Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Новогригорівської сільської ради Вознесенського району про визнання права власності за набувальною давністюв якому вказував, що в березні 1997 року він за усною домовленістю за 1 000 грн. придбав у [PERSON] належний останній житловий будинок №160 по вул. Самосенків в с. Новогригорівка Вознесенського району. Угоду в належній формі сторони не оформляли. Після придбання будинку [PERSON] разом з сімєю вселився та постійно проживає в ньому, обслуговує та утримує його в належному стані, сплачує необхідні комунальні платежі. 07 березня 1998 року [PERSON] померла, внаслідок чого [PERSON] позбавлений можливості оформити домовленість про купівлю-продаж будинку шляхом укладення окремого договору в належній формі. Позивач, вказуючи на те, що він добросовісно заволодів будинком, продовжує безперервно, відкрито володіти придбаним майном понад 10 років, а тому на підставі ст. 344 ЦК України останній просив визнати за ним право власності на житловий будинок №160 по вул. Самосенків в с. Новогригорівка Вознесенського району за набувальною давністю. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Новогригорівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до висновку про неможливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. При цьому судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належного останній житлового будинку №160 по вул. Самосенків в с. Новогригорівка Вознесенського району. Угоду в належній формі сторони не оформляли. Докази отримання [PERSON] коштів за будинок в матеріалах справи відсутні. Після досягнення домовленості (дату не встановлено) [PERSON] вселився до будинку та почав там проживати. 07 березня 1998 року [PERSON] померла, внаслідок чого [PERSON] позбавлений можливості оформити домовленість про купівлю-продаж будинку шляхом укладення окремого договору в належній формі. Позивач просить застосувати відносно нього правила ст. 344 ЦК України та визнати за ним право власності на житловий будинок №160 по вул. Самосенків в с. Новогригорівка Вознесенського району за набувальною давністю. Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного обєкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16 неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивачем не доведено давність (10 років), безперервність володіння, а також добросовісність заволодіння майном, оскільки набувач знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний будинок тому, що будь-яких угод щодо цього майна в належній формі між [PERSON] та власником будинку укладено не було. Також були відсутні інші передбачені законом підстави для переходу цього майна від одного власника до іншого. Водночас спірний будинок мав власника ([PERSON]М.), який був відомий позивачу, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed