Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

У жовтні 2019 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач 1), [PERSON] (далі - Відповідач 2), в якому зазначає, що 26 вересня 2016 між ним та Відповідачем 2 було укладено договір позики, у формі розписки, у відповідності до якого Позивач передав, а Відповідач 2 отримала грошовий займ в розмірі 150 000,00 гривень, зі строком повернення до 25 вересня 2019 року зі сплатою відсотків в розмірі 3 відсотків річних. Укладення договору займу підтверджується розпискою від 26 вересня 2016 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. В якості забезпечення виконання зобов`язання Відповідача 2 за договором займу від 26 вересня 2016 року, між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено договір поруки від 26 вересня 2016 року, згідно з умовами якого Відповідач 1 зобов`язалась за повне та своєчасне виконання зобов`язання Відповідачем 2. Станом на 30 вересня 2019 Відповідач 2 суму займу в розмірі 150 000,00 гривень не повернула, у зв`язку з чим Позивач просить суд стягнути солідарно з Відповідачів на його користь суму основного боргу за договором займу у розмірі 150 000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено з викликом сторін. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. До заяви додав оригінали документів, які обґрунтовують виникнення заборгованості за договором позики. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявами про розгляд справи без її участі у судових засіданнях, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала. У відповідності до ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти в розмірі 150 000,00 гривень зі строком повернення до 25 вересня 2019 року зі сплатою відсотків в розмірі 3 відсотки річних (а.с.4). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами 26 вересня 2016 року укладено договір позики, оформлений розпискою, якою також підтверджується факт отримання відповідачем коштів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем [PERSON] доказів, які спростовують факт отримання грошових коштів від Позивача, як і доказів повернення отриманих грошових коштів, не надано. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачем [PERSON] не виконано взяті за договором позики від 26 вересня 2016 року зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернуті, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Таким чином, заборгованість Відповідача 2 перед Позивачем складає 150 000,00 грн. Також судом встановлено, що 26 вересня 2019 року між Позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником [PERSON] її боргових зобов`язань за позикою, оформленою розпискою від 26.06.2016 в розмір 150 000,00 гривень та 3 відсотків річних (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Суд, встановивши, що Відповідачем 2 не виконано зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідачів суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1500,00 грн., призначивши до стягнення по 750,00 грн. з кожного.

Outcome: approved