено не було. Суд наголошує, що збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. [PERSON], суд, з метою повного та всебічного зясування обставин справи, задовольнив клопотання сторін про виклик та допит свідків, показаннями яких встановлено наступне. Відповідач [PERSON], як свідок у судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вона знайома з 2000 року, проживала у нього в будинку десь з 2005-2006 рр., жили разом як чоловік та дружина. Питання шлюбу піднімалось, але вони не спішили, тому що не збирались нікому нічого доводити. У квітні 2015 року помер батько [PERSON], і він дуже переживав з цього приводу, оскільки його виховували батько, дідусь та бабуся. З часу проживання у будинку [PERSON], вона ніколи не бачила у цьому будинку його матір [PERSON]. Коли у нього пішла кров, свідок просила його сходити в лікарню, але [PERSON] не пішов, а уже у вересні у нього почав пропадати голос і вона знову просила його сходити в лікарню, де йому зробили флюорографію і поставили діагноз пухлина, на томографі підтвердили, що це ракова пухлина, і за словами лікарів вона у нього не перший рік, а загострення почалось у вересні. З [PERSON] батько спілкувався, проте до них з [PERSON] вони приїжджали рідко. З приводу догляду за [PERSON] може сказати, що доглядала за ним, як могла і як їй дозволяли фінанси, [PERSON] не працював, заробітки були випадкові, постійного не було, а її зарплата була невеликою, допомагали її батьки продуктами, які жили в селі. Так, дійсно, родичі [PERSON] допомогли встановити йому групу інвалідності, але на той момент вона ще працювала, і він сказав, щоб вона була на роботі, тому що їм потрібно за щось жити, працювала до того часу, поки йому не стало дуже погано. Вона просила родичів [PERSON] допомогти їй у догляді за [PERSON], щоб вона могла заробляти кошти, проте їй було відмовлено в цьому. Інколи вона не брала трубку, тому що в неї був поломаний телефон, або вона не чула. З приводу того, що не було у домі їжі вона може пояснити, що кожного разу готувала [PERSON] свіжу їжу, а тому її і не могло бути. З приводу відносин з родичами, то до молодшої доньки [PERSON], коли та була маленька, їздив. Про матір він розповідав, що вона його покинула, не виховувала. Коли вони дізнались про діагноз, була можливість зробити операцію, подзвонили матері і запропонували продати квартиру та за ці кошти проходити лікування, на що вона відповіла, якщо ти помреш, то квартира пропаде. [PERSON] з коштів за оренду вона віддавала [PERSON] 1000-1200 грн., на що він запитував як можна прожити на ці кошти, а вона розрахувала йому раціон харчування на 30 грн. вдень. У травні його мати приходила два рази, на початку і вкінці травня, перший раз побула півгодини. Другий раз [PERSON] приїжджала з [PERSON] та [PERSON], ще у будинку була її мама, провідувала теж. Він пішов в туалет, закрився і не виходив, поки його мама не поїхала. Перша дружина [PERSON] [PERSON] десь у березні, допомагала їй шукати нотаріуса, оскільки [PERSON] хотів залишити Наташі будинок, подарувавши його. Проте не було документа про приватизацію землі або кадастрового номеру, про що вона повідомила [PERSON], який сказав, що необхідно оформити документи на кадастровий номер, що вона і зробила, але він робиться дуже довго. Вона знайшла нотаріуса, пояснила ситуацію і та погодилась приїхати до них додому і скласти заповіт, при цьому був свідок. [PERSON] читав і підписував сам. Шлюб вони уклали у грудні 2015 року за ініціативою [PERSON], про нього знали [PERSON] і [PERSON]. Самопочуття його погіршувалося, але він був адекватним, при памяті. Ніхто допомогу у догляді за [PERSON] їй не пропонував, гроші ніхто їй не передавав, давали [PERSON], але вона не знає скільки. З приводу майна він говорив, що будинок хоче залишити їй, оскільки вона прожила з ним стільки, а квартиру залишити їм, йому було все одно на ту квартиру. З приводу самого складання заповіту, то 13.05.2016 року в першій половині дня вона привезла нотаріуса до будинку, познайомила його з [PERSON], зайшов [PERSON], який привозив нотаріуса. Нотаріус попросила паспортні дані [PERSON], перевірила, і запитала у [PERSON], на якій підставі він її викликав і для чого, на що той відповів, що хоче зробити заповіт на свою дружину, і вказав будинок і машину. Після чого нотаріус почала складати заповіт на ноутбуці, був принтер. Після того, як склала, [PERSON] почав читати його, попросив ще окуляри. Він запитав у нотаріуса, чи може вона сама прочитати, на що вона відповіла, що це він повинен зробити сам, вона не має права. Він прочитав та підписав своєю рукою, ніхто йому не допомагав. Був свідок [PERSON] при цьому. В перші дні червня вона не зверталася до нотаріуса, була у такому стані, що точно не памятає. Пальці у нього були опухлі, він не міг набирати телефон, проте ручку тримав. Відповідач не заперечує проти призначення почеркознавчої експертизи, оскільки знає, що саме [PERSON] підписав заповіт, а оскільки він був повністю адекватним та при памяті, посмертну судову психіатричну експертизу призначати не потрібно. Так,свідок [PERSON] пояснив суду, що з [PERSON] був знайомив близько 20 років, з відповідачем [PERSON] познайомився пізніше, знайомі близько 5 років. Осінню 2015 року дізнався, що [PERSON] проходить лікування у Помірках. Кілька разів, після Нового року, він за проханням [PERSON] возив його разом з [PERSON] в Помірки, де той проходив курс хіміотерапії. Так, у [PERSON] майже пропав голос, було видно, що почуває він себе погано, але у нього були плани на майбутнє, він розумів все, що відбувається, був адекватним. Одного разу [PERSON] запитав у нього, як можна передати майно у спадок [PERSON], на що той відповів, що є спосіб дарування та передача у спадок, [PERSON] та [PERSON] при цьому сиділи позаду в машині та свідок почув, як [PERSON] сказав, що передасть майно [PERSON] способом дарування. Всередині травня свідку зателефонував [PERSON] і попросив відвезти [PERSON] за нотаріусом, він збирається оформити на неї документи, а саме заповіт. Вони з [PERSON] поїхали за нотаріусом, привезли її, потім за присутності свідка у домі, в якому проживають [PERSON] та [PERSON], було складено заповіт, який [PERSON] прочитав та підписав. [PERSON] заповіт своєю рукою, він ще переживав, що в нього не дуже добре вийшло, писав повільно, точно памятає, як [PERSON] писав фразу «с моих слов записано верно», тому що в той момент в нього змінились нігті на руках. Деталей він не памятає, оскільки не знав, що буде свідком у суді, а у дім зайшов просто поспілкуватись з [PERSON], [PERSON] сказала, що йому буде приємно. У [PERSON] та [PERSON] були прекрасні відносини. Про своїх дочок [PERSON] майже ніколи не говорив, деколи згадував одну з них, але імені свідок не запамятав, про матір теж ніколи не говорив і перший раз свідок побачив її на похоронах. Свідок [PERSON], який був другом покійного, пояснив суду, що відповідач [PERSON] проживала з [PERSON] на протязі 10 років. До останнього дня [PERSON] знаходився при памяті та здоровому розумі. [PERSON] був ініціатором весілля, саме він хотів узаконити їхні відносини з [PERSON]. За професією він був зварщиком, і десь за пів року до своєї смерті сам спроектував котел, розрахував, встановив, свідок допомагав йому. Він знає [PERSON] з 1988 року, відносини з родичами у нього не склались, завжди були напруженими, навіть бажання спілкуватись не було, але це особисте, тому він ніколи не розпитував. Одного разу, коли родичі привезли йому воду, [PERSON] попросив свідка забрати її, оскільки не хотів зайвий раз бачити їх, що свідок і зробив. З мамою були постійні скандали, крики. Про існування дочок свідок знав, але з ними не спілкувався. Останній раз він бачив [PERSON] за два