Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

У жовтні 2017 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай), яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області (далі земельна частка), яка належала спадкодавцю [PERSON], померлій 26 жовтня 2014 року. Позовна заява мотивована тим, що за життя [PERSON] набула право на земельну частку як пенсіонер колгоспу «Червона зірка», що має бути доведено в судовому порядку, так як її не було включно у відповідні списки осіб, за якими таке право було визнано і на підставі яких видавалися сертифікати. Це право визначене низкою Указів Президента України, всупереч яких було складено вказані списки без зазначення її прізвища. [PERSON] була членом колгоспу «Червона Зірка» та пішла з нього на пенсію по віку 01 травня 1982 року набувши статусу пенсіонеру колгоспу. Позивач прийняв спадщину після смерті матері шляхом його допуску до спадкування іншим спадкоємцем на підставі заяви якого попередньо було заведено спадкову справу у Білозерській державній нотаріальній конторі. З 1986 року [PERSON] проживала та отримувала по день смерті пенсію в смт. Білозерка Білозерського району Херсонської області як колгоспниця. Правового статусу пенсіонерка колгоспу не змінювала. Відповідно до пенсійної справи [PERSON] та інших доказів остання працювала у колгоспі «Червона Зірка» та пішла з нього на пенсію. Колективне сільськогосподарське підприємство «Червона Зірка» (далі КСП «Червона Зірка»), яке є правонаступником колгоспу «Червона Зірка» отримало Державний акт на право колективної власності на землю 01 квітня 1994 року (далі Державний акт). Станом на 01 січня 2017 року на території [PERSON] сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області (далі [PERSON] сільська рада) вільними є 186,6070 га сільськогосподарських угідь. Позивач дізнався про порушення свого права на спадщину у виді вказаної земельної частки після прийняття спадщини, коли зясував, що мати не була внесена до списків осіб, що був доданий до Державного акту у чому вбачає порушення його прав на спадкове майно. У письмових запереченнях від 07 листопада 2017 року наданих в судовому засіданні представником [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області підписаних першим заступником начальника [PERSON] останній просить відмовити у задоволенні позву в повному обсязі та закрити провадження у справі. Заперечення мотивовані тим, що позивач не дотримався встановленої законом процедури захисту його прав, відповідно до якої останній мав спочатку звернутися до КСП «Червона Зірка» з питанням щодо перегляду списків про отримання земельної ділянки для його матері, щоб потім успадкувати земельну ділянку. Крім того, представник відповідача вказує на те, що Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками колишніх колективних сільськогосподарських підприємств (далі КСП), оскільки із земель державної власності не виділяються земельні ділянки (паї). Інші відповідачі відзив на позов не подали. Під час судового розгляду суд відповідно до ухвали суду від 07 листопада 2017 року, 08 грудня 2017 року, витребував з архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області відомості щодо періоду здійснення трудової діяльності померлою, а з Обєднаного трудового архіву селищних, сільських рад Великоолександрівського району копію статуту КСП «Червона Зірка», який надано не було. Відповідно до ухвал суду від 22 листопада 2017 року та 27 грудня 2017 року до участі у справі за клопотанням представника позивача були залучені як співвідповідачі [PERSON] сільська рада Великоолександрівського району Херсонської області та [PERSON] районна державна адміністрація Великоолександрівського району Херсонської області (далі [PERSON] районна державна адміністрація). На судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив визнати за позивачем право на земельну частку додатково пояснивши, що відповідачі не на дали суду докази, які спростовують твердження сторони позивача та на обґрунтування своєї позиції посилалися на докази, які не надали суду. Зазначив, що право померлої особи на земельну частку обумовлене її членством у колгоспі на момент звільнення, яка за для його реалізації не повинна була вступати у члени колективного сільськогосподарського товариства. Відповідач [PERSON] на судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій проти задоволення позову не заперечив та не заявив про свої права на спадкове майно, що є предметом розгляду. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області [PERSON], позовні вимоги не визнала, просила у позові відмовити, вказавши, що померла не була внесена у списки осіб, який було додано до державного акту, а відтак у неї не виникло право на земельну частку. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області [PERSON] позовні вимоги не визнала, вказавши, що померла не була членом КСП та членом колгоспу, оскільки все своє життя працювала листоношою. З цих підстав, а також враховуючи, що вона на час отримання державного акту проживала за межами сільської ради вона не була внесена у списки, а отже не набула права на земельну частку. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Великоолександрівського району Херсонської області [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити у задоволенні вимог, пояснивши, що померла не була внесена у списки, а отже не мала права на земельну частку. Крім того, при вирішенні спору має бути застосована позовна давність, оскільки позивач міг дізнатися про порушення свого права ще за життя матері. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, перевівши обставини наведені сторонами, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. 26 жовтня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується актовим записом № 306 від 04 листопада 2014 року складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції у Херсонській області (свідоцтво про смерть серія І-КГ № 189260). Сином [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується актовим записом № 15 складеного 02 липня 1953 року Виконавчим комітетом Раківської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Відповідно до листа Відділу у [PERSON] районі ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 27 березня 2017 року КСП «Червона Зірка» отримала Державний акт на право колективної власності на землю серії ХС-ІV на території [PERSON] сільської ради 01 квітня 1994 року. Станом на 01 січня 2017 року на території [PERSON] сільської ради вільними в землях резервного фонду є 209,4070 га з них сільськогосподарських угідь 186,6070 га. Відповідно до листа Управління пенсійного фонду України в Білозерському районі Херсонської області від 09 березня 2017 року [PERSON], [INFO], перебувала на обліку у вказаному управлінні та отримувала пенсію за віком, а з листопада 2014 року знята з обліку у звязку зі смертю. В документах архівної пенсійної справи [PERSON] наявні відомості про роботу в колгоспі «Червона Зірка» Чкалівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області. Згідно з архівною довідкою Обєднаного трудового архіву селищних, сільських рад Великоолександрівського району від 15 березня 2017 року [PERSON] працювала у колгоспі «Червона Зірка» у 1978, 1981, 1982 роках. На пенсію [PERSON] вийшла під час її роботи в колгоспі «Червона Зірка», що підтверджується виданим останнім посвідченням № 082/410 у 1982 року. Згідно з архівною довідкою архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 27 лютого 2017 року у документах архівного фонду Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Червона Зірка» (далі СВК «Червона Зірка») за період з 1977 року по 01 травня 1982 року ніяких відомостей про [PERSON] не виявлено, як не виявлено і відомостей про видачу акту на право колективної власності на землю КСП «Червона Зірка». Згідно з листом архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 08 грудня 2017 року в документах фондів СВК «Червона Зірка» та [PERSON] районної державної адміністрації не виявлено статутів КСП «Червона Зірка» та СВК «Червона Зірка». Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01 серпня 2017 року у вказану дату Білозерською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за № 356 після смерті [PERSON] [INFO], на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 01 серпня 2017 року. 01 серпня 2017 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до Білозерської державної нотаріальної контори також звернувся позивач і така заява була прийнята державним нотаріусом. Згідно з заявою від 22 березня 1982 року [PERSON] зверталась як член колгоспу «Червона Зірка» в комісію по призначенню пенсій і допомоги колгоспникам [PERSON] районної Ради соціального забезпечення колгоспників, надавши при цьому документи, що підтверджують стаж роботи в колгоспі. [PERSON] заява прийнята та зареєстрована 22 березня 1982 року за № 41, і підписана головою правління колгоспу та головою соціального забезпечення колгоспу. Згідно з представленням № 2 підписаним у березні 1982 року [PERSON] як член колгоспу «Червона Зірка» представлена для призначення пенсії по старості. Датою вступу в колгосп зазначено 1952 рік. Згідно з довідкою, що видана у березні 1982 року колгоспом «Червона Зірка» [PERSON] працювала у колгоспі з 01 січня 1952 року по 31 грудня 1954 року, з 01 січня 1957 року по 31 грудня 1957 року, з 01 січня 1959 року по 31 грудня 1966 року, з 01 січня 1969 року по 01 листопада 1969 року, з 21 грудня 1981 року по 22 березня 1982 року. Згідно з довідкою, що видана правлінням колгоспом «Червона Зірка» у березні 1982 року станом на 01 березня 1982 року за [PERSON] була закріплена присадибна ділянка. Згідно з трудовою книжною виданою на імя [PERSON] 25 лютого 1966 року остання була прийнята в члени колгоспу у 1946 році. Згідно з протоколом № 41 від 13 квітня 1982 року [PERSON] з 01 травня 1982 року призначено пенсію по старості. На протоколі мається відмітка «колхозная». Згідно з листом Управління соціального захисту [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 07 березня 2017 року [PERSON] отримувала пенсію по втраті годувальника за чоловіка [PERSON] пенсіонера колгоспу «Червона Зірка». Згідно з листом [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 01 лютого 2017 року позивачу було повідомлено про те, що [PERSON] не внесена до списку осіб, який додається до державного акту на праві власності на землю. Згідно з листом архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 13 листопада 2017 року колгосп «Червона Зірка» було реорганізовано. Згідно з архівною довідкою архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 13 листопада 2017 року СВК «Червона Зірка», створений установчими зборами від 03 березня 2000 року було зареєстровано на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 14 березня 2000 року № 110 «Про державну реєстрацію сільськогосподарських товариств з обмеженою відповідальністю та сільськогосподарських виробничих кооперативів». Згідно з архівною довідкою архівного сектору [PERSON] районної державної адміністрації Херсонської області від 13 листопада 2017 року [PERSON] як працівник [PERSON] відділу звязку 18 серпня 1978 року отримувала зерно від колгоспу «Червона Зірка». Відповідно до листа ЦЗП № 5 ХД ПАТ «Укрпошта» від 13 листопада 2017 року [PERSON] працювала листоношою в [PERSON] відділі звязку [PERSON] районного вузла звязку з 01 листопада 1969 року (наказ № 148 п.5 від 11 листопада 1969 року) по 20 жовтня 1981 року (наказ № 202 п.3 від 22 жовтня 1981 року). Згідно з довідкою [PERSON] сільської ради від 13 листопада 2017 року [PERSON] з 1969 року по 1981 рік працювала листоношою в [PERSON] поштовому відділенні звязку. Відповідно до відомостей зазначених на особистому рахунку № 268 (по земельній шнуровій книзі № 736) [PERSON] отримувала пенсію по старості. Також маються відмітки про її роботу як листоношою на Укрпошті так і в колгоспі «Червона Зірка». Згідно з Державним актом на право власності на землю серія ХС-ІV Чарівнянською сільською радою відповідно до рішення від 01 квітня 1994 року № 81 передано КСП «Червона Зірка» у колективну власність 6276,1 га землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського використання. Також у Державному акті зазначено про додаток у виді списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства. Відповідно до списку громадян членів КСП «Червона Зірка» (додаток № 1 до Державного акту) [PERSON] у списку не значиться. Згідно з листом Обєднаного трудового архіву селищних, сільських рад Великоолександрівського району від 13 грудня 2017 року наданого на виконання ухвали про витребування доказів та від 30 листопада 2017 року статут СВК «Червона Зірка» не зберігання до архіву не надходив. Наведені докази є належними та допустимим, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечувались сторонами та не викликають сумніву в їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування прав спадкодавця, які за життя не були за ним визнані у встановленому законом порядку, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Так, відповідно до частини першої статті 1217 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, із зазначених положень цивільного законодавства вбачається, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті матері, у встановленому законом порядку, а отже має право ставити на вирішення суду питання про наявність відповідних прав у спадкодавця, які останній набув за життя та заявляти про свої права на нього у порядку спадкування. Відповідно до Указу Президента «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 установлено, що приватизація земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, є невідкладним першочерговим заходом у здійсненні земельної реформи в Україні. Передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції проводити на добровільних засадах, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє. Також вказаним Указом рекомендовано місцевим Радам народних депутатів за участю Державного комітету України по земельних ресурсах ужити заходів щодо прискорення передачі відповідно до земельного законодавства безплатно у колективну власність земель колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, трудові колективи яких виявили бажання одержати землю у власність. Відповідно до Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» 14 лютого 1992 року № 2114-XII (далі [PERSON]) колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до частини першої статті 3 Закону підприємство створюється за бажанням громадян на добровільних засадах на їх загальних зборах. Створення підприємства не обумовлюється будь-якими рішеннями державних, господарських та інших органів. Відповідно до частини першої статті 5 Закону членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Відповідно до частини першої статті 7 Закону об'єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об'єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об'єднань, учасником яких є підприємство. Аналіз наведених правових актів та норм закону дає підстави для висновку, що в Україні після набуття державною незалежності та з метою створення ринкової економіки та підприємницької ініціативи, створення нових відносин власності на землю на основі принципів економічної самостійності та соціальної рівності, подолання економічної кризи та зростання доходів та рівня життя населення було проведено земельну реформу у сфері