Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

У квітні 2015 року ФОП [PERSON] звернулася до суду з первісним позовом до [PERSON], [PERSON], в якому згідно до ч.1 ст. 130 та ч. 5 ст. 134 КЗпП України просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по недостачі товарно-матеріальних цінностей в розмірі 2091,16 грн., індекс інфляції - 110,83 грн. та 3% річних - 11,17 грн., а всього 2213,16 грн., а з [PERSON] стягнути на її користь заборгованість по недостачі товарно-матеріальних цінностей в розмірі 1017 грн., індекс інфляції - 53,90 грн. та 3% річних - 5,43 грн., всього 1076,33 грн. Позовні вимоги ФОП [PERSON] обґрунтовувала тим, що з 03.07.2014 року по 31.10.2014 року на підставі трудового договору відповідачі [PERSON], [PERSON] працювали продавцями непродовольчих товарів в магазині «Мойдодир» по вул. Пушкіна, 24 в м. Бахмач. За період роботи [PERSON] та [PERSON] було виявлено розтрату матеріальних цінностей на загальну суму 8740,97 грн. По факту недостачі проведено переоблік в магазині «Мойдодир» по вул. Пушкіна, 24 в м. Бахмач та складено акт. Станом на 10.11.2014 року борг [PERSON] по недостачі товарно-матеріальних цінностей складає 1017 грн., а борг [PERSON] - 2091,16 грн., що підтверджується розписками відповідачів від 10.11.2014 року, за якими вони зобов'язалися погасити вказану недостачу товарно-матеріальних цінностей до 31 січня 2015 року. Оскільки до 31 січня 2015 року [PERSON] та [PERSON] не сплатили вищевказану недостачу, то ФОП [PERSON], відповідно до ст.625 ЦК України, просила стягнути з кожної з них недостачу, індекс інфляції та 3% річних. У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила стягнути з ФОП [PERSON] на її користь невиплачену допомогу з тимчасової втрати працездатності за період з 14.10.2014 р. по 08.11.2014 р. включно в сумі 1015,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.11.2014 року по день постановлення рішення суду, безпідставно сплачені роботодавцю грошові кошти в сумі 1783,00 грн. та моральну шкоду в сумі 500,00 грн., а всього - 11824,00 грн. Зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона не визнає позов ФОП [PERSON] про стягнення з неї заборгованості по недостачі, так як 10.11.2014 року при проведенні інвентаризації у магазині «Мойдодир» вона не була присутньою, трудовий договір із ФОП [PERSON] вже був розірваний за згодою сторін, тому проведена інвентаризація після припинення трудових відносин не стосується працівника, який припинив роботу. [PERSON] вказує на те, що в акті, складеному за результатами інвентаризації, не зазначено, що інвентаризація проводилася саме в магазині «Мойдодир», не вказано яку саме виявлено недостачу - товару чи грошей, що саме по факту є в наявності, який саме товар відсутній, не зазначено скільки виручки було в касі і скільки її передано ФОП [PERSON] та наполягає, що до недостачі вона не має ніякого ніякого відношення. [PERSON] наголошує, що згідно із листками непрацездатності у період з 14.10.2014 року по 08.11.2014 року вона перебувала на лікарняному, проте ФОП [PERSON] не виплатила їй допомогу з тимчасової втрати непрацездатності за вказаний період, що стало наслідком несплати повного розрахунку при звільненні. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2015 року позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, спричиненої при виконанні трудових обов'язків задоволені частково. Стягнуто із [PERSON] на користь ФОП [PERSON] у відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обов'язків 1291,16 грн. та 95,62 грн. судового збору, а всього - 1386,78 грн. Стягнуто із [PERSON] на користь ФОП [PERSON] у відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обов'язків, 1017,00 грн. та 75,31 грн. судового збору, а всього - 1092,31 грн. В іншій частині позовних вимог ФОП [PERSON] відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення допомоги в зв'язку із тимчасовою втратою працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зайво сплачених коштів та моральної шкоди відмовлено. [PERSON] та відповідач [PERSON] рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2015 року не оскаржували. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ФОП [PERSON] у задоволенні позовних вимог та задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що договір про колективну (бригадну) відповідальність [PERSON] та [PERSON] не укладали. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що [PERSON] з роботи була звільнена 31.10.2014 року, а інвентаризація в магазині проведена 10.11.2014 року без її участі. [PERSON] наголошує, що у період з 14.10.2014 року по 08.11.2014 року вона перебувала на лікуванні в Чернігівській міській лікарні №2 та Бахмацькій центральній районній лікарні, а тому до недостачі у магазині «Мойдодир» вона не має ніякого відношення. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ФОП [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення Бахмацького районного суду від 08.06.2015 року, яке є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є правильним по суті. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Задовольняючи частково позов ФОП [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що в ході інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині «Мойдодир» по вул. Пушкіна, 24 в м. Бахмач виявлено недостачу товару загальною вартістю 8740,97 грн., за яку [PERSON] та [PERSON] несуть колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, а тому мають її відшкодувати. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч.6 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання» [PERSON] у період з 14.10.2014 року по 31.10.2014 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то вона не має права на отримання допомоги по тимчасовій втраті непрацездатності, а тому суд вважав посилання [PERSON] на вимоги ст.ст. 116,117 КЗпП України необгрунтованими. Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги [PERSON], апеляційним судом встановлено наступне. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Підстави, умови, порядок та розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені главою IХ КЗпП України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно, повно і об»єктивно з'ясувати усі обставини, від яких згідно зі ст.ст. 130-137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідалтності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, слід з»ясувати обставини, що складають предмет доказування у цій конкретній справі - наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов»язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди: наявність вини [PERSON] у виникненні недостачі та в чому полягала вина [PERSON]; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які запезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника. Законодавцем встановлений вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди, завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов»язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов»язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 03 липня 2014 року перебувуали у трудових правовідносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] Згідно пункту 17 трудового договору, цей договір розірваний ФОП [PERSON] та [PERSON] 31 жовтня 2014 року за угодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України та знятий з реєстрації у Бахмацькому районному центрі зайнятості (а.с.163-165). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] працювали продавцями непродовольчих товарів у належному роботодавцеві магазині «Мойдодир», що підтверджується зареєстрованими у Бахмацькому районному центрі зайнятості трудовими договорами від 03 липня 2014 року, укладеними між працівниками (відповідачами по справі) та ФОП [PERSON] (а.с.8-9,163-165). Умови трудових договорів для [PERSON] та [PERSON] були ідентичними. Отже, відповідач [PERSON], займаючи посаду продавця, яка пов»язана із продажем товарів, належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Разом з тим, статтею 135-2 КЗпП України визначено підстави колективної (бригадної)матеріальної відповідальності. Згідно п. 2 трудових договорів, укладених з [PERSON] та [PERSON], визначено (дослівно тексту): «працівник зобов»язаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів згідно посадової інструкції нести повну матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності» . Проте, ФОП [PERSON] посадових інструкцій [PERSON] та [PERSON] не надавала у суді першої інстанції і не представвила в апеляційному суді. Позивачем також не доведено, які трудові обов»язки були покладені на [PERSON] у відповідності до п. 2 трудового договору і не доведено, що [PERSON] при прийомі на роботу була ознайомлена роботодавцем з посадовою інструкцією чи з конкретно визначеними трудовими обов»язками та не доведено існування конкретно визначених трудових обов»язків відповідачів у будь-якому вигляді. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що на аркушах 127, 128 цієї цивільної справи містяться два окремі договори від 03.07.2014 р. про повну матеріальну відповідальність [PERSON] та [PERSON], зі змісту яких убачається, що мова йде про індивідуальну повну матеріальну відповідальність [PERSON] та [PERSON] за ввірені матеріальні цінності. Такі договори передбачені ст. 135-1 КЗпП України. Разом з тим, на аркушах справи 129-130 наявний єдиний договір від 03 липня 2014 р. про встановлення колективної (бригадної) відповідальності [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей як членами колективу(бригади). Така форма договору передбачена ст. 135-2 КЗпП України. Проте, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі [PERSON] наголошувала, що договір про колективну (бригадну) відповідальність вона не укладала. Отже, в матеріалах справи є різні договори про матеріальну відповідальність і позивачем не доведено, які з цих вищенаведених договорів є чинними - чи два договори укладені окремо з [PERSON] та окремо з [PERSON], чи укладений з ними обома один договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, та не доведено, за яким з цих договорів [PERSON] несе матеріальну відповідальність за недостачу та у якому розмірі шкоди. Перевіряючи доводи скарги [PERSON], апеляційним судом встановлено, що у позовній заяві ФОП [PERSON] вказує, що частину боргу по недостачі було вирахувано із заробітної плати відповідачів, після чого за [PERSON] залишився борг у розмірі 3817,00 грн. Перевіряючи доводи апелянта про незгоду з існуванням недостачі, апеляційним судом досліджені надані ФОП [PERSON] оригінал книги нарахування заробітної плати, зокрема і [PERSON], та оригінал зошиту, на обкладинці якого вказано «Магазин «Мойдодыр», ул.Пушкина,24». За твердженням представника позивача, у цьому зошиті, починаючи з травня 2014 року, працівники розписувались двічи на місяць про отримання на руки заробітної плати за час роботи у магазині «Мойдодир», а за липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року у зошиті наявні записи про розміри заробітної плати з підписами [PERSON] та [PERSON] про її отримання двічи кожного місяця. (а.с.192-201). Проте, цей зошит не є достовірним доказом по справі, оскільки при його дослідженні апеляційним судом встановлено, що на останньому аркуші обкладинки цього зошиту вказана інформація про виготовлення зошита у м.Дніпропетровську у травні 2015 року. Отже, якщо зошит виготовлений у травні 2015 року, то записи у цьому зошиті про отримання заробітної плати [PERSON] та її підписи за липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року викликають у апеляційного суду великі сумніви. Зазначені обставини в апеляційному суді ФОП [PERSON] жодним чином не спростовані. Відтак, позивачем достовірно не доведено, коли та на якій правовій підставі були здійснені відрахування на сплату недостачі із заробітної плати [PERSON] Судом встановлено, що інвентаризація товарно-матеріальних цінностей роботодавцем проведена 9-10 листопада 2014 року за період з 03 липня 2014 року по 09 листопада 2014 року, під час проведення якої ФОП [PERSON] виявила недостачу у розмірі 8740,97 грн., про що був складений акт довільної форми (а.с.14). Як встановлено апеляційним судом, згідно поданої заяви від 14 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати та проходила лікування з 14 жовтня 2014 р. по 07 листопада 2014 р. (а.с.90,47,48). В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б достовірно підтвердили, що з 14 жовтня і до звільнення 31 жовтня 2014 р. [PERSON] мала доступ до магазину, який знаходиться під охоронною сигналізацією. Позивач не надала апеляційному суду ніяких доказів, які б підтвердили, що недостача виникла до 14.10.2014 р., або що [PERSON] зверталась до охоронної структури після 14 жовтня 2014 року для відключення магазину від сигналізації з метою потрапити у приміщення магазину «Мойдодир». Наданий апеляційному суду підписаний позивачем один аркуш «реєстру товарно-грошових звітів магазину «Мойдодир» по вул. Пушкіна,24 в період з 03.07.2014 року по 09.11.2014 року матеріально-відповідальних осіб [PERSON] та [PERSON].» (дослівно) не є належним і допустимим доказом по справі, оскільки відповідачі цей документ не підписували та до цього реєстру не додано жодного товарно-грошового звіту у суді першої інстанції і не надано таких звітів апеляційному суду, які б достовірно підтвердили ведення належного обліку та руху товарів та грошей у магазині «Мойдодир» (а.с.167). Підпис [PERSON] на акті від 10 листопада 2014 року, складеному ФОП [PERSON] без належного оформлення, про наявність товару на 248804,30 грн., по документах - на 257545,27 грн., та недостачі 8740,97 грн. - не підтверджує вину [PERSON] у спричиненні недостачі (а.с.131). На підтвердження існуючої недостачі у розмірі 1017,00 грн., ФОП [PERSON] надано суду розписку про зобов»язання [PERSON] погасити недостачу у розмірі 1017,00 грн., копія якої міститься на а.с.15. Зазначену розписку апеляційний суд не приймає як належний і допустимий доказ по справі, оскільки ця розписка, оригінал якої досліджений апеляційним судом, датована 10.14.2014 року і не містить жодних застережень. Коли саме написана розписка, позивачем у апеляційному суді не доведено. Відтак зазначену розписку апеляційний суд відхиляє в якості доказу існування боргових зобов»язань [PERSON], оскільки доказування згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може грунтуватись на припущеннях. Відтак, усупереч ст.ст. 58,59 ЦПК України позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів, які б безспірно і безсумнівно підтвердили наступні обставини: які конкретно трудові обов»язки, окрім продажу товарів, виконувала [PERSON], працюючи у магазині «Мойдодир»; у чому конкретно полягали трудові обов»зки [PERSON] стосовно повної матеріальної відповідалтьності за ввірені їй матеріальні цінності; якими конкретними неправомірними діями чи бездіяльністю [PERSON] заподіяно недостачу; чи входили до функції [PERSON] обов»язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; наявність вини [PERSON] у виникненні недостачі та в чому полягала вина [PERSON]; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які запезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. При цьому письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] з приводу виникнення недостачі у матеріалах справи відсутні. У справі відсутні також докази, які б беззастережно вказували на будь-які фактичні обставини, які б безсумнівно підтвердили винні протиправні дії (чи бездіяльність) [PERSON], якими завдано шкоди позивачеві. Відповідно, при недоведеності вини [PERSON] у недостачі, відсутні підстави для стягнення з неї матеріальної шкоди. За таких обставин, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині частково задоволених позовних вимог ФОП [PERSON] про стягнення з [PERSON] недостачі у розмірі 1017,00 грн. Як встановлено судом, упродовж відпустки без збереження заробітної плати, з 14 жовтня 2014 року по 24 жовтня 2014 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Чернігівській міській лікарні №2 (а.с.48) та продовжила лікування з 25 жовтня 2014 року по 07 листопада 2014 року в Бахмацькій центральній районній лікарні, що підтверджується листками непрацездатності (а.с.47,48). 31 жовтня 2014 р. [PERSON] з роботи звільнилась за угодою сторін. Виходячи з положень до ч.6 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв'язку з навчанням, Зважаючи на вищевикладене, [PERSON] не має права на отримання допомоги з тимчасової втрати працездатності за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати, та зважаючи, що 31 жовтня 2014 року трудовий договір припинений за угодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України. Враховуючи, що не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] про порушення [PERSON] положення ст.ст. 116,117 КЗпП України, то районний суд ґрунтовно відмовив [PERSON] у задоволенні її зустрічних вимог. Таким чином, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] в відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обов'язків 1017,00 грн. та 75,31 грн. судового збору, а всього 1092,31 грн. та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині оскаржуване [PERSON] рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін. Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2015 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] в відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обов'язків 1291 грн. 16 коп. та 95,62 грн. судового збору, а всього 1386,78 грн. - [PERSON] не оскаржувала, а тому в силу вимог ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційним судом не переглядалось. Оскільки [PERSON] звільнена від сплати судового збору (п.1 ч.1 ст.5 закону України «Про судовий збір»), то у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги за рахунок ФОП [PERSON] підлягає відшкодуванню на користь держави 121 грн. 80 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial