Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач Маріупольська загальноосвітня школа-інтернат №2 І-ІІ ступенів Донецької обласної ради звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилались на те, що відповідачка є матір`ю малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , який має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Відомості про батька дитини внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Рішенням Дебальцевської міської ради від 07.12.2011 № 377, малолітнього [PERSON] влаштовано до дитячого закладу на повне державне забезпечення. На підставі наказу Департаменту освіти та науки від 12.02.2016 № 52 його було переведено до м.Маріуполя з Мар`їнської ЗОШ-інтернату №3. Мати дитини була засуджена вироком суду до покарання у вигляді позбавлення волі, у 2017 році була звільнена умовно-достроково, проте свого сина на виховання не забирає. За час перебування дитини в закладі, протягом понад 9 місяців, матір до хлопчика жодного разу не приходила, станом здоров`я не цікавилась, участі у вихованні не приймала. На теперішній час опікуном малолітнього є директор Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату №2 І-ІІ ступенів Донецької обласної ради, де дитина перебуває на повному державному утриманні з 15.02.2016. Просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносної малолітньої дитини, оскільки це є доцільним та відповідає інтересам самої дитини, а також стягнути з неї аліменти. Представник позивача Матвієнко Т.А. , що діє на підставі довіреності, в письмовій заяві позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, клопотала про розгляд справи без її участі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом розміщення судових повісток про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада». Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судовго засідання, не з*явився в судове засідання без повідомлення причин, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представники третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Єрмоленко Т.М. та Мамаєва С.В. в письмових заявах просили розглянути справу без їх участі, при ухваленні рішення максимально врахувати інтереси дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, малолітній [PERSON] народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 28 жовтня 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дебальцевського міського управління юстиції у Донецькій області, відомості про батька в свідоцтві про народження малолітнього [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Рішенням виконавчого комітету Дебальцівської міської ради № 376 від 07.12.2011 малолітньому [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Дебальцівської міської ради № 377 від 07.12.2011 малолітнього [PERSON] , [INFO] , було влаштовано у дитячий державний заклад на повне державне утримання. Наказом № 12 від 12.02.2016 «Про зарахування вихованців Марьїнської ЗОШІ №3 до Маріупольської ЗОШІ № 2, [PERSON] було зараховано з 15.02.2016 року до Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату №2 І-ІІ ступенів Донецької обласної ради. З наявних у матеріалах справи довідок установ Державної пенітенціарної служби України в донецькій області вбачається, що [PERSON] була засуджена вироком Дебальцевського міського суду Донецької області за ст.ст. 307 ч.2, 311 ч.2, 70 ч.1 КК України до 6 (шести) років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України приєднане покарання за вироком Дебальцевського міського суду Донецької області від 05.04.2011 року, остаточно до відбуття визначено 6 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією майна. Була затримана 15.09.2011 року, кінцевий термін покарання 15.11.2017 року. 14.08.2013 року [PERSON] вибула до Снежнянської ВК - 127 Донецької області. З серпня 2014 року в зв`язку з подіями на сході країни частина структурних підрозділів припинила контакти з апаратом управління ДПтС України в Донецькій області, тому підтвердити перебування [PERSON] на обліках, відбування покарання в установах, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях неможливо. Відповідно до акту про невідвідування від 24.09.2019р., за час перебування [PERSON] у дитячому закладі (понад 9 місяці) мати хлопчика не відвідувала, не листувалася, аліменти не сплачувала, ніякої іншої матеріальної допомоги йому не надавала. Положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку Україна ратифікувала 27.02.1991 року та положення якої набули чинності для України 27.09.1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27). Частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, суд вважає, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, діє всупереч інтересам та потребам свого малолітнього сина, [PERSON] , що на думку суду є неприпустимим. Згідно зі ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частина 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, враховуючи у сукупності вивчені докази та виключно інтереси дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату №2 І-ІІ ступенів Донецької обласної ради про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина, [PERSON] , 2006 року народження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як вбачається зі змісту ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України та приходить до висновку про можливість стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідачів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Як встановлено судом, малолітній [PERSON] перебуває у дитячому державному закладі на повному державному утриманні. Суд, такими чином, вважає, враховуючи викладене, що з відповідачки на користь її малолітного сина підлягають стягненню аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Окрім того, відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір у сумі 768,40 гривень.

Outcome: approved