сільськогосподарського виробництва, яка передбачала передачу державних земель сільськогосподарського призначення у власність громадян на добровільних засадах у порядку приватизації без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Такий порядок передбачав створення колективних сільськогосподарських підприємств на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, різновидом яких є зокрема колгосп, визнанням за ними права власності на землю сільськогосподарського використання, яка перебувала у користуванні відповідного колгоспу, шляхом видачі державного акту на право колективної власності на землю, складенням списків осіб, які за законом мають право на земельну частку (пай) із подальшою видачою сертифікатів на підтвердження відповідного права, яке може бути обєктом, зокрема успадкування. Належність громадянину права на земельну частку (пай) визначається тим фактом, чи займається або займалася особа її обробкою. Це право визначене вказаними Указами Президента України та не може бути обмежене або скасоване органом, який проводить таку приватизацію (зборами учасників), шляхом не включення у відповідні списки з власних міркувань. Відповідно до впровадженої процедури уповноважені органи мали забезпечити вказане право особи виконавши вимоги закону при цьому не перебираючи на себе повноваження Президента України у вирішенні питання про наявність або відсутність відповідного права у кожної особи, залежно від вимог встановлених на власний розсуд. Зі змісту Указів Президента України можна зрозуміти, що право на земельну частку кожної особи обумовлюється її членством в КСП, а також наявністю прізвища у списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Однак, з урахуванням вищенаведеного можна стверджувати, що членство в КСП створеного на базі колгоспу та складання списків передбачало формальний підхід з метою документального оформлення розпочатої процедури переходу до ринкових відносин та їх зміст не міг обумовлюватись іншими чинниками. При визначенні членства особи в КСП та складенні списків відповідні органи мали виходити з мети проведення земельної реформи та з конституційних гарантій кожної особи. В судовому засіданні відповідачі неодноразово звернули увагу суду на те, що конкретної процедури реорганізації колгоспів в КСП законодавчо не встановлено, а отже наявність права кожної особи на земельну частку вирішувалось по різному в кожному КСП. Також представники зазначили, що при вирішенні вказаного питання слід керуватись статутом КСП «Червона Зірка», при цьому повідомивши суду про його відсутність як в архіві [PERSON] районної державної адміністрації так і в Обєднаному трудовому архіві селищних, сільських рад Великоолександрівського району. Закон України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» не може бути застосований при вирішенні даного спору, оскільки його положення (стаття 1 Закону) не регулюють порядок створення КСП на базі колгоспу, зокрема створення КСП «Червона Зірка» на базі колгоспу «Червона Зірка» та порядок набуття у ньому членства особами, які були членами колгоспу або пенсіонерами колгоспу. [PERSON] регламентує діяльність КСП, однак не може визначати право на земельну частку членів колгоспу, який було реорганізовано у КСП. Крім того, зміст статей 1 та 5 Закону свідчить про те, що прийняття у члени КСП (створеного відповідно до його положень) пенсіонерів було недоцільним, оскільки таке членство передбачало участь особи у спільному виробництві сільськогосподарської продукції та товарів, здійснення чого пенсійний вік особи виключав. Тобто прийняття у члени КСП особи пенсійного віку, яка у звязку з цим набуває офіційного статусу непрацездатної, суперечитиме меті його створення. Також при вирішенні спору не може бути застосований [PERSON] України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-IV, на положення якого посилається представник [PERSON], оскільки він не діяв на час виникнення спірних правовідносин та визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, що не є предметом розгляду. Отже, при вирішенні спору слід виходити із загальних засад проведення земельної реформи, мети її проведення, положень актів цивільного законодавства, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин та конституційних гарантій кожної особи. Суд вважає, що створення КСП «Червона Зірка» на базі колгоспу «Червона Зірка» свідчить про те, що КСП «Червона Зірка» є правонаступником прав та обовязків колгоспу «Червона Зірка», а відповідно і права членів останнього, які були законодавчо визначені не можуть бути втрачені із такою реорганізацією. Права членів КСП «Червона Зірка» на земельну частку обумовлені в першу чергу не самим членством у ньому, а саме членством у колгоспі «Червона Зірка» під час якого громадяни фактично набули відповідні права і на підставі чого вони набували членство у колективному сільськогосподарському товаристві. Крім того, як вже було зазначено, згідно з Указами Президента України визначено, що саме особи, які обробляли землю набувають право на неї, а отже особа не могла таке право втратити лише з тих підстав, що не була визнана членом КСП, при тому, що вона виявила бажання набути вказане право на добровільних засадах. Зміст діяльності колгоспу та мета його створення дає підстави для висновку, що член колгоспу вважається таким, що обробляє землю, оскільки у будь-якому випадку виконує діяльність повязану із цим. Отже, [PERSON] будучи членом колгоспу, що підтверджено вищенаведеними доказами, набула право на земельну частку у межах та нормах визначених у встановленому законом порядку з 01 квітня 1994 року, що є днем отримання КСП «Червона Зірка» Державного акту, оскільки таке право законодавчо закріплено і за пенсіонерами, які раніше працювали у колгоспі. Відповідачі не надали суду доказів на спростування даного факту або доказів, які свідчать про припинення її членства. Той факт, що в діяльності [PERSON] були тривалі перерви не спростовує того факту, що в останні роки своєї трудової діяльності вона працювала у колгоспі «Червона Зірка» і пішла на пенсію будучи його членом. Доказів того, що [PERSON] при отриманні КСП «Червона Зірка» не висловила бажання скористатись своїм правом набутим у колгоспі на отримання земельної частки(паю) відповідачами суду не надано. При цьому суд бере до уваги, що обовязок збереження архівних документів, зокрема і документів утворених під час діяльності колгоспу «Червона Зірка» та КСП «Червона Зірка» покладається саме на органи держави та органи місцевого самоврядування, які свого обовязку не виконали та не забезпечили збереження як статуту вказаних підприємств так і інших матеріалів, що були складені при реорганізації колгоспу в колективне сільськогосподарське товариство, негативні наслідки у звязку з чим не можуть наставати для осіб, право яких не визнається уповноваженими органами державної влади чи органами місцевого самоврядування. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає змісту спірних правовідносин, характеру невизнаного права та можливості його захисту у обраний позивачем спосіб, адже на території [PERSON] сільської ради наявний резервний земельний фонд за рахунок якого можливе виділення земельної частки відповідно до визнаного за особою права. Позовна давність, про застосування якої заявив представник [PERSON] районної державної адміністрації, не може бути застосована, оскільки позивач набув субєктивне право, яке вважав порушеним, після прийняття спадщини 01 серпня 2017 року, а звернувся до суду 03 жовтня 2017 року тобто впродовж трьох років. Застосування позовної давності у спадкових відносинах з урахуванням пропущення встановленого законом строку померлою особою, яка за життя не скористалась своїм правом на судовий захист, цивільним законодавством не перебачено та це не може бути здійснене, оскільки таке питання вирішується виключно щодо позивача та повязане із встановленням моменту з якого він дізнався або повинен був дізнатися про порушення, невизнання або оспорювання належного йому субєктивного права. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю, оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після своєї матері, який заявив про своє право на вказане спадкове майно та після померлої залишилось спадкове майно у виді права за земельну частку, яка може бути обєктом успадкування. Ухвалюючи рішення, суд враховує, що при такому вирішенні спору буде дотриманий справедливий баланс інтересів як позивача, який довів своє право на спадкове майно у виді права на земельну частку, яке належало спадкодавцю на момент смерті, так і інтереси держави та територіальної громади, яких представляють відповідачі, оскільки їх права при цьому порушені не будуть. Більш того, рішення суду сприятиме більш ефективному використанню земельної частки та збереженню її корисних властивостей, яка перебуває у резервному фонді призначенням якого є подальший перерозподіл землі з метою забезпечення її використання за цільовим призначенням (частина 11 статті 25 ЗК України). Відповідно до статті 14 Конституції України, прийнятої на п'ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Отже держава має усіляко сприяти громадянам у реалізації ними прав на землю, а тим самим забезпеченню гідного рівня життя, а заперечення такого права має бути не лише обґрунтоване, але й виправдане із приведенням фактів, які свідчитимуть про те, що визнання за особою права на земельну частку із земель резервного фонду призведе до істотного дисбалансу між інтересами суспільства та інтересами заявника та спричинить негативні наслідки. Рішення повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю, для забезпечення чого суд наділений функцією роз'яснення та тлумачення положень національного закону (наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey), заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI) за умови необхідності застосування норми, яка може сприйматися неоднозначно. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України суд враховує, що невизнання права позивача не є наслідком дій або бездіяльності відповідачів, адже останні приймали участь у розгляді справи як орган місцевого самоврядування та орган державної влади, та вирішує покласти судові витрати у виді судового збору сплаченого позивачем на нього.

Outcome: approved