Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 травня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] передав відповідачеві грошову суму у розмірі 2000,00 доларів США в якості авансового платежу в рахунок вартості квартири, договір купівлі-продажу якої мав бути укладений в майбутньому між [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору від 20 травня 2011 року [PERSON] звернувся до неї з позовом про стягнення сплаченого авансу. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2012 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. При цьому, як стверджував позивач, судом було встановлено нікчемність договору від 20 травня 2011 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] Посилаючись на ст. 216 ЦК України, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору від 20 травня 2011 року, укладеного між ним та [PERSON], стягнувши з неї грошові кошти у сумі 23000,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США, сплачені [PERSON] за договором. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Ст. 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Як встановлено рішенням Оболонського районного суду від 04 квітня 2012 року №2-1763/12 та ухвалою апеляційного суду м. Києва №22-ц/2690/10704/12 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, 20 травня 2011 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір про передачу завдатку, за умовами якого позивач передав відповідачеві завдаток у сумі 2000,00 доларів США на виконання домовленості про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] за 50000,00 доларів США з остаточним розрахунком до 01 вересня 2015 року (25000,00 доларів США [PERSON] повинен був сплатити до 01 листопада 2011 року, а 23000,00 доларів США - протягом 46 місяців по 500,0 доларів США) (а. с. 10-12, 13-15). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, факт укладення договору про передачу завдатку від 20 травня 2011 року встановлено судовим рішенням, а тому ці обставини доказуванню не підлягають. П. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. У рішенні Оболонського районного суду від 04 квітня 2012 року №2-1763/12 було зазначено, що укладений 20 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] договір за своїм змістом та формою не є попереднім договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та вказано, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (у іншому випадку такий договір є нікчемним відповідно до норм ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України). Однак ні рішенням суду першої інстанції, ні ухвалою апеляційного суду не було встановлено нікчемності договору про передачу завдатку від 20 травня 2011 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позаяк договір про передачу завдатку від 20 травня 2011 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] не визнаний судом недійсним, у рішенні Оболонського районного суду від 04 квітня 2012 року №2-1763/12 не було встановлено його нікчемність, правові підстави для застосування у справі наслідків недійсності згаданого правочину відсутні. Відповідно до положень ст. ст. 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed