Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталії Валентинівни, про визнання правочину недійсним, відповідно до якої просила звільнити її від сплати судового збору та визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 21 жовтня 2017 року між нею та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що будучи особою похилого віку із вадами здоров`я, вона шукала родину для догляду за нею за умови подальшого спадкування належної їй на праві власності квартири. В червні 2015 року під час перебування на лікуванні в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» позивач познайомилась з жителькою смт.Покровське Дніпропетровської області [PERSON] , яка розповіла що має сина [PERSON] , тобто відповідача у справі, які вподальшому близько останніх двох років вмовляли позивача скласти заповіт на користь відповідача за умови здійснення постійного догляду за нею. 21 жовтня 2017 року до квартири [PERSON] завітали [PERSON] разом із приватним нотаріусом Кучмій Н .В. з готовим договором на гербовому папері. Не зачитавши цей документ вголос, нотаріус дала його на підпис позивачу зворотнім боком та позивач підписала договір, не усвідомлюючи його змісту. Другий екземпляр документу позивач у день його підписання не отримала. Позивач вважала, що між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання, проте відповідач матеріальної допомоги позивачу не надавав та доглядом за нею не займався. Крім цього, позивач зазначає, що було укладено саме договір довічного утримання, а не договір купівлі продажу, оскільки жодних грошових коштів за відчуження квартири від відповідача вона не отримувала та таким чином діями відповідача та приватного нотаріуса була введена в оману. З часу укладення цього договору позивач постійно і безперешкодно проживає у квартирі, оплачує комунальні послуги. Оскільки іншого житла позивач не має, вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2018 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 02 листопада 2018 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та ухвалою від 02 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24 квітня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, за наслідками розгляду заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2766. 06 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних та визначити вірний суб`єктивний склад сторін по справі, а саме замінити статус приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. по даній цивільній справі з відповідача на третю особу. Відзив обґрунтований тим, що з наявних матеріалів наданих позивачем до позовної заяви, не вбачається жодного доказу, який би свідчив що [PERSON] перебувала у такому стані, який би вказував на її не розуміння значення своїх дій під час вчинення оспорюваного правочину. Зауважила, що з метою роз`яснення позивачу яку саме нотаріальну дію буде вчинено 21.10.2017 року та для перевірки її фізичного стану, нею, як приватним нотаріусом, 20.10.2017 року о 16 год. 30 хв. був здійснений виїзд до позивача безпосередньо до її помешкання, де їй було надано консультацію про нотаріальну дію яка буде вчинена 21.10.2017 року, а саме про те, що позивач буде здійснювати правочин купівлі - продажу об`єкту нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Також приватний нотаріус звернула увагу на те, що як 20.10.2017 року, так і 21.10.2017 року позивач [PERSON] в повній мірі розуміла значення своїх дій та розуміла суть укладеного правочину, його результати, жодних ознак не усвідомлення своїх дій не існувало. Підтвердженням факту перевірки фізичного стану позивача 20.10.2017 року є витяг з журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори. Стосовно посилання позивача на не отримання грошових коштів за результатами укладеного правочину, приватний нотаріус Кучмій Н.В. зазначила, що жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту не отримання грошових коштів за результатами укладеного договору купівлі - продажу від 21.10.2017 року вона не надала та при підписанні оскаржуваного договору купівлі - продажу від 21.10.2017 року, позивач в повній мірі підтвердила про отримання від відповідача відповідну обумовлену суму грошових коштів на продаж об`єкту нерухомого майна. З приводу суб`єктивного складу сторін по справі, приватний нотаріус Кучмій Н.В. зазначила, що вона як приватний нотаріус, може вступати тільки в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки у вирішенні цього спору немає відповідної майнової заінтересованості. Зазначене, на думку приватного нотаріуса Кучмій Н.В. свідчить про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] 10 червня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив приватного нотаріуса Кучмій Н.В., згідно якого зазначила, що відповідач [PERSON] не надав суду доказів переказу зі свого поточного рахунку коштів у сумі, яка перевищує 50 000,00 гривень на поточний рахунок позивача або будь-який інший, або ж на депозит нотаріуса. На думку позивача, приватний нотаріус Кучмій Н.В. була зобов`язана донести їй інформацію про те, що кошти за договором купівлі-продажу, сума якого перевищує 50 000,00 гривень, мали бути зараховані виключно на її поточний рахунок, однак цього зроблено не було. Приїзд нотаріуса до неї особисто саме 20.10.2017 року, позивач категорично заперечує, оскільки відповідно до журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори, нотаріус справді здійснила такий виїзд о 16.30 годині 20.10.2017 року, але не до [PERSON] , а до [PERSON] за зареєстрованою адресою його проживання в сел. Покровське Дніпропетровської області. 10 червня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] - адвоката Довгаль С.М. на відзив приватного нотаріуса Кучмій Н.В., згідно якого зазначено доводи, аналогічні тим, що викладені у відповіді позивача на відзив приватного нотаріуса. 23 серпня 2019 року на адресу суду надійшло заперечення приватного нотаріуса Кучмій Н.В. в особі адвоката Доманського В.П. на відзив, відповідно до якого зазначив, що станом на дату укладання оскаржуваного договору купівлі - продажу відповідач [PERSON] в повній мірі розрахувався за придбане нерухоме майно з позивачем [PERSON] . Питання щодо розрахунків приватним нотаріусом Кучмій Н.В. з`ясовувалось під час посвідчення правочину, на що остання отримала від сторін відповідь про повний розрахунок між ними та дану інформацію приватний нотаріус Кучмій Н.В. отримала як від позивача, так і від відповідача [PERSON] та таким чином, всі зобов`язання в частині з`ясування обставин розрахунків між сторонами були виконані, порушень щодо розрахунків - не виявлено. Щодо послання на недостовірну інформацію стосовно виїзду приватного нотаріуса Кучмій Н.В. до позивача 20.10.2017 року в запереченні зазначено, що з метою роз`яснення позивачу яку саме нотаріальну дію буде вчинено 21.10.2017 року та для перевірки її фізичного стану, приватним нотаріусом Кучмій Н.В. 20.10.2017 року о 16 год. 30 хв. був здійснений виїзд до позивача безпосередньо до її помешкання, де приватний нотаріус Кучмій Н.В. особисто надала позивачу консультацію про нотаріальну дію яка буде вчинена 21.10.2017 року, а саме про те, що позивач буде здійснювати правочин, тобто купівлю - продаж об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] та суду був наданий витяг з журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори, з якого вбачається, що приватним нотаріусом Кучмій Н.В. було здійснено виїзд до квартири [ADDRESS] . З вказаного журналу також вбачається, що особою яка зробила виклик є відповідач [PERSON] , до графи де заноситься інформація про особу яка викликала, заноситься інформацію про адресу даної особи. Також у запереченні представником приватного нотаріуса звернуто увагу суду на невірно визначений суб`єктивний склад сторін по даній цивільній справі. 02 жовтня 2019 року у судовому засіданні представником позивача - адвокатом Довгаль С.М. було долучено до матеріалів справи уточнену позову заяву, в якій уточнено суб`єктивний склад сторін по даній цивільній справі та приватного нотаріуса Кучмій Н.В. визначено не як відповідача, а як третю особу. Вимоги уточненої позовної заяви аналогічні первісному позову. 14 листопада 2019 року в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Ільїн О.М. долучив до матеріалів справи відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив відмовити в задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування заявлених вимог та в уточненій позовній заяві [PERSON] фактично змінила підставу позову з посиланням на ч.1 ст.229 ЦК України та ч.1 ст.230 ЦК України, в той час як суть цих правових норм та наслідки їх застосування різні. Також 14 листопада 2019 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Доманського В.П., що діє в інтересах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., в якому просив відмовити в задоволенні заявлених вимог позивача [PERSON] , посилаючись на те, що в обґрунтування заявлених вимог позивачем не надано жодних доказів. Повторно зазначив, що як 20 жовтня 2017 року, так і 21 жовтня 2017 року, позивач в повній мірі розуміла значення своїх дій, розуміла суть укладеного правочину та його результати. 25 листопада 2019 року в судовому засіданні представником позивача [PERSON] - адвокатом Довгаль С.М. було долучено до матеріалів справи уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просила звільнити її від сплати судового збору та визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 21 жовтня 2017 року між нею та відповідачем [PERSON] . Разом із уточненою позовною заявою, представником позивача було долучено заяву про виклик свідків. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до розгляді по суті. 15 січня 2020 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Доманського В.П., що діє в інтересах Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог та відсутність письмових доказів існування будь-яких кримінальних проваджень, звернення позивача до поліції, або притягнення до кримінальної відповідальності покупця чи нотаріуса в матеріалах справи немає. Намагання [PERSON] спотворити обставини вчинення правочину, пов`язані з її бажанням повернути у власність квартиру, яку вона продала, та за яку отримала грошові кошти, що саме і підтверджується власноручно підписаним нею договором купівлі-продажу. Посилання позивача [PERSON] про порушення встановленої НБУ процедури розрахунків між фізичним особами в безготівковій формі не є доказом нездійснення платежу за договором купівлі-продажу нерухомості та недійсності такого правочину. Сторонам правочину було роз`яснено всі вимоги законодавства щодо посвідчення договору купівлі-продажу, а також сторони повідомили нотаріусу про здійснення повного розрахунку за придбане майно та справжність волевиявлення. Позивач в судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в уточненій позовній заяві. Пояснила, що під час укладення договору вважала, що це договір довічного утримання, та вона підписала договір не читаючи його, а коли почала отримувати рахунки по сплаті комунальних послуг, довідалась про зміну власника квартири та зрозуміла, що 21 жовтня 2017 року мало місце укладення договору купівлі-продажу належного їй житла. Зауважила, що іншого житла вона не має, а тому наміру продавати свою квартиру вона не мала. Другий примірник договору вона отримала лише в лютому 2018 року. У теперішній час позивач занепокоєна тим, що будь-якого моменту її можуть вигнати з квартири. Також звернула увагу на те, що нотаріус до неї додому не приїжджав та суті правочину, що мав бути укладений не роз`яснив. Представник позивача - адвокат Довгаль С.М. в судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримав та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач в силу свого похилого віку та слабкого здоров`я не розуміла наслідки укладеного правочину між нею та відповідачем та хибно вважала, що відбулось укладення саме договору довічного утримання. Вважає що правочин було вчинено з боку позивача під впливом помилки та під впливом обману зі сторони відповідача та нотаріуса. Представник відповідача - адвокат Ільїн О.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Зауважив, що позивач неодноразово змінювала підстави своїх позовних вимог. Звернув увагу на те, що будь-які висновки експертиз, чи медичні документи, які б підтверджували особливий стан позивача, та остання під час вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2017 року не усвідомлювала значення своїх дій, в матеріалах справи відсутні. Зауважив на тому, що у своїх поясненнях позивач повідомила, що підписала договір купівлі-продажу саме будучи введеною в оману, а не у зв`язку із тим, що не розуміла між цими правочинами. Третя особа та її представник в судове засідання 13 травня 2020 року не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. У попередніх судових засіданнях представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, допитавши свідка [PERSON] , яка доповіла, що вона є сусідкою позивача та перша звернула увагу на те, що між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання, як вважала позивач, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, доходить наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 06 серпня 1997 року Виконкомом міської Ради народних депутатів та записаного КП «Дніпропетровське МБТІ» в реєстровій книзі № 116п за № 88. В спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача. 21 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано в реєстрі за № 2766 (а.с.6). Предметом вказаного Договору є квартира [ADDRESS] . Пунктами 7 Договору, що долучений позивачем до позовної заяви та наданий їй як другий екземпляр від другою сторони, передбачено, що ціна нерухомого майна становить 600 011 грн. 00 коп., та підписання цього договору є підтвердженням факту повного розрахунку за продане нерухоме майно, яке є предметом цього договору та свідчить про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру. В той же час, відповідно до п.7 Договору, що був долучений до матеріалів справи відповідачем в судовому засіданні, ціна нерухомого майна становить 100 011 грн. 00 коп., які сплачені покупцем до підписання цього Договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Відповідно до пункту 11 Договору, продавець зобов`язаний звільнити нерухоме майно, що є предметом цього договору, не пізніше 21 листопада 2017 року. Після укладення договору купівлі-продажу фактичної передачі квартири не відбулося, позивач [PERSON] продовжує проживати в спірній квартирі та самостійно сплачувати комунальні послуги, що не заперечується сторонами. Факт проживання позивача у спірній квартирі підтверджено довідкою Лівобережного відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 10616/02-06/07 від 30 серпня 2018 року, згідно якої [PERSON] знаходиться на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, отримує пенсію за віком та проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, фактично нерухоме майно за договором купівлі-продажу відповідачу не передано. Підписанням договору сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Зі змісту оспорюваного договору також вбачається, що у зв`язку зі станом здоров`я [PERSON] , договір посвідчено удома за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується самим договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року та записом у справі № 02-33 реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Враховуючи зазначене, суд не бере до уваги заперечення позивача з приводу приїзду до неї нотаріуса 20 жовтня та 21 жовтня 2017 року, оскільки ці заперечення спростовуються запереченнями приватного нотаріуса та відповідним витягом з журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори, з якого вбачається, що приватним нотаріусом Кучмій Н.В. було здійснено виїзд до квартири [ADDRESS] . В тексті позову ставиться питання у визнанні недійсним договору купівлі-продажу з підстав, встановлених ст..229, ст. 230 ЦК України, при цьому, позивач виходить з того, що помилялася щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошує, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяв позивачу утримання та догляд, а тому остання вважала, що укладає з відповідачем саме договір довічного утримання, а не договір купівлі - продажу. В той же час позивач та її представник, ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не просили застосовувати наслідки недійсності правочину. Суд доходить висновку, що позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Так, у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу, волевиявлення продавця повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Нормами частини першої статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Позивачем до позовної заяви було долучено примірник договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2017 року, що укладений між нею та відповідачем, з п.7 якого вбачається, що ціна нерухомого майна за цим договором становить 600 011 грн. 00 коп., які сплачені покупцем до підписання цього договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Підписання цього договору є підтвердженням факту повного розрахунку за нерухоме майно, яке є предметом цього договору, а саме: квартира [ADDRESS] , та свідчить про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно з п.8 вказаного Договору, відповідно відомостей, викладених у витязі із звіту про експертну оцінку Нерухомого майна, видану 18.10.2017 року СОД ФОП [PERSON] , експертна оцінка нерухомого майна складає 600 011 грн. 00 коп. В той же час, у примірнику договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2017 року, що долучений до матеріалів справи відповідачем, вбачається, що згідно п.7 вказаного договору, ціна нерухомого майна за цим договором становить 100 011 грн. 00 коп., які сплачені покупцем до підписання цього договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Підписання цього договору є підтвердженням факту повного розрахунку за нерухоме майно, яке є предметом цього договору, а саме: квартира [ADDRESS] , та свідчить про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно з п.8 вказаного Договору, відповідно відомостей, викладених у витязі із звіту про експертну оцінку Нерухомого майна, видану 18.10.2017 року СОД ФОП [PERSON] , експертна оцінка нерухомого майна складає 100 011 грн. 00 коп. Відповідно до звіту про оцінку майна ФОП [PERSON] від 18 жовтня 2017 року, ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 45,2 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS] , складає 100 011 (сто тисяч одинадцять) грн. 00 коп. Суд вважає, що посилання відповідача на повний розрахунок за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2017 року та п. 7 спірного договору купівлі-продажу, не може бути достатнім доказом отримання позивачем [PERSON] коштів від продажу квартири, оскільки дані обставини заперечуються позивачем та оспорюються в передбаченому законом порядку, спростовуються показами свідка, та примірниками договору купівлі-продажу, що містяться у матеріалах справи, які містять різну оцінку нерухомого майна. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що застосування наслідків недійсності правочину в порядку ст. 216 ЦК України, в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки в ході судового розгляду не було підтверджено факт передачі грошових коштів за договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року. При ухваленні даного рішення, суд враховує похилий вік позивача та стан її здоров`я, а саме те, що вона має вади здоров`я, що в сукупності унеможливлює нею в повній мірі розуміти природу вчиненого правочину та своїми діями відповідач ввів позивача в оману з приводу обставин, які мають істотне значення. Також суд враховує життєві обставини, що склалися навколо позивача, зокрема те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, що в своїй сукупності і призвело до помилки з боку позивача при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також відсутність волевиявлення у позивача укладати такий правочин, що підтверджується тим, що з моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, позивач продовжує користуватись квартирою, проживає в ній, тобто фактично передача майна за договором купівлі-продажу до цього часу так і не відбулася. Крім цього, в судовому засіданні, зі змісту пояснень самої [PERSON] , оспорюваний правочин остання вважає таким, що вчинено саме під впливом обману з боку відповідача [PERSON] , який обіцяв її доглядати та утримувати, а після укладеного договору це фактично не відбувається. Судова практика склалась таким чином, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Позивачем у судовому засіданні доведено та надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідача, що позивачем неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої, тобто було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про те, що позивач [PERSON] не розуміла природу договору купівлі-продажу, а також права та обов`язки, що виникли після його укладення. Його виконання не відбулося, умови виконані на були, фактично гроші відповідачем позивачу не передавалися. Таким чином, укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину, відповідача у справі, і був вчинений в тому числі під впливом обману, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Доводи відповідача та його представника про відсутність кримінальних проваджень з приводу укладеного між сторонами у справі правочину, не беруться судом до уваги, оскільки позивач вправі самостійно обрати спосіб захисту своїх порушених прав та звернення до суду із позовною заявою про визнання правочину недійсним з метою оспорювання укладеного договору купівлі-продажу свідчить саме про використання такого права з боку позивача. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із врахуванням відстрочення позивачу сплати судового збору до ухвалення судового рішення, суд вважає за необхідне з відповідача [PERSON] стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved