Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що [INFO] року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] та на присадибну земельну ділянку площею 0,2304 га. Позивач зазначає, що [PERSON] була одинокою людиною, сім»ї та дітей не мала, тому спадкоємці за законом після її смерті відсутні. 05 березня 2012 року, спадкодавицею було складено заповіт, згідно якого вона заповіла йому все належне їй майно. В передбачений законом строк він прийняв спадщину через своєчасне подання відповідної заяви нотаріусу та 18 лютого 2016 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS]. Проте, у видачі Свідоцтва про право власності за заповітом на присадибну ділянку, нотаріусом йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на цю ділянку на ім'я спадкодавці. Так, позивач зазначає, що оригінал правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку на ім'я померлої відсутній, оскільки [PERSON] 19.07.2003 року, уклала із [PERSON] договір дарування житлового будинку та земельної ділянки. Проте, вказаний договір дарування житлового будинку, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 02.02.2012 року, було визнано недійсним. Вказане рішення суду, набрало законної сили 13.02.2012 року. Таким чином, оскільки присадибна земельна ділянка, на якій розташований належний йому житловий будинок [ADDRESS], зареєстрована на [PERSON], у нього відсутня можливість оформити свої спадкові права на вказану земельну ділянку в нотаріуса, а тому з метою захисту свого порушеного права, він змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд його задовольнити. Суду пояснив, що не може отримати в нотаріуса Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на дану земельну ділянку, оскільки не має правовстановлюючого документа, тому звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача - Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання в якому просив суд розглянути справу без участі представника сільської ради та зазначив, що Великоснітинська сільська рада, як відповідач позовну заяву визнає повністю та просить суд ухвалити рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданого повторно 10 жовтня 2017 року, [PERSON], померла [INFO] року. (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи спадкова справа до майна померлої [INFO] року [PERSON] була заведена державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області Бігіч С.Ю. за № 350/2014. З даної спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся 17 жовтня 2014 року лише позивач [PERSON] (а.с. 27). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За умовами ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, за життя [PERSON] зробила заповіт, який посвідчений 05.03.2012 року секретарем виконкому Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 02., згідно якого вона заповіла усе належне їй майно [PERSON] (а.с. 32). Відповідно до п. 3 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, 18 лютого 2014 року, Фастівським районним державним нотаріусом Бігіч С.Ю., позивачу видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 9-10) Між тим, у видачі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], нотаріусом було відмовлено, оскільки позивачем не пред'явлено правовстановлюючого документа, на вищевказану земельну ділянку, та рекомендовано звернутися до суду. (а.с. 14). Не погоджуючись з відмовою нотаріуса, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом, право власності на земельну ділянку площею 0,2304 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], що належала [PERSON], яка померла [INFO] року. Між тим, вказане твердження позивача не узгоджується із усталеною судовою практикою з розгляду справ аналогічної категорії та дослідженими в судовому засідання письмовими доказами у цій справі. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В п.10 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз'яснено, що відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю виданого громадянину України вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 2 сесії ХІІ скликання В.Снітинської сільської Ради народних депутатів від 16.12.1994 року отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,2304 га, яка розташована в [ADDRESS], за цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрованого в Книзі записів за № 106 від 12 березня 2001 року. Згідно листа №219/150-17 від 30 серпня 2017 року Відділу у Фастівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, вбачається, що станом на 01 січня 2013 року, згідно Книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та архіву відділу у Фастівському районі Головного Управління Держгеокадасту у Київській області, за адресою - [ADDRESS], в межах Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, зберігається архівний другий примірник державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], за кадастровим номером [NUMBER], відповідно договору дарування земельної ділянки ВАМ 130535 № 2694 від 19.07.2003 року, загальною площею 0,2304 га у межах згідно з планом, за цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування жилого будинку, зареєстрованого в Книзі записів за № 01:04:032:0004 від 27 жовтня 2004 року. (а.с18). Між тим, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2012 року було визнано недійсним договір дарування жилого будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] від 19.07.2003 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. За ч.1 ст. 15 ЦК, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем, договір дарування земельної ділянки ВАМ 130535 № 2694 від 19.07.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним не визнавався. Рішення про визнання права власності на земельну ділянку в порядку ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України за спадкодавицею не приймалось. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що в силу статті 4 ЦПК України права та інтереси [PERSON] зі сторони Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області не було порушено, оскільки з аналізу змісту наданих письмових доказів не вбачається про існування зареєстрованого права власності за спадкодавицею [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2304 га, кадастровий номер [NUMBER], цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS], а посилання позивача на неможливість оформлення спадкових прав після її смерті, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки як вбачається з наявних в матеріалах справи письмових доказів, спірна земельна ділянка згідно Державного акту серії [NUMBER], належить [PERSON], який виданий на підставі договору дарування земельної ділянки ВАМ 130535 № 2694 від 19.07.2003 року, а протилежного позивачем доведено не було. Відтак, державним нотаріусом Бігіч С.Ю. правомірно було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно померлої [INFO] року [PERSON]. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що стороною позивача не доведено своєї позовної вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Outcome: dismissed