Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

У квітні 2015 року ПАТ«Акціонерний комерційний Промислово-інвестиційнийбанк» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2009 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено їй покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавлення права обіймати матеріально відповідальні посади строком на 3 роки. Крім того, вказаним вироком суду також встановлено, що [PERSON], будучи матеріально відповідальною особою, обіймаючи посаду старшого касира-контролера філії «Відділення ПАТ Промінвест Банк в м. Чернівці» та виконуючи свої посадові обов'язки пов'язані з обслуговуванням клієнтів - фізичних осіб, умисно, незаконно, з корисливих мотивів вчиняла привласнення грошових коштів фізичних осіб - клієнтів позивача на загальну суму 1720 448,16 грн. При цьому, серед потерпілих від зазначених злочинних дій відповідача була також [PERSON] як вкладник по пенсійному вкладу відкритого в ПАТ «ПромінвестБанк», кошти якої [PERSON] були привласнені й відповідно рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2012 року стягнуто з Банку на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану злочинними діями [PERSON] як працівника банку в розмірі 13 458 грн. та судовий збір в сумі 214,60 грн., а всього 13 782,60 грн. Також вказувало на те, що 24 грудня 2013 року банком вищевказане рішення суду було виконано у повному обсязі й відповідно виплачено [PERSON] завдану їй визначену судом матеріальну шкоду та судові витрати. На підставі викладеного, а також посилаючись на норми матеріального права, банк вважаючи, що в силу ст. 1191 ЦК України у нього виникло право регресної вимоги до [PERSON] в частині стягнення виплаченої [PERSON] суми грошових коштів, просив стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк» грошові кошти в сумі 13 782,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, а також вказав на те, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі й відповідно не заперечує проти винесення заочного рішення суду. При цьому, справа слухалась у відсутності відповідача, яка не з'явилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомила і не подала заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до даних АДБ при ГУДМС України в Львівській області щодо адреси місця реєстрації відповідача, судом направлялись судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками, окрім того, судом здійснювались виклики відповідача в судові засідання за останніми відомими адресами фактичного місця проживання [PERSON] У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи та наданих позивачем доказів, вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2009 року, [PERSON] засуджено за вчинення злочинів передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 2 ст. 366, ст. 70 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати матеріально відповідальні посади строком на 3 роки з конфіскацією майна, а також задоволено цивільний позов Акціонерного комерційного Промислово-Інвестиційного банку в особі філії «Відділення ПромінвестБанку у м.Чернівці» та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 855 313, 92 грн. заподіяної злочином шкоди та 7000 грн. судових витрат за проведену експертизу. Решту цивільних позовів залишено без розгляду (а/с 4-18). Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24. листопада 2009 року вказаний вирок в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих скасовано та справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства (а/с 18-21). При цьому, як убачається зі змісту вказаних судових рішень, потерпілою [PERSON] цивільний позов не подавався. Крім того, як убачається зі змісту вищевказаних рішень, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON], будучи матеріально відповідальною особою, обіймаючи посаду старшого касира-контролера філії «Відділення ПАТ ПромінвестБанк в м.Чернівці» та виконуючи свої посадові обов'язки пов'язані з обслуговуванням клієнтів - фізичних осіб, умисно, незаконно, з корисливих мотивів вчиняла привласнення грошових коштів фізичних осіб - клієнтів банку. Зокрема, як встановлено судом при розгляді кримінальної справи, 07 вересня 2005 року та 25 грудня 2006 року без згоди вкладника [PERSON], шляхом підробки заяв на видачу готівки з пенсійного рахунку, відповідачка провела операції про видачу грошових коштів та привласнила кошти на суму 8 355 грн. Також з матеріалів справи убачається, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2012 року задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Промінвестбанк» в особі Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м.Чернівці, третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, вчиненим працівником при виконанні трудових обов'язків й відповідно стягнуто з банку на користь [PERSON] 8 355 грн. грошових коштів, які були викрадені з рахунку Я-222 та проценти, які повинні були нараховуватись за зберігання коштів на рахунку згідно договору, який недійсним не визнано, в сумі 5 213 грн. (а/с 22-25). Так, відповідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Крім того, відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги ( регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. При цьому, як установлено судом, банком вищевказане рішення суду виконано в повному обсязі й відповідно [PERSON] виплачено грошові кошти в сумі 13 782,60 грн., що підтверджується копією заяви про видачу готівки від 24.12.2013 року та заявою [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів (а/с 26,27). Таким чином, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути в порядку зворотної вимоги грошові кошти в сумі 13782,60 грн., оскільки вироком Шевченківського районного суду м.Чернівцві від 08 вересня 2009 року встановлено, що саме злочинними діями відповідача завдано шкоду [PERSON] шляхом підробки заяв на видачу готівки з пенсійного рахунку та привласнення 8355 грн. Вказана шкода була відшкодована позивачем в повному обсязі. Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 грудня 2012 року було встановлено, що з банку також підлягають стягненню відсотки, які були нараховані на привласнені [PERSON] грошові кошти в сумі 5213 грн. та рішення суду в цій частині банком виконано у повному обсязі. Також слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Крім того, відповідно до вимог п. 6 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved