Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 07.02.2011 року між ним та відповідачем укладено угоду про отримання останньою грошових коштів в сумі 400000 грн. в обмін на її зобовязання щомісячно до 20 числа повертати отриману суму коштів частинами в розмірі по 2800 грн. щомісячно і до повного розрахунку та погашення суми заборгованості. Проте відповідач взятих на себе зобовязань за договором не виконує, у звязку з чим ним 07.09.2015 року на її адресу було направлено відповідне письмове нагадування, яке залишилось без належного реагування та виконання. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просив стягувати з відповідача на свою користь 2800 грн. щомісячно і до повного виконання зобовязання про повернення 400000 грн., а також стягнути з відповідача на його користь 4052 грн. судових витрат, які він поніс у звязку із зверненням за правовою допомогою та сплатою судових витрат та які складаються із: судового збору в сумі 1008 грн., 244 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, і витрат на правову допомогу в розмірі 2800 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив про його задоволення. При цьому, суду пояснив, що 7 лютого 2011 року між ним та його дочкою [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень у нотаріальній конторі, за умовами якого він подарував двом дочкам нежитлові приміщення, розташовані у м. Чернівці, вул. Червоноармійська, 88, також було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачці кошти в розмірі 50\~000 доларів, що еквівалентно 400\~000 грн., а відповідачка в свою чергу зобовязалась щомісячно сплачувати йому з отриманих від салону-краси прибутків по 2\~800 грн. і до повного виконання зобовязань. Разом з тим, у порушення умов даного договору позики відповідачка своїх зобовязань не виконує, у звязку із чим просив зобовязати її сплачувати щомісячно на його рахунок щомісячні платежі в розмірі 2800 грн. щомісячно. Крім того, в подальшому, в ході розгляду справи повідомив суду, що сума боргу в розмірі 50\~000 доларів США, що еквівалентно 400\~000 грн. та вказана у договорі позики складається із вартості подарованих нежитлових приміщень та 37 тис. доларів США, наданих ним дочці на розвиток бізнесу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідачка [PERSON], будучи також допитана в якості свідка, в судовому засідання пояснила, що між нею та позивачем, який є її батьком, на підставі укладеної угоди не виникло ніяких взаємних прав та обовязків щодо повернення суми позики в розмірі 400\~000 грн., оскільки на виконання умов даного договору позики вона грошових коштів не отримувала, а підписала договір позики, так як це було умовою оформлення права власності на нежитлові приміщення промислових товарів та перукарсько-косметичного салону на підставі договору, укладеного між нею, сестрою та батьком.. Таким чином, вважає, що укладена між нею та позивачем угода від 07.02.2011 року не породжує будь-яких юридичних наслідків, оскільки факт передачі грошей не відбувся. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, а також вказав на безпідставність та недоведеність позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що вона була присутня 7 лютого 2011 року у нотаріальній конторі під час укладення між нею, відповідачем та їх батьком договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. Також вказала на те, що за даним договором купівлі-продажу їх батько подарував їй та відповідачці в рівних частках нежитлові приміщення та будь-яких грошей за дані приміщення ні вона, ні відповідачка не передавали. Також вказала на те, що їй відомо про те, що між батьком та відповідачем укладеного договір позики, укладення якого було умовою, згідно якої батько переоформить на неї та її сестру приміщення салону краси. Разом з тим, при підписанні даного договору її батько ніяких грошових коштів сестрі не передавав та чому саме в договорі були вказані такі умови та сума коштів в розмірі 400\~000 грн. та що це за сума коштів їй не відомо. Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також пояснення відповідача, яка також була допитана в якості свідка, та покази допитаного в суді свідка [PERSON], суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, положеннями частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 07.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 400000 грн., а [PERSON] зобовязувалась повертати вказану суму коштів шляхом сплати до 20 числа кожного місяця грошові кошти в сумі по 2800 грн. щомісячно і до повного виконання своїх зобовязань за вказаним договором (а/с 3). Як убачається зі змісту п. 1 договору від 07.02.2011 року, який підписаний сторонами, позикодавець (позивач) при укладені договору передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 400000 грн. Так, частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (частина 1 ст. 1050 ЦК України). Крім того, відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому, згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок, відповідно до якого письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. При цьому, нявність оригіналу договору позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами\~\~правовідносин ,що виникли з договору позики та доказом отримання відповідачем коштів, оскілки договір позики є укладеним саме з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки,яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складання розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-79 цс14 від 2 липня 2014 року. Також слід зазначити, що відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.20096 року №9, не є укладеними правочини (договори), в яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно вимог ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За таких обставин, саме позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргових зобовязань, проте всупереч до\~ст. 60 ЦПК України\~позивачем такі докази суду не надані, а матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем за договором позики коштів в сумі 400\~000 грн. Крім того, ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, 07.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 400000 грн., а [PERSON] зобовязувалась повертати вказану суму шляхом сплати до 20 числа кожного місяця грошові кошти в сумі по 2800 грн. і до повного виконання своїх зобовязань за вказаним договором (а/с 3). Проте, з пояснень позивача, наданих в ході розгляду справи, кошти в сумі 50\~000 доларів США, що на час укладення договору становило 400\~000 грн. були надані ним відповідачу у борг та складаються із вартості нежитлових приміщень, які були ним подаровані відповідачці та [PERSON] за договором купівлі-продажу в рівних частках, а також коштів в сумі 37\~000 доларів США, які як стверджує позивач, надав дочці для розвитку бізнесу. Кошти ним були передані до підписання договору позики, а саме у день укладення між ним та відповідачкою договору купівлі-продажу нежитлових приміщень у нотаріальній конторі. Єдиним доказом факту передачі коштів є наданий ним суду договір, оригінал якого було оглянуто в ході розгляду справи. Крім того, відповідачка [PERSON], будучи допитана в суді в якості свідка, суду пояснила, що між нею та позивачем, який є її батьком, на підставі укладеної угоди не виникло ніяких взаємних прав та обовязків, оскільки насправді на виконання умов договору вона грошових коштів не отримувала, так як підписання договору позики на 400000 грн. було єдиною умовою передачі батьком у її власність та власність її сестри нежитлових приміщень промислових товарів та перукарсько-косметичного салону й відповідно вважає, що укладена між нею та позивачем угода від 07 лютого 2011 року не породжує будь-яких юридичних наслідків, оскільки факт передачі грошей не відбувся. За таких обставин, позивачем ураховуючи надані суду пояснення, згідно яких сума коштів згідно договору позики складається із вартості переданих ним у власність [PERSON] нежитлових приміщень згідно договору та коштів, наданих на розвиток бізнесу, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів того, що ним дійсно на виконання умов вищевказаного договору передано відповідачу обумовлену договором суму грошових коштів в розмірі 400\~000 грн. саме в позику, а також не надано доказів, які б спростовували доводи відповідачки, допитаної в якості свідка, що остання грошових коштів в розмірі 400\~000 грн. не отримувала та між нею і позивачем не виникало договірних відносин, що випливають саме з договору позики. Не надано позивачем і розписки відповідача, яка б підтверджувала факт отримання грошових коштів, а тому наданий позивачем на підтвердження своїх вимог договір позики від 7 лютого 2011 року на суму 400\~000 грн. не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України. При цьому, на думку суду, визначення сторонами в договорі позики формулювання про передачу у власність позикодавцем 400\~000 грн. позичальнику не є достатнім доказом отримання відповідачем суми позики ,оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2\~ст.1047 ЦК України), що також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України ,справа № 6-79цс 14 від 2 липня 2014 року. Таким чином, суд ураховуючи те, що саме факт передачі грошей є підтвердженням виникнення договірних правовідносин, які виникають з договору позики, а також ураховуючи надані сторонами в ході розгляду справи пояснення, приходить до висновку, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж з договору позики, а саме правовідносини з приводу передачі відповідачу певного майна\~у власність та отримання щомісячних виплати з отриманих відповідачем прибутків внаслідок здійснення підприємницької діяльності й відповідно позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що договір позики від 07.02.2011 року був дійсно укладений, оскільки його підписання сторонами не свідчить про виникнення у них взаємних прав та обовязків за цим договором, так як умовою укладення договору позики є безпосередньо факт передачі грошових коштів, проте цей факт оспорюється відповідачем, а тому зазначений договір є оспорюваним та не може бути використаний як належний і допустимий доказ у справі. При цьому, матеріали справи не містять сукупності інших доказів, які б могли підтвердити факт виникнення між сторонами спірних правовідносин, які виникають з договору позики, який породжував би між сторонами взаємні права та обовязки. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази як на підтвердження вимог так і заперечень, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача. Зокрема, обираючи спосіб захисту свого порушеного права, [PERSON] вважає, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини, що випливають із договору позики та просить зобовязати відповідача виконувати вказаний договір відповідно до його умов та зобовязати відповідачку здійснювати сплату щомісячних платежів. Разом з тим, згідно положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають \~правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, виходячи із змісту ст.ст. 16, 611 ЦК України законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як примушення до виконання зобовязання. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed