Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позову посилався на те, що з відповідачем у справі перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти подружжя придбали квартиру [ADDRESS] . Вважає, що зазначена квартира є спільним майном подружжя, а тому просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя, залишивши у власності [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] вартістю 86994,00 грн. та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності: 4407484, опис об`єкта: загальна площа 56,9 кв.м., житлова площа 40,4 кв.м., опис: 1 - коридор, 2 - туалет, 3 - ванна, 4 - кухня, 5,6,7 - житлові кімнати, 8 - кладова, 9 - коридор, І - балкон (а.с.2-3). Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за нею право особистою власності на 58/100 частин квартири [ADDRESS] , а 42/100 частин визнати спільним майном подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що спірна квартира дійсно була придбана у шлюбі. Проте, на придбання квартири їй її батьком було подаровано 52584,00 грн., а тому в цій частині вона вважає спірну квартиру особистою власністю. Враховуючи, що з серпня 2017 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] ухиляється від утримання спільної дитини, а тому вважає, що суд має відступити від рівності часток у спільній власності подружжя. За таких обставин, просила суд визнати особистою власністю [PERSON] 58% (58/100) квартири [ADDRESS] . Здійснити поділ спільного майна подружжя, врахувавши частку у квартирі, яка є особистою власністю [PERSON] , відступивши від засади рівності часток та залишити у власності [PERSON] 90% (9/10) квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 10% (1/10) квартири [ADDRESS] . Припинити право власності [PERSON] на його частку у спірній квартирі, відшкодувавши вартість цієї частки з коштів внесених [PERSON] на депозитний рахунок суду, стягнути судові витрати з відповідача за зустрічним позовом (а.с.16-23). Ухвалою від 07 травня 2018 року відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.4). Ухвалою суду від 21 червня 2018 року прийнято до розгляду зустрічний позов і об`єднані позови в одне провадження (а.с.46). Ухвалою від 09 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті (а.с.67). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана судова справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні (а.с.80). Ухвалою від 03 квітня 2019 року прийнято справу до свого провадження і розпочато повторне підготовче провадження (а.с.81). Ухвалою від 29 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті (а.с.106). 24 липня 2019 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Желіба І.Є. в повному обсязі підтримав первісний позов і просив його задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира придбана у шлюбі, а тому і повинна належати сторонам по Ѕ частині. Доказів того, що частина квартири є особистою власністю позивача за зустрічним позовом та необхідності відступлення від рівності часток не надано. Крім того, сторони по справі збирали кошти на спірну квартиру разом, обидва працювали. Також друзі, родичі дарували грошові кошти на дні народження і вони також відкладалися на квартиру. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Ліфлянчик С.І. первісний позов не визнав, підтримавши зустрічний позов, який просив задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у ньому. Просив врахувати, що наданими доказами по справі, показами свідків підтверджено факт особистої власності [PERSON] на 58/100 частин спірної квартири. Крім того, дитина сторін проживає з [PERSON] , батько не приймає участі в утриманні дитини, а тому є підставі відступити від рівності часток у спільному майні подружжя. Оскільки в цьому разі частка [PERSON] буде незначною, то стягнути на його користь з [PERSON] грошові кошти в розмірі 17 400 грн. за його частку в квартирі 10/100 . Вислухавши представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Водночас, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Проте, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15. Відповідно до положень ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.2004 (а.с.4). На час розгляду справи шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі 25 січня 2014 року було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с.29). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач за первісним позовом [PERSON] є власником спірної квартири (а.с.30). Розглядаючи справу, суд не може погодитися з посиланнями [PERSON] у зустрічній позовній заяві та її представника у судовому засіданні проте, що 58% спірної квартири придбано за рахунок коштів, які їй дав батько, а тому в цій частині квартира є її особистою власністю, з огляду на таке. Так, на підтвердження цих доводів у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , який є батьком позивача за зустрічним позовом [PERSON] , та [PERSON] , яка є колишнім власником спірної квартири. Свідок [PERSON] суду показав, що у нього була однокімнатна квартира, в якій після весілля проживали донька із зятем. В подальшому вирішили продати цю квартиру та купити нову для сім`ї доньки. В один день у одного нотаріуса було продано однокімнатну квартиру і придбано спірну квартиру. Всі кошти, розмір яких він не пам`ятає, ним було надано доньці на придбання нової квартири. Крім того, вони з дружиною ще давали кошти доньці для придбання квартири, проте скільки він не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду показала, що у жовтні 2013 року вона вирішили продати квартиру через агентство нерухомості. Квартиру приходила дивитися [PERSON] [PERSON] вона побачила лише у нотаріуса. Грошові кошти за квартиру їй передавала [PERSON] , чиї це кошти свідок не знає. Проте, вона чула про продаж однокімнатної квартири. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.4 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 25 січня 2014 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 90329,00 грн., які отримані продавцем ( [PERSON] ) від покупця ( [PERSON] ) під час оформлення цього договору (а.с.29). Таким чином, має місце твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про надання частини грошових коштів на придбання спірної квартири її батьком та заперечення цих обставин позивачем за первісним позовом [PERSON] та його твердження про придбання квартири за спільні кошти їх подружжя. Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, спростування правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, можливо лише за умови доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, при цьому тягар доказування покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки слова одного з подружжя рівноцінні словам другого, то за відсутності письмових доказів джерела набуття грошових коштів надавати перевагу одному чи другому суд не може. Крім того, як на підставу позову, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на ст.70 СК України та просить відступити від принципу рівного поділу майна між сторонами, посилаючись на те, що з нею проживає спільна дитина сторін по справі, відповідач матеріально не забезпечує дитину. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім''ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Проте судом не встановлено підстав для відступлення від рівності часток сторін у спільній сумісній власності, визначених ч.ч. 2,3 ст.70 СК України, оскільки наведені [PERSON] у зустрічній позовній заяві обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на проживання з нею спільної з відповідачем за зустрічним позовом дитини як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя також не приймаються судом до уваги, оскільки ч.3 ст. 70 СК України передбачена обов`язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Проте, суду не надано доказів на підтвердження цього. Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов`язку доведення, слід зазначити, що у своїх рішеннях Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих неспростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10.01.2008, п.71; Гриненко проти України від 15.02.2012, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12.03.2009, п.62). Оцінюючи факт придбання 58/100 частин спірної квартири в особисту власність [PERSON] за передані її батьком кошти, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення. За таких обставин, слід визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право приватної власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , припинивши в цій частині право власності [PERSON] . Залишити незмінним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Враховуючи результат розгляду справи, вимоги ст.141 ЦПК України те, що позивач за первісним позовом не ставив питання щодо розподілу судових витрат, судові витрати за первісним та зустрічним позовами віднести на [PERSON] та [PERSON] відповідно. Слід повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 17400 грн. 00 коп., що знаходяться на депозитному рахунку № [NUMBER] Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, код 26239738, МФО 820172, Державна казначейська служба України (а.с.24).

Outcome: approved