Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь пеню за кредитним договором №\~DNU0A800007565 від 27.03.2008р. у розмірі 9\~567,14 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ складає 242\~466,20 грн., нарахованої на прострочену заборгованість за кредитом за період з 27.04.2015р. по 25.04.2016р. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач 27.03.2008р. отримала кредит у розмірі 11\~361,72 доларів США терміном до 26.03.2013р., однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Відповідач надала суду заперечення та заяву, в яких посилаючись на безпідставність заявлених вимог, а також на пропуск позивачем строку звернення до суду, просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача надав суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач або її представник у судове засідання не зявились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 1. Відповідно до умов кредитно-заставного договору №\~DNU0A800007565 від 27.03.2008р. (далі Договір) позивач надав відповідачу кредитні кошти на придбання автомобіля у розмірі 11\~361,72 доларів США на строк до 26.03.2013р. та на умовах, передбачених Договором (а.с.12-17). Згідно з ст.\~2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У звязку з порушенням відповідачем вищевказаних правових норм рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014р., яке набрало законної сили 21.12.2014р., стягнуто з неї заборгованість за Договором у сумі 53\~238,33 доларів США, яка складається з: заборгованості з кредиту в розмірі 11\~361,72 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 3\~162,62 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 2\~997,87 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 33\~163,35 доларів США, штрафу (фіксованої частини) у розмірі 18,49 доларів США та штрафу (процентної складової) у розмірі 2\~534,28\~доларів США. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014р. встановлено факт надання [PERSON] кредиту у розмірі 11\~361,72 доларів США, суд вважає безпідставним твердження відповідача про недоведеність банком факту надання їй кредитних коштів у іноземній валюті. 2. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на те, що заборгованість за Договором погашена внаслідок реалізації предмета застави автомобіля «Мерседес-Бенц», 1995р.в., д.н.з.\~[NUMBER], який було прийнято відповідачем в рахунок погашення заборгованості за Договором, з огляду на наступне. Згідно з п. 16.8 Договору сторони погодили, що на дату підписання Договору вартість Предмета Застави становить 69437,50 грн. Відповідно до п.\~12.2 Договору при зверненні стягнення на Предмет Застави у позасудовому порядку шляхом його продажу [PERSON] встановлює початкову ціну предмета Застави в розмірі оціночної вартості, встановленої Банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно з статтею 16.8 Договору. Банк має право реалізувати Предмет Застави за ціною, що зазначена у цій статті 12.2 Договору. З наданих позивачем доказів вбачається, що спірний автомобіль був реалізований за ціною 35930,92 грн., що становить більш ніж 50% його заставної вартості, а виручені від його продажу кошти були направлені 13.03.2010р. на погашення заборгованості відповідача за Договором у розмірі 4503,75 дол.США, в тому числі: за комісією у сумі 1015,07 дол.США та за пенею у сумі 3488,68 дол.США (а.с. 8, 61). За таких обставин суд доходить висновку, що кошти від реалізації предмету застави за Договором враховані банком при здійсненні розрахунку суми заборгованості відповідача за Договором. 3. Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з посиланням на те, що строк виконання основного зобовязання за договором визначено до 26.03.2013р., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, п. 13.2 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязань щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Відповідно до п. 13.2 Договору у випадку порушення позичальником зобовязання щодо повернення основної суми Кредиту позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом п. 14.1 Договору даний договір діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту Договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. За таких обставин, суд не бере до уваги твердження про те, що нарахування пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не передбачено. Відтак, суд доходить висновку, що банк правомірно включив до розрахунку заборгованості за Кредитним договором штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, а саме пеню за несвоєчасне здійснення виплат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. №6-1206цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд вважає безпідставним посилання відповідача на пропуск банком строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної суми кредиту, оскільки вказані кошти разом з процентами та комісією стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014р., яке набрало законної сили. З огляду на те, що відповідачем не надано доказів сплати сум заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією, що були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 09.12.2014р., а також враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення пеня у розмірі 9\~567,14 дол. США нарахована на прострочену заборгованість відповідача за Договором за період з 27.04.2015р. по 25.04.2016р., суд доходить висновку, що вимога про стягнення пені заявлена позивачем з дотриманням річного строку позовної давності, встановленого ч. 2 ст. 258 ЦК України. 4. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в доларах США. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. № 3-29гс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню за період з 27.04.2015р. по 25.04.2016р. в сумі 9\~567,14 дол. США у гривневому еквіваленті, що за офіційним курсом НБУ становить 242466,20 грн. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved