Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому вона просила зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні нею належною їй земельною ділянкою за адресою м.Миргород вул.Мельченка, 98, шляхом знесення за його рахунок паркану, установленого ним на зазначеній земельній ділянці. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона та відповідач є власниками суміжних земельних ділянок, які розташовані за адресою м. Миргород вул. Мельченка, 98 та Мельченка, 100. 22 жовтня 2011 року відповідач самовільно змістив паркан на її земельну ділянку по всій довжині суміжної межі. Державним науково-виробничим підприємством «Полтавський геодезичний центр» 9 листопада 2011 року було проведено в натурі винос меж земельної ділянки по вул.Мельченка, 98 в м.Миргороді. При цьому зясувалося, що паркан, який самочинно переставив відповідач, знаходиться на земельній ділянці позивача. В звязку з цим, в порядку, визначеному Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками позивачка звернулась до землевпорядної організації ПП «Земсервіс-Плюс» по питанню відновлення меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості). В ході виконання замовлення 07 жовтня 2013 року були частково закріплені межі земельної ділянки в натурі межовими знаками в кількості 5 шт., а межовий знак № 6 не був встановлений і визначений на місцевості, так як він знаходиться на території земельної ділянки [PERSON], який заборонив (перешкодив) у його встановленні. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц, яке набрало законної сили 30 вересня 2014 року, зобовязано [PERSON] не чинити перешкод та сприяти відновленню межових знаків між земельними ділянками, що розташовані в м.Миргороді по вул.Мельченка № 98 та № 100. На вимогу суду апеляційної інстанції ПП «Земсервіс-плюс» повторно винесла межі земельної ділянки в натурі за адресою вул.Мельченка, 98 в м.Миргороді з прикладеними кадастровими планами, які підтверджують факт та ширину самовільно зайнятої її земельної ділянки. Посилаючись на ст.ст.91, 152 ЗК України, ст.ст.16, 391 ЦК України просила усунути триваюче порушення її права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні представники позивачки адвокат [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснили, що на час приватизації у 1997 році чоловіком позивачки [PERSON], який помер у 2007 році, земельної ділянки по вул.Мельченка, 98, відповідач не був власником суміжної земельної ділянки по вул.Мельченка, 100. Під час приватизації межа між земельними ділянками була встановлена по існуючому на той час паркану, але у жовтні 2011 році відповідач, скориставшись тим, що позивачки декілька днів не було вдома, зніс старий паркан та встановив новий, змістивши його на територію земельної ділянки позивачки, і відмовляється відновити попередню межу, незважаючи на те, що факт її порушення встановлений рішенням суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили позовні вимоги. Суду пояснили, що [PERSON] дійсно в 2011 році обновив паркан між своєю земельною ділянкою та земельною ділянкою позивачки, розташувавши його по прямій між двома крайніми межовими знаками. При облаштуванні паркану він не змінював розмірів земельних ділянок і на його переконання паркан між земельними ділянками в м. Миргороді по вул. Мельниченка № 98 та № 100 розташований відповідно до технічної документації на його земельну ділянку. Вважали, що кадастрові плани, виготовлені ПП «Земсервіс-плюс», з яких нібито вбачається порушення межі між спірними земельними ділянками, не відповідають дійсності, тому що розмір його земельної ділянки відповідає розміру, зазначеному в державному акті на право власності на земельну ділянку. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц позивачці відмовлено у перестановці його паркану, що підтверджує, що ніякого захвату він не проводив. В звязку з цим вважали, що взагалі відсутній предмет спору тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року, яке набрало законної сили 30 вересня 2014 року (а.с.16-17 т.1) встановлено, що позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,4234 га, що розташована на території м.Миргород по вул. Мельченка, 98, на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] (а.с.6 т.1). Померлому дана земельна ділянка належала на підставі державного акту серії ПЛ № 403 від 24 березня 1997 року (а.с.7 т.1). Власником суміжної земельної ділянки за адресою м. Миргород вул. Мельниченка, 100 являється відповідач, [PERSON], на підставі державного акту серії Р1 № 593193 від 30 серпня 2002 року (а.с.8). Зазначеним рішенням також встановлено, що за замовленням позивачки 07 жовтня 2013 року землевпорядною організацією Приватне підприємство Земсервіс-Плюс проведено роботи по закріпленню межових знаків її земельної ділянки, розташованої за адресою м.Миргород, вул. Мельченка, 98. Відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 07 жовтня 2013 року, межі земельної ділянки закріплені в натурі межовими знаками в кількості 5 штук. Один межовий знак не був закріплений та визначений на місцевості, так як він знаходиться на території суміжної земельної ділянки за адресою м. Миргород, вул. Мельниченка, 100, власник якої відповідач [PERSON], перешкодив його встановленню. При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що між земельними ділянками наявна тверда межа у вигляді паркану із металевих стовпчиків та натягнутої металевої сітки. Отже, розташування межового знаку земельної ділянки позивачки не на лінії паркану, а на території, що прилягає до паркану зі сторони суміжної земельної ділянки, свідчить про те що паркан розташований саме на земельній ділянці позивачки. Посилання відповідача та його представника на те, що згаданим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц позивачці відмовлено у перестановці його паркану, що підтверджує те, що ніякого захвату він не проводив, є безпідставним, оскільки у самому рішенні зазначено, що законність встановлення паркану, відповідно до технічної документації на земельні ділянки як позивачки так і відповідача, не була предметом розгляду даної цивільної справи. Проте, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року у справі № 541/1328/14-ц (а.с.18-19 т.1) встановлено порушення межі земельної ділянки позивачки власником суміжної земельної ділянки [PERSON], а також зазначено, що паркан, який самочинно переставив [PERSON], незаконно знаходиться на земельній ділянці [PERSON] При цьому суд апеляційної інстанції посилався на акт від 09.11.2011 року, складений комісією у складі депутата міськради [PERSON], секретаря ради мікрорайону [PERSON], заступника голови вуличного комітету [PERSON], секретаря вуличного комітету [PERSON], власника земельної ділянки по вул.Мельченка, 98 [PERSON], працівників Полтавського геодезичного центру, про проведення виносу в натурі кутів зовнішніх меж землекористування Мельченка, 98 згідно Державного акту (а.с.9-13 т.1), та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 07.10.2013 року, складений комісією у складі інженерів-землевпорядників [PERSON], [PERSON], депутата міської ради [PERSON], секретаря мікрорайону [PERSON] (а.с.14 т.1.), тобто визнав їх належними і допустимими доказами доводів позивача, зазначивши при цьому, що відповідач не надав суду доказів на спростування вказаних актів. Суд вважає що відповідачем не надано таких доказів і під час розгляду даної справи. Посилання відповідача та його представника на те, що згідно збірного кадастрового плану суміжних землекористувачів (а.с. 26, 77, 114) сарай [PERSON] знаходиться на межі земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, суд не приймає до уваги, оскільки цей план є схематичним, виконаним без дотримання масштабу та точного розташування будівель на земельній ділянці, що підтверджується тим, що на кадастровому плані сараї «Б» та «Е» на земельній ділянці по вул.Мельченка, 98 кутами примикають один до одного, в той час як на планах земельної ділянки, що містяться у технічних паспортах, виготовлених у грудні 2011 року(а.с.118) та раніше, за життя [PERSON]В.(а.с.117), відстань між ними складає більше 1 м. При цьому, згідно цих же планів, з урахуванням масштабу їх виготовлення 1:500, відстань від стіни сараю «Е», про який зазначає відповідач, до межі земельної ділянки повинна становити більше 1,5м., що підтверджується і листом ПП «Земсервіс-Плюс» від 26.07.2014 р., адресованим Апеляційному суду Полтавської області, який цим судом також прийнятий в якості доказу, в якому зазначено, що згідно з даними, по яких свого часу були видані державні акти на право власності на земельні ділянки, відстань від одного кута (А) цього сараю до межі повинна становити 1,94м., а від іншого (В) 1,91м., а фактично межа проходить на відстані від кута А 0,48м., а від кута В 0,39м. (а.с.20). При огляді судом доказів за їх місцезнаходженням встановлено що відстань від одного кута сараю до огорожі становить 0,64м., а від іншого - 0,50м. (а.с.120 т.2). Твердження відповідача та його представника про те, що позивачка умисно знищила межовий знак між спірними земельними ділянками не знайшло підтвердження під час судового розгляду, а навпаки спростовується листом Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 12.02.2015р. (а.с.159 т.1) та тим, що згідно каталогу координат кутів зовнішніх меж користування земельної ділянки по вул. Мельченка, 98, що міститься в технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування цієї земельної ділянки, виготовленому у 1996 році Полтавським відділом Українського державного науково-виробничого інституту зйомок міст та геоінформатики «Укргеоінформ», межовими знаками цієї земельної ділянки зі сторони земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, були кут деревяної огорожі та кут металічної огорожі, а згідно пояснень відповідача у судовому засіданні саме він у 2011 році встановлював металічний паркан між земельними ділянками, «вирівнявши» межу. Крім зазначених вище доказів факт того, що фактичне розташування земельної ділянки відповідача не відповідає координатам, зазначеним у технічній документації, на підставі якої було видано відповідачу державний акт серії Р1 № 593193 від 30 серпня 2002 року, та має місце порушення землекористування [PERSON] зі сторони земельної ділянки по вул.Мельченка, 100, належної [PERSON], підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи № 1219 від 22.01.2013р. (а.с.64-70 т.2), який суд приймає до уваги, як такий, що узгоджується з іншими матеріалами справами. Посилання відповідача та його представника на те, що висновок експерта зроблений на підставі підроблених каталогів координат та кадастрових планів земельних ділянок, суд вважає надуманими, оскільки вказані каталоги координат містяться в оригіналах технічної документації, яка була витребувана судом з відповідних державних установ та повністю надана експерту, і за своїм виглядом не викликають сумніву в їх достовірності, так само як і використаний експертом кадастровий план земельної ділянки позивачки, виготовлений ПП «Земсервіс-Плюс» по фактичному розташуванню цієї ділянки. Доказів на підтвердження своїх сумнівів, в т.ч. шляхом заявлення клопотань про проведення відповідних експертиз чи звернення до іншої землевпорядної організації для проведення геодезичної зйомки земельної ділянки, відповідач під час судового розгляду не надав. З урахуванням відстані, на яку згідно вказаного висновку експертизи відбулося зміщення межі земельної ділянки [PERSON] в бік земельної ділянки [PERSON] по вул.Мельченка, 98, з урахуванням вищевказаних доказів та результатів огляду судом доказів за їх місцезнаходженням (а.с.120-128 т.2) суд приходить до висновку, що металевий паркан, встановлений відповідачем, повністю перебуває на земельній ділянці позивачки. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частиною 3 цієї статті встановлені засоби захисту цих прав, серед яких відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, оскільки порушення триває і має місце на момент звернення з позовом, на дану вимогу не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, тому що з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Оскільки відповідачем визнано, що спірний паркан, який є перешкодою у користуванні позивачкою її земельною ділянкою, встановлено ним, то обовязок по його знесенню слід покласти на саме на відповідача. Твердження представника відповідача про те, що рішення у справі може вплинути на права чи обовязки інших суміжних землекористувачів суд вважає безпідставним, оскільки це рішення стосується тільки паркану, який розташований на земельній ділянці позивачки, і ніяким чином не зачіпає права чи інтереси інших осіб. Згідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На цій підставі, витрати на сплату судового збору (а.с.1 т.1), на проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с.106-109 т.2) та на правову допомогу адвоката (а.с.110-111) підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved