Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання права власності на гараж. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 жовтня 2000 року позивач уклав договір купівлі-продажу будівлі (гаражу) по [ADDRESS] з [PERSON]. На підставі укладеного договору було складено акт прийому-передачі нерухомого майна в присутності представника ЖЕК 101. Позивач звернувся до Бюро технічної інвентаризації м. Києва із заявою про реєстрацію прав власності на придбаний гараж, проте заява до цього часу не розглянута. Тому, позивач просив суд визнати за ним право власності на будівлю (гараж) за адресою: [ADDRESS], який у попередніх володарів рахувався як приватна власність. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ст. 41 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено 30.10.2000 року Договір купівлі-продажу будівлі (гараж), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю будівлю гаража загальною площею 24 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці 3 м х 8 м = 24 кв.м., а покупець зобов`язується прийняти зазначену будівлю (гараж) і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Відповідно до п. 1.2 договору, право власності на будівлю (споруду, приміщення) переходить до покупця з моменту підписання сторонами цього договору та передачі продавцеві відповідної суми коштів. Згідно п. 1.3 договору, факт переходу права власності фіксується актом передачі відчужуваної будівлі гаражу, який підписується представником відповідно житлово-експлуатаційної організації. Проте, як вбачається із тексту Договору купівлі-продажу будівлі (гараж) від 30.10.2000 року, у продавця [PERSON] не підтверджено право власності на дане майно. Відповідно до Витягу з Розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації міста Києва № 744 від 04.09.2000 року Про надання дозволу на тимчасове використання гаражів за місцем проживання, з якого вбачається, що [PERSON] було надано право на користування гаражем в садибі буд. [ADDRESS] для збереження власного автомобіля, тимчасово, терміном до 01.08.2003 року (а.с.14). Отже, судом встановлено, що відповідно до Витягу з Розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації міста Києва № 744 від 04.09.2000 року, позивачу було надано дозвіл на користування вказаним майном тимчасово, проте право власності даним Розпорядженням не визначено. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі та враховуючи те, що за Договором купівлі-продажу будівлі (гараж) від 30.10.2000 року відсутнє підтвердження права власності на гараж за продавцем, крім того, Розпорядженням Старокиївської районної державної адміністрації міста Києва № 744 від 04.09.2000 року позивачу було надано дозвіл лише на користування вказаним майном, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Куруючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України; ст. 316, 317, 319, 328 ЦК України, Конституція України, суд, -

Outcome: dismissed