Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» в особі правонаступника - АТ «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Шмалько О.О., в якому просила суд визнати виконавчий напис, вчинений 22.09.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. за реєстровим номером 3858, таким, що не підлягає виконанню, оскільки вважає, що оспорюваний виконавчий напис вчинено без всіх необхідних документів для цього, які вимагаються законом, за заборгованістю, яка не є безспірною, та поза межами трирічного строку позовної давності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 29.10.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 07.04.2021 року (а.с. 105-106). Ухвалою від 29.10.2020 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису 3858 від 22.09.2020 року (в.с. 107-109). Ухвалою від 07.04.2020 року розгляд справи відкладено на 04.06.2021 року. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проси суд відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю. Вказав, що виконавчий напис вчинений у повній відповідності до вимог закону, а позивачем не доведено наявність обставин, на які вона посилається при зверненні до суду. Крім того, вказав, що заборгованість є безпірною, що підтверджено банком та вбачається з виписки по рахунку позивача, останньою не надано доказів на її погашення, а виконавчий напис вчинений в межах трирічного строку. Третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. пояснення на позов не надав. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Шмалько О.О. пояснення на позов не надав. Позивач надала відповідь на відзив, в якій просила позов задовольнити, посилаючись на недоведеність відповідачем безпірності заборгованості та пропуск останнім трирічного строку