тижні до його смерті, він був абсолютно адекватним, реагував на жарти, підтримував розмову. З [PERSON] у [PERSON] були хороші відносини, він з вдячністю відносився до неї за те, що вона доглядала за ним, не покинула у такому стані, хотів, щоб все залишилось [PERSON]. Про заповіт він дізнався від [PERSON] у телефонній розмові, вони спілкувались перед його смертю приблизно за 2-3 тижні, той розповів, що приїжджав юрист. Показаннями свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] вона знала років з 16, вони проживали вдвох з батьком, про існування матері вона не знала, він ніколи про неї не говорив. Років 10 назад тому зявилася [PERSON], вона бачила їх разом то ввечері, то на вихідних. Щодо його сім'ї, то вона знала, що [PERSON] був одружений і від першого шлюбу є дочка. Перед смертю, кілька разів приїжджали родичі на машині, привозили воду. Останній раз бачила [PERSON] вкінці лютого на початку березня, він виходив на вулицю, після цього один раз на машині він кудись відїжджав, і ще раз, коли уже [PERSON] возив його на машині в лікарню, вів себе при цьому абсолютно адекватно. З [PERSON] у [PERSON] були хороші стосунки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає з 1957 року на вул. Бородіна. [PERSON] знає з дитинства, адже будинки знаходяться один навпроти одного, дружив з дідом, батьком [PERSON], він виріс на його очах. Одного разу зустрівся з [PERSON] і по його голосу зрозумів, що у [PERSON] серйозне захворювання. На пропозицію пройти обстеження, [PERSON] сказав, що буде проходити його в онкодиспансері, він пройшов повний курс терапії, проте у нього були ускладнення, свідок постійно спостерігав за ним. Наголосив, що дуже складно для людини, яка здійснює догляд за таким важкохворим. Він часто бував у нього, але крім дружини [PERSON] нікого там не бачив. За день до смерті він був у [PERSON], та останній був при здоровому розумі, зберігав надію на одужання, але зробити нічого не можна було. З приводу обставин справи, то свідок знає, що відповідач [PERSON] була у шлюбі з [PERSON], вона жила в цьому будинку, адже він часто приходив до його батька як сімейний лікар. Одного разу [PERSON] сказав, що складено заповіт, але коли точно лікар не знає, проте [PERSON] сподівався на одужання. Одного разу [PERSON] йому також сказав, що нікого не хоче бачити. Свідок [PERSON], мати відповідача, пояснила суду, що [PERSON] знає з 2003 року, так як він в цьому році приїжджав в село з [PERSON], з 2006 року вони почали жити разом. [PERSON] ставився до [PERSON] дуже добре, як і до їхньої сім'ї, вони ніколи не сварились. Останнім часом [PERSON] не працював, заробітки були випадкові. Після того, як [PERSON] захворів у 2015 році, вони не приїжджали з [PERSON], а свідок сама приїжджала, вперше коли вони реєстрували шлюб. [PERSON] і раніше пропонував [PERSON] розписатись, але все було ніколи, а коли захворів, то розписались. [PERSON] був адекватним, розмовляв завжди зі свідком. З рідною матірю у [PERSON] були не дуже хороші відносини, якось за застіллям [PERSON] розповідав, що в дитинстві мати покинула його, а виховували його дідусь та бабуся, а коли вони померли він залишився жити з батьком. Про доньок ніколи нічого не говорив, свідок знає, що від першого шлюбу є дочка [PERSON]. [PERSON] пояснила, що перша дружина [PERSON] допомагала [PERSON] знайти нотаріуса, але оскільки були проблеми з документами, не було кадастрового номера, то [PERSON] вирішив скласти заповіт. [PERSON] бачила вкінці травня, за пару днів до смерті, запитувала як його здоровя, самопочуття, на що він відповів, що все болить, тоді ще якраз була вечеря, і він самостійно пішов вечеряти, ніхто йому не допомагав. Свідок [PERSON], сестра відповідача, пояснила суду, що [PERSON] з [PERSON] познайомились десь у 2000 році, а сім'я про нього дізналась у 2002 році, коли [PERSON] допомагав їм з похоронами