Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суді із позовом до відповідача [PERSON], який обґрунтував тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір № 64 від 22 серпня 2011 року про надання освітніх послуг ( далі Договір) , відповідно до умов якого, позивач бере на себе зобовязання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання, відповідач, згідно до п.3.1. Договору своєчасно у строки та розмірі встановлені ним, вносити плату за надання освітній послуги за три начальні роки в загальному розмірі 15729 гривень. Вказує, що позивач виконав свої зобовязання за Договором, але за власним бажанням відповідач була відрахована з числа студентів, відповідно до наказу від 20.04.2012 року за № 649, проте позивачем надана вже була освітня послуга відповідачу на суму 2621 грн.50 коп., вартість якої станом на 01 вересня 2014 року відповідачем не сплачено. Тому просить суд стягнути з відповідача борг за надання освітніх послуг у розмірі 2621 грн. 50 коп. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з*явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, просить його задовільнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 24 грудня 2015 року суду пояснила, що позов не визнає, оскільки ніякого договору із позивачем 22 серпня 2011 року вона не укладала і заяв про відрахування за власним бажанням від 13.02.2012 року позивачу вона не писала, тому просила відмовити у задоволені позову та клопотала про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні 24 грудня 2015 року представник відповідача [PERSON] також позовні вимоги не визнала з підстав зазначених відповідачем, просила відмовити у їх задоволені. В судове засідання 20 липня 2016 року відповідач [PERSON] не з*явилась подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволені даного позову та стягнути з позивача та її користь понесені нею судові витрати у справі- за надання правової допомоги в розмірі 4000 гривень та за проведення судової почеркознавчої експертизи на суму 900, 48 гривень. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності незявившихся осіб. Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не обґрунтований та такий, що підлягає відмові у задоволені виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2011 року між Національним університетом державної податкової служби України та [PERSON] укладено договір № 64 від 22 серпня 2011 року про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг на три роки , на заочній формі навчання, загальною вартістю в 15729 грн.(а.с.4). З копії наказу Національного університету державної податкової служби України за №649 від 20 квітня 2012 року, вбачається, що відраховано за власним бажанням [PERSON], студентку 3 курсу групи ФСЗ 31В (а.с.5). З заяви від 13.02.2012 року, вбачається що студентка Вінницької філії Національного університету державної податкової служби України, групи ФСЗ-31В [PERSON] подала заяву про відрахування її х числа студентів. З розрахунку по оплаті за навчання [PERSON] за 2011 2012 рік нарахована заборгованість у сумі 2621 грн. 50 коп.(а.с.6), відповідно до якого [PERSON] було надіслано претензію про сплату заборгованої суми за навчання (а.с.7). Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 20 травня 206 року за №131 П, підпис у графі «Студент підпис» у договорі, який укладений між Національним університетом державної податкової служби України та [PERSON], про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг, виконаний не громадянкою [PERSON], а іншою особою. (а.с.136 -140). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту положень, викладених у ч.1 ст.20 ЦК України та ст.ст.3,4,33 ЦПК України, вбачається , що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 509 Цивільного Кодексу України ( далі ЦК України) , зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.11 ЦК України , цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є -договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України , цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно до ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до положень , викладених ч.ч.1,3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Проаналізувавши наявні письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку , що позивач не довів перед судом про наявність виниклих договірних правовідносин між позивачем та відповідачем у справі відповідно до договору від 22 серпня 2011 року. Так , згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 20 травня 206 року вбачається , що відповідач договір від 22 серпня 2011 року , на який посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог , не підписувала, даний договір підписаний іншою особою. Також, посилання позивача у позові про відрахування відповідача з числа студентів, що відбулося на підставі її заяви також спростовуються наданими письмовими доказами-заявою від 13.02.2012 р. та наказом Національного університету державної податкової служби України за №649 від 20 квітня 2012 року , з яких вбачається , що заяву писала студентка- Томчук [PERSON] та її же відраховано, в свою чергу ,відповідач по даній справі [PERSON]. Тому, суд вважає , що позов позивача необґрунтований та у задоволені якого, слід відмовити . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд виходить з такого. Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно до ч.1, п.п. 2,4 ч.3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать - витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до положень , викладених в ч.ч.1,2, ст.84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно положень ч.1 ст.1 Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» , розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно до п. 48 роз*яснень, викладених у Постанові № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму ВССУ від 25 вересня 2015 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до Договору № 7/15 про надання правової допомоги від 29.07.2015 р. та Додаткової угоди № 1 від 04.07.2016 р. , вбачається , що вони укладені між відповідачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] ( свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 409 ( а.с.158), яка надає правову допомогу по даній справ у суді ( а.с.88,157) З акту виконаних робіт від 14.06.2016 року , вбачається приведений розрахунок вартості адвокатських послуг, наданих адвокатом [PERSON] послуг відповідачу на правову допомогу в загальну сумі 4000 гривень , що включає в себе : ознайомлення з матеріалами справи, консультація, участь в судових засіданнях, підготовка клопотань та до судових дебатів. ( а.с. 156) З квитанції від 14.06.2016 року, вбачається, що адвокат [PERSON] отримала гонорар ,відповідно до угоди, від відповідача [PERSON] ( а.с.149) Тому суд вважає , що відповідачем документально підтверджено та доведено понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 4000 гривень, які підлягають стягненню з позивача на її користь , оскільки у задоволені позову позивачу судом відмовлено. Також, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача і понесені нею витрати, пов'язані із проведенням по справі судової почеркознавчої експертизи у розмір 900, 48 коп., що документально підтверджено квитанцією від 21.04.2016 р. ( а.с.148) та актом виконаних робіт, оскільки у задоволені позову позивачу судом відмовлено. ( а.с. 132).

Outcome: approved