Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 травня 2019 року відповідач [PERSON] отримав від нього /позивача/ в строкову позику грошові кошти у розмірі 240000 грн., про що між ними було укладено того ж дня відповідний договір позики. За умовами вказаного договору відповідач зобов`язався повернути отримані ним у борг грошові кошти у строк до 24 травня 2020 року включно, але до цього часу борг так і не повернув. Просив стягнути з відповідача на свою користь борг за вказаним договором позики у розмірі 240000 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 2714,75 грн., проценти неустойки (пені) у розмірі 11331,15 грн., а всього 254045,9 грн., та судові витрати. 17 грудня 2020 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , яким просив визнати вказаний договір позики від 24 травня 2019 року недійсним, мотивуючи тим, що такий договір ним було підписано унаслідок обману зі сторони громадянина, який представився довіреною особою [PERSON] . Так, разом з останнім він прибув до Оболонського УП ГУНП в м.Києві, де відносно нього / [PERSON] / було застосовано психологічний тиск з метою примусити його підписати зазначений договір позики на суму 240000 грн. Після цього, під супроводом вищезгаданої довіреної особи, він / [PERSON] / прибув до інтернет-кафе, що знаходилося в Оболонському районі м.Києва, де всупереч своїй волі, не витримавши тиску, вимушений був підписати вказаний договір позики, при цьому грошові кошти за таким договором він не отримував. Крім того, ні [PERSON] , ані свідки, які вказані у договорі позики, не були присутні при підписанні даного договору. До укладення зазначеного договору позики на попередньому його / [PERSON] / місці роботи мала місце ситуація, пов`язана із виявленням недостачі на складах [PERSON] , у зв`язку з чим останній мав фінансові претензії до [PERSON] та його колег, у тому ж розмірі, що й розмір позики, відображений у договорі позики. Він же / [PERSON] / не мав жодного відношення до зазначеної ситуації, але на його адресу висувались вимоги повернути відповідні кошти. Примушування його /відповідача/ до укладення вказаного договору позики він пов`язує із виявленням недостачі на складі позивача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] підтримав та викладене підтвердив, зустрічний позов [PERSON] не визнав, посилаючись на безпідставність тверджень відповідача щодо застосування до нього насильства при підписанні договору позики та фактичне отримання ним ( [PERSON] ) коштів за вказаним договором. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав з підстав, зазначених у зустрічному позові, позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. Вислухавши пояснення представників сторін, покази свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 24 травня 2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 240000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 24 травня 2020 року. Відповідно до п.3 Договору, сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору, останній не має претензій до позикодавця щодо переданої суми грошей. Своїми підписами на цьому договорі сторони підтверджують, що позикодавець передав, а позичальник отримав зазначену суму грошей до підписання цього договору. Відповідно до п.4,5 Договору, за домовленістю сторін позика є безпроцентною. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам`яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов`язаних товариськими зв`язками. Відповідно до п.10 Договору, за прострочення виконання зобов`язань за договором, позичальник виплачує пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що буде діяти у період за який сплачуватиметься пеня. Сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції /а.с. 10-11/. В обгрунтування своїх заперечень за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом представник відповідача посилається на те, що грошові кошти за вказаним договором позики [PERSON] не отримував, договір підписав після того як на нього здійснили психологічний тиск у відділку поліції. Свідок [PERSON] , яка є співмешканкою [PERSON] , в судовому засіданні показала, що [PERSON] працював у [PERSON] . Одного вечора до них приїхав невідомий їй чоловік і вручив [PERSON] повістку про виклик до поліції. На її запитання [PERSON] повідомив, що на роботі утворилась недостача, яку хочуть повісити на нього. Іншого дня знову приїхав невідомий їй чоловік і сказав [PERSON] їхати до Оболонського відділу поліції, вона /свідок/ поїхала разом з ними. У відділку поліції [PERSON] пішов до кабінету, вона ж залишилась у коридорі і чула крики, коли допитували [PERSON] з приводу того де він дів гроші. Потім [PERSON] вийшов і сказав їй їхати додому і вона поїхала. Коли ввечері [PERSON] повернувся, то сказав, що в кафе підписав договір позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно\~до \~ст.\~1047\~ЦК України,\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до\~ч.1,2\~ст.\~215\~ЦК України,\~підставою недійсності\~правочину є\~недодержання в\~момент вчинення\~правочину стороною\~(сторонами)\~вимог,\~які встановлені\~частинами першою\~-\~третьою,\~п`ятою\~та шостою\~статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до\~ч.\~1-3,\~5\~ ст.\~203\~ЦК України,\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі.\~Правочин має\~бути спрямований\~на реальне\~настання правових\~наслідків,\~що обумовлені\~ним. Відповідно до\~ст.1051\~ЦК України,\~позичальник має\~право оспорити\~договір позики\~на тій\~підставі,\~що грошові\~кошти або\~речі насправді\~не були\~одержані ним\~від позикодавця\~або були\~одержані у\~меншій кількості,\~ніж встановлено\~договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231\~ЦК ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину,\~\~так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218\~ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду\~на зазначене,\~оскільки відповідачем\~не надано\~суду жодних\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~того,\~що,\~підписавши вказаний\~договір позики,\~ [PERSON] \~насправді не\~одержував від\~ [PERSON] \~грошові кошти\~і такий\~договір був\~підписаний [PERSON] \~під впливом\~психологічного тиску\~з боку\~позивача чи\~інших осіб,\~до правоохоронних\~органів з\~цього приводу\~ [PERSON] \~не звертався\~і до\~цього часу\~договір позики\~не оспорював,\~покази свідка\~ [PERSON] \~суд не\~приймає до\~уваги,\~так як\~вона особисто\~не була\~присутньою при\~укладенні оспорюваного\~договору позики,\~обставини укладення\~цього договору\~вона знає\~зі слів\~самого [PERSON] ,\~то підстав\~для визнання\~зазначеного договору\~позики недійсним\~суд не\~вбачає,\~у зв`язку\~з чим\~вважає необхідним\~у задоволенні\~зустрічного позову\~ [PERSON] \~відмовити за\~його недоведеністю. Як зазначив представник [PERSON] в судовому засіданні і представник [PERSON] жодних належних доказів протилежного суду не надав, до цього часу відповідач отримані у борг від позивача грошові кошти у вказаній сумі не повернув. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оскільки відповідач, отримавши від позивача [PERSON] у борг за договором позики від 24 травня 2019 року грошові кошти у розмірі 240000 грн., в обумовлений договором строк, а саме до 24 травня 2020 року борг позивачу не повернув, жодних доказів протилежного суду не надав, підстав для недійсності даного правочину не встановлено, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 240000 грн. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. З огляду на зазначене, оскільки відповідач своєчасно не повернув позивачу суму позики, чим прострочив виконання грошового зобов`язання, то він /відповідач/ зобов`язаний сплатити позивачу, окрім суми основного боргу, 3 % річних від простроченої суми, а так як сума боргу, яка стягується з відповідача становить 240000 грн., то суд, задовольняючи в цій частині позовні вимоги, вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченої суми боргу за період, з урахуванням заявлених позовних вимог, з 25 травня 2020 року по 09 жовтня 2020 року, в розмірі 2714,15 грн. /((240000 грн. х 3 %) : 365 дн.) х 138 дн./. Відповідно до п.10 Договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем, за прострочення виконання зобов`язань за договором, позичальник виплачує пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що буде діяти у період за який сплачуватиметься пеня. Сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції /а.с.10-11/. Відповідно до ч.1,3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З викладеного, суд вважає за необхідне, задовольняючи і в цій частині позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача пеню, з урахуванням умов договору позики та заявлених позовних вимог, за період з 25 травня 2020 року по 11 червня 2020 року у розмірі 1888,52 грн. (240000 грн. х /16 % : 100 % : 366 дн./ х 18 дн.), де 16 % - подвійна облікова ставка НБУ у вказаний період, та за період з 12 червня 2020 року по 09 жовтня 2020 року у розмірі 9442,62 грн. (240000 грн. х /12 % : 100 % : 366 дн./ х 120 дн.), де 12 % - подвійна облікова ставка НБУ у вказаний період, а всього стягнути з відповідача на користь позивача пені у розмірі 11331,15 грн. (1888,52 грн. + 9442,62 грн.). Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2540,46 грн. /(240000 грн.+2714,75 грн.+11331,15 грн.) х 1%/.

Outcome: approved