брата. У 2005 році він запропонував [PERSON] переїхати до нього, а із заміжжям [PERSON] все відтягувала. Їхні батьки сприймали [PERSON] як сина, а той в свою чергу їх як батька та матір, дуже часто їх відвідували у селі. Одного разу у них було застілля, як прийнято через тиждень після Пасхи, і [PERSON] був дуже здивований дружності сім'ї [PERSON]. Вони всі разом часто їздили то на море, то до родичів в Росію, звідки мама [PERSON] родом. З приводу відносин з матірю, знає тільки, що у них були складні відносини, її він постійно називав «Зоя Іванівна», та [PERSON] наполягала на підтриманні відносин з матірю. Зі старшою дочкою [PERSON] спілкувався, а з меншою ні. З приводу хвороби, то їхня сім'я постійно допомагала [PERSON] та [PERSON], чим могли: грошима, продуктами. [PERSON] перший час працювала, якщо [PERSON] дзвонив, бігла додому, останній місяць постійно була біля нього. [PERSON] дуже мужньо тримався, до останнього вірив, що виживе, він вставав, сидів за столом, був повністю адекватним, все розумів. З приводу шлюбу пояснила, що коли дізнались про діагноз, [PERSON] сам говорив, що потрібно розписатись, оскільки він хоче померти з думкою, що [PERSON] була його дружиною. [PERSON] від самого [PERSON] вона чула, що він хоче залишити [PERSON] у спадок будинок та автомобіль. На початку травня було складено заповіт. Останній раз бачила за тиждень до смерті, [PERSON] сказав, що от вони склали заповіт, хотіли дарування, але не вистачало якогось документа, але він хотів все таки дарування. Тобто, як вбачається із вищенаведених пояснень свідків з боку відповідача, вони узгоджені між собою, логічні та послідовні, не суперечать одні одним. Поясненнями свідків сторони позивачів встановлено наступне. Так, відповідач [PERSON], мати померлого заповідача, в якості свідка пояснила суду, що з 1958 року вона з чоловіком та сином проживала у будинку по вул. Бородіна. Після розлучення з чоловіком, вона з сином, до його 32 років, проживала по вул. Зерновій. [PERSON] рано женився, в 19 років, та з дружиною та дітьми жив у її квартирі, але прожили вони недовго, жінка з дітьми поїхала, а він залишився з нею. Довго не збирався женитись, але десь у 90 році він зустрів [PERSON], від шлюбу народилася донька [PERSON]. Вона побачила, що шлюб у них по любові та подарувала сину квартиру, проте потім вони розлучились. Батько [PERSON] подарував йому будинок і [PERSON] переїхав до нього жити. Все, що є в домі, всі матеріали, це все було придбано за гроші свідка [PERSON] Батько [PERSON] утримував будинок, і працював до самої смерті. Коли [PERSON] жив разом з батьком, свідок ходила туди кожну пятницю і носила продукти, так як там були одні чоловіки. Наташу вперше вона побачила там у 2013 році, коли [PERSON] був важкохворим. З середини 2014 року свідок втратила зір та ходити туди більше не могла, [PERSON] сам приїжджав до неї. Коли діагностували рак у жовтні 2015 року, [PERSON] швидко зорієнтувалась та розписалась з [PERSON] у грудні. 14 травня 2016 року свідок з [PERSON] були у [PERSON], він був у жахливому стані, не міг сказати звязні слова, щось викрикував. [PERSON] сказала йому, що є вклад в банку, та запропонувала оформити довіреність, щоб цей вклад не пропав, на що [PERSON] відповів, що йому не до цього, та що він не може тримати в руках ручку, не може думати, що йому не до цього вкладу. Потім 20 травня вона була у нього, він говорити не міг. Після того, як він помер, вони дізнались, що він розписаний з [PERSON]. Після смерті [PERSON] свідок наголосила, що будинок повинен бути поділений на чотирьох, хай [PERSON] і не дружина, але вона доглядала за ним. Коли прийшли до [PERSON], ніякого питання про спадок не стояло, вони розуміли, що будинок буде поділено на чотирьох, і в такому стані розмов з [PERSON] на цю тему не могло навіть бути. Потім [PERSON] пропала, після 40 днів подзвонила і сказала, щоб ніхто не приходив, і коли вони пішли до нотаріуса, то з великим подивом побачили, що складено заповіт. Не міг її син таке підписати, адже він любив своїх дочок [PERSON] і [PERSON], був дуже до них привязаним. Хоче також добавити, що все, що є в домі це все придбано за її кошти, адже вона заробляла непогано. Не може такого бути, щоб 5 соток і будинок дісталось одній [PERSON], а рідним дочкам нічого. Свідок [PERSON] пояснила суду, що у неї виникають дуже великі сумніви щодо існування цього заповіту на момент смерті батька, оскільки останній раз, коли вони його бачили, він не міг навіть в руки взяти ручку, а за тиждень до цього, може і більше, вони з батьком здвоювались і він скаржився на гостру біль у нігтьових фалангах, він не міг доторкнутись до фаланг рук і ніг. Тобто як він міг такими руками написати дві строки заповіту? Вони також просили, щоб він склав довіреність на отримання вкладу у банку, на що батько сказав, що не може тримати ручку в руках. Бачила вона батька останній раз 20 травня, спілкувалась з ним, не може сказати, що вів себе повністю адекватно, але не може і сказати, що був безумним. Окрім того, після смерті батька, [PERSON] телефонувала їй, останній раз 11.06 з пропозицією, щоб [PERSON] відписала на її користь частину будинку і попросила те ж саме зробити її сестру [PERSON], на що [PERSON] сказала, що сестру просити не буде, і сама відмовлятись не буде та запитала, для чого їй це, на що у відповідь почула, що [PERSON] хоче залишитись жити в будинку. [PERSON] наголосила, що [PERSON] подзвонила їй у липні і запитала, чи носила вона документи до нотаріуса, та сказала, що найближчі півроку цього можна не робити, оскільки займатись цим ніхто не буде. Тобто, для чого, якщо був заповіт просити про те, щоб відписати частину будинку. Тому у неї є сумніви з приводу цього заповіту та вона б хотіла провести експертизу. Доглядала за батьком дійсно [PERSON], вони довго зустрічались, почали після 2000 року, кілька днів вона була у батька, потім жила у себе. [PERSON] вона стверджує, що почали жити разом [PERSON] з її батьком після смерті дідуся. Одного разу вона чула, як батько сказав, що хоче передати будинок Наташі, це було у травні. Проте і сама [PERSON] дорікала при ній батьку, що вона от доглядає за ним, а після смерті їй нічого не дістанеться. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є рідною тіткою [PERSON], у жовтні вони дізнались, що в нього рак. До травня вони не знали, що [PERSON] його дружина, просто приходяща жінка, а тому вони взяли на себе обовязок йому допомагати. Привозили йому воду, гроші, одяг. Саме вона допомагала йому пройти медико-соціальну експертну комісії для встановлення групи інвалідності, [PERSON] з ним не було, вони допомагали йому фізично та морально. Йому ставало все гірше, в квітні [PERSON] була на роботі, він ледве відкривав ворота. Коли йому було дуже погано, він був злий, [PERSON] йому щось пропонувала, а він нічого не хотів, посилав її. [PERSON] говорила, що знайде чоловіка і він все зробить в будинку. В квітні йому було дуже погано, пальці, нігті - все чорне. У травні йому було важко вставати, він тримався за стінку, руки холодні. [PERSON] перестав їм дзвонити, оскільки не міг телефон тримати в руках. В 10 числах травня вони його провідали, після чого подзвонив [PERSON] і сказав, що не хоче їх бачити, не потрібно до нього їздити, у що вони не могли повірити. Вона попросила лікаря-онколога, що проживав по сусідству, провідати [PERSON], після чого свідок ще раз подзвонила лікарю і той розповів, що [PERSON] безпомічний, не може говорити і зрозуміла, що лікар на стороні [PERSON], і що він настроює [PERSON] скласти заповіт. Вони звичайно вдячні [PERSON] за те, що вона доглядала за ним. [PERSON] ніколи не відповідала на їхні дзвінки. В липні вони дізнались про заповіт. З матірю у [PERSON] були нормальні відносини. До 10 травня вона бачила його останній раз, руки у нього не рухались, лежав напівмертвий. [PERSON] ніякого відношення до будинку не має, потрібно розділити на всіх. Свідок [PERSON] пояснила суду, що все почалось вкінці жовтня 2015 року, коли вона дізналась про хворобу двоюрідного брата. Було прийнято рішення допомагати [PERSON] матеріально, морально. Весь час хвороби десь раз на тиждень свідок зі своєю мамою [PERSON] відвідували [PERSON], привозили йому чисту воду, ліки, також кошти. Наташа була у [PERSON], але свідок не може сказати, що вона жила там постійно, так, вона її там бачила, але іноді житло було у такому стані, що незрозуміло було, що там проживає жінка, їжі часто не було. Одного разу вона приїхала до [PERSON], запропонувала відвезти в лікарню на своїй машині, але він навіть не міг піднятись, сказав, що нічого не хоче. В квітні вони дізнались про вклад в банку і [PERSON] повинен був забрати їх. Був запропонований варіант привезти нотаріуса для оформлення довіреності і вона сама б забрала ці кошти, але [PERSON] сказала, що потрібно запитати у [PERSON], погодиться він чи ні. [PERSON] сказав, що він настільки погано себе почуває, що ні прочитати, ні підписати нічого не може, нічого йому не потрібно. Ніхто не знав, що [PERSON] його дружина. Мама свідка бігала за лікарями, щоб встановити інвалідність, допомагала [PERSON], а [PERSON] в цьому участі не приймала. Всім було її шкода, адже вона доглядала за [PERSON], але як вони потім дізнались, що [PERSON] його законна дружина, то чому ж вона не допомагала із встановленням групи інвалідності, говорила, що це їй не потрібно, вона втомилась. В травні йому стало дуже погано, в одне із відвідувань вони викликали швидку допомогу, потім лікаря, і дізнались, що цей діагноз був у нього раніше, проте ніхто нічого не робив, аж в листопаді почали лікувати, коли людині стало погано. [PERSON] ніколи їм не відповідала, а вони дуже сильно переживали за [PERSON]. Всередині травня їй зателефонував [PERSON] і сказав, щоб вона більше не приїжджала, вона запитала, що сталось, на що він відповів, що йому дуже погано і більше не потрібно приїжджати. [PERSON] був радий їх бачити. Пояснення свідка [PERSON], яка пояснила суду, що вона була другою дружиною [PERSON], та що з відповідачем [PERSON] вони були подругами, а потім вона дізналась, що [PERSON] зраджує їй з нею, що свідчить про можливість обману, суд до уваги не бере, оскільки вони не стосуються предмету позову, а отже ні підтверджують, ні спростовують будь-які факти, що його стосуються. Суд зазначає, що показання свідків сторони позивача різняться, окрім того, як було наголошено свідком [PERSON], [PERSON] говорив, що хоче передати будинок [PERSON], тобто встановлено, що воля померлого на розпорядження будинком була саме така. Окрім того, суд враховує і той факт, що [PERSON], [PERSON] є позивачами по справі, а тому беззаперечно зацікавлені у результаті її розгляду, [PERSON] є сестрою [PERSON], а [PERSON] дочкою [PERSON], тобто близькими родичами, а тому вони теж побічно зацікавлені у результатах розгляду справи. Свідок [PERSON] є матірю відповідача [PERSON], а [PERSON] сестрою, а тому їхні пояснення теж не можуть бути обєктивно вільними та неупередженими, адже відповідач є їх близькою родичкою. Субєктивні доводи позивачів та їхнього представника про те, що на момент складення заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, та що його волевиявлення не було вільним, жодним чином не підтверджені, а тому суд вважає їх сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року. Так, позивачі не є фахівцями у галузі медицини, не є кваліфікованими медичними експертами, тобто особами, які вільно володіють медичними знаннями, дефініціями діагнозів, а тому суд в якості доказів їхні свідчення з приводу тих чи інших фактів щодо захворювання [PERSON] відхиляє, як такі, що свідчать лише про власну, субєктивну позицію позивачів. Крім того, позивачами у жодному судовому засіданні клопотань про призначення експертизи щодо психічного стану здоровя [PERSON], на вирішення якої можна було б, на думку суду, поставити питання щодо патологічних змін в стані здоровя [PERSON] станом на день складання заповіту (13.05.2016 року), які б могли перешкоджати йому здійснювати самостійно дії читати, ознайомлюватись з текстом документів, розуміти їх зміст, значення, адекватно реагувати на те, що відбувається (підписання заповіту), розуміти та усвідомлювати наслідки своїх дій, на жаль, не заявлялось. Як вбачається із заповіту від 13 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON],[PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належні йому будинок №6, що знаходиться за адресою: місто Харків вулиця Бородіна та автомобіль марки CHEVROLET, модель NIVA 21230, тип легковий універсал-В, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) Х9L21230080236686, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ №3 ГУМВСУ від 08.02.2008 року, заповів дружині [PERSON], при цьому заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON], заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 12 годині 00 хвилин, особу встановлено, дієздатність перевірено, в звязку з хворобою заповідача заповіт посвідчено на дому за адресою: місто Харків, вулиця Бородіна, будинок 6, зареєстровано в реєстрі за №831, заповіт складено у двох примірниках. Тобто, суд приходить до висновку, що волевиявлення заповідача [PERSON] спрямоване на передачу майна саме [PERSON], було вільним та відповідало його волі, а спірний заповіт оформлений та посвідчений у встановленому законом порядку. При складенні заповіту особу заповідача [PERSON] було встановлено, дієздатність перевірено, форму та порядок посвідчення заповіту додержано. Підстав ставити під сумнів волевиявлення спадкодавця немає, оскільки відсутність волевиявлення не доведена, відомості про психічний стан спадкодавця на момент складання заповіту відсутні. [PERSON] слід зазначити, що заповіт від імені [PERSON]. був посвідчений як односторонній правочин і містить одностороннє особисте розпорядження спадкодавця на випадок своєї смерті стосовно передачі його майна на користь певної особи, а саме на користь [PERSON] Таким чином, відмінність спадкування за заповітом від спадкування за законом полягає в тому, що призначення спадкоємців і порядок розподілу майна між ними залежить виключно від волі заповідача. Оспорюваний заповіт не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, спадкодавець був дієздатним на час укладення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець. Протилежного у судовому засіданні не доведено. Суд звертає увагу учасників справи, що доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивачі всупереч свого процесуального обовязку не надали належних і достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту 13 травня 2016 року спадкодавець [PERSON], [INFO], перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а їхні доводи ґрунтуються на припущеннях, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, що не позбавляє позивачів повторно звернутися до суду за захистом своїх прав, виправивши недоліки стосовно недоведеності позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, саме позивачі за власним розсудом обирають спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивачі відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов'язані довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачами так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачами не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним та про визнання права власності на ? частину спадкового майна у порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed