Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 19 травня 2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони було укладено Договір дарування 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . При укладенні Договору дарування чоловіком дарувальниці [PERSON] було надано письмову згоду [PERSON] на дарування [PERSON] на умовах за належним розсудом належної їй частини домоволодіння з земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , набутих подружжям протягом шлюбу, зареєстрованого 27.09.1986 року. [PERSON] є сумісним власником земельної ділянки площею 0,0687 га. у межах згідно з планом, на території Індустріального району міста Дніпропетровська по [ADDRESS] . При укладенні 19 травня 2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони договору дарування сторони домовилися про дарування земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку, що підтверджується довіреністю [PERSON] щодо надання повноважень [PERSON] на проведення юридичних дій оформлення дарування нерухомого майна серед якого є земельна ділянка, однак це не було зазначено в договорі. Співвласником 47/100 частини житлового будинку є [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, укладеного 27 січня 2003 року з [PERSON] . Право володіння [PERSON] часткою земельної ділянки розміром 0,0687 га., за адресою: [ADDRESS] підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку. З моменту укладення Договору дарування позивачі постійно користуються та володіють земельною ділянкою по [ADDRESS] . Оскільки позивачі не оформили право власності на вказану частину земельної ділянки, а час дії довіреності (три роки) вже сплив, це перешкоджає позивачам належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися житловим будинком, який розміщений на вказаній земельній ділянці. Місцезнаходження відповідача [PERSON] позивачам невідоме. Просять суд: визнати з 19 травня 2004 року припиненим право власності громадянки [PERSON] на земельну ділянку цільового призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0687 га. в межах згідно з планом, на території Індустріального району м. Дніпропетровська по [ADDRESS] ; визнати з 19 травня 2004 року за [PERSON] та [PERSON] право власності на земельну ділянку цільового призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0687 га. в межах згідно з планом, на території Індустріального району м. Дніпропетровська по [ADDRESS] . Просили суд покласти судові витрати на позивачів. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2018 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та її призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні з наведених в позові підстав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відповідно до заяви просив позов задовольнити, справу розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 травня 2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони було укладено Договір дарування 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. На земельній ділянці що розташована за вказаною адресою знаходяться: А-1 житловий будинок; В,Г - сараї; Б,Д - вбиральні; 1-5, І - огорожа, споруди, мостіння. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. та зареєстровано в реєстрі за №1157 (а.с.22). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] є власником 53/200 частки домоволодіння [ADDRESS] та [PERSON] є власником 53/200 частки домоволодіння [ADDRESS] ( а.с.25). Однак, предметом вказаного договору слугував лише будинок, питання про передачу (дарування) у власність земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цього договору не вирішувалося. Відповідно до заяви [PERSON] , посвідченої 20 квітня 2004 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М. за реєстровим № 1-1837, чоловіком дарувальниці [PERSON] було надано письмову згоду [PERSON] на дарування [PERSON] на умовах за належним розсудом належної їй частини домоволодіння з земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , набутих подружжям протягом шлюбу, зареєстрованого 27.09.1986 року (а.с. 24). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] виданим [PERSON] згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради 08.10.2003 року № 83/12, вона є сумісним власником земельної ділянки площею 0,0687 га. ( кадастровий номер [NUMBER] ) у межах згідно з планом, на території Індустріального району міста Дніпропетровська по [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 042171 виданого 08 січня 2004 року (а.с. 28-29). Відповідно до Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, укладеного 27 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори О. Драпатою, зареєстрованого в реєстрі за №3-399, останній є співвласником частини житлового будинку та володіє 47/100 будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці у 658 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Як вбачається із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно реєстраційний номер 127655 , [PERSON] є власником 47/100 частини домоволодіння [ADDRESS] ( а.с.19). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] , виданим [PERSON] згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 08.10.2003 року № 83/12, він є співвласником земельної ділянки розміром 0,0687 га (кадастровий номер [NUMBER] ), за адресою: [ADDRESS] . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 042172 виданого 08 січня 2004 року (а.с. 26-27). Згідно з Технічним паспортом на домоволодіння [ADDRESS] , виготовленого 22.04.2011 року КП ДМБТІ [PERSON] є власником 53/200 частки домоволодіння та [PERSON] є власником 147/200 частки домоволодіння (а.с. 31-37). Відповідно до довіреності, посвідченої 20 квітня 2004 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М. за реєстровим № 1-1836, [PERSON] надала повноваження [PERSON] на проведення юридичних дій оформлення дарування нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с 38). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 381 Цивільного кодексу України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України. Частиною 1 статі 81 Земельного Кодексу України встановлено,що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. У судовому засіданні вставлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 147/200 ідеальних часток домоволодіння, а [PERSON] 53/200 ідеальних часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено Договором дарування від 19 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстровим № 1157 та Договором купівлі-продажу частини будинку від 27 січня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим № 3-399. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить права власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» ст. 141 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Згідно зі статтею 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до підпункту «г» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки право на земельну ділянку у позивачів як у набувачів житлового будинку виникає з моменту набуття права власності на будинок, що знайшло своє підтвердження, у той час, як у продавця нерухомості - припиняється з моменту виникнення права власності на нерухомість у покупця. Відповідно до статті 141 ЦПК України за клопотанням позивачів, віднести судові витрати за рахунок позивачів.

Outcome: approved