Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив виселити з належного йому на праві власності будинку. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, остаточно змінив предмет позову, звернувся до [PERSON]А, третя особа [PERSON], просив визнати договір купівлі-продажу недійсним, обґрунтовуючи тим, що житловий будинок №33, по вул.Єрмака в м.Маріуполі, придбаний за кошти, виручені ним від продажу квартири №14, розташованої у будинку №140 по пр.Ілліча в м.Маріуполі, яка на праві приватної власності належала йому та його синові [PERSON] 24.03.2011 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], який розірвано 22.01.2013 року. Ініціатором продажу квартири і придбання будинку була [PERSON], всі документи і гроші були в її руках. Його участь у процедурі продажу квартири і купівлі будинку обмежувалась підписом. За пів року після придбання [PERSON] фактично примусила його подарувати 1/2 частину домоволодіння [PERSON] Після укладення договору дарування від 26.04.2012 року, позивачу створили нестерпні умови існування із застосування грубої фізичної сили, його вигнали з будинку і позбавили права користування власним майном. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 26.06.2013 року договір дарування від 26.04.2012 року визнаний недійсним. Перебуваючи в стані психічного розладу і вікових змін розумової діяльності, під психологічним тиском з боку [PERSON] позивач підписав договір купівлі-продажу будинку. На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку №33, розташованого по вул.Єрмака в м.Маріуполі. [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку №33, розташованого по вул.Єрмака в м.Маріуполі, в обґрунтування якої зазначила, що з 24.03.2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 22.01.2013 року рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя. У період шлюбу за сумісні кошти вони придбали житловий будинок №33, розташований по вул.Єрмака в м.Маріуполі. Будинок був придбаний за 115000,00грн. та оформлений на імя відповідача. На підставі викладеного [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку №33 по вул.Єрмака в м.Маріуполі. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 10.04.2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без розгляду. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивачки [PERSON], яка дії на підставі договору про надання юридичних послуг, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його заява, в якій він просить розглянути справу без його участі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей, до судового засідання не зявились, надали заяву, в якій просили справу розглянути за їх відсутності за наявними у справі матеріалами. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Цією статтею встановлена та діє презумпція спільності майна, суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види майна, придбаного в період шлюбу вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об'єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Вказане кореспондує вимогам ч.3 ст.368 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 24.03.2011 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 22.01.2013 року. [PERSON] 01.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу за 115000,00грн. придбав будинок №33, розташований по вул.Єрмака у м.Маріуполі, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №18405007 від 28.02.2014 року. Пункт 9 зазначеного договору свідчить про те, що купівля житлового будинку проводилась за письмовою заявою дружини покупця- Ангеловської Л.В., що мешкає в м.Маріуполі по вул.Макаренко, буд.26/28, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 01.11.2011 року за реєстром №3641. Таким чином, житловий будинок придбаний у період шлюбу та є обєктом права сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст.70 СК України, у разі розподілу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно довідок Іллічівського РВ ММУ ГУ ДМС України в Донецькій області від 23.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [INFO]. Як вбачається з квартирної картки Іллічівського РВ ММУ ГУ ДМС України в Донецькій області в будинку №33 по вул.Єрмака зареєстровані власник [PERSON] з 07.12.2011 року, його колишня дружина [PERSON] з 18.01.2012 року та син [PERSON] з 11.03.2014 року. Враховуючи, що сторони з березня 2011 року знаходились у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 22.01.2013 року. В період шлюбу 01.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу на імя [PERSON] було придбано житловий будинок №33 по вул.Єрмака у м.Маріуполі, тому його визнано спільною сумісною власністю подружжя, де частки сторін є рівними. Доказів того, що кошти на придбання спірного будинку надавалися тільки відповідачем від продажу належної йому на праві співвласності квартири не надано. Отже, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі та за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння №33, розташованого по вул.Єрмака у м.Маріуполі. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені, а нею при зверненні до суду понесений судовий збір у розмірі 575,00грн., то у порядку передбаченому ст.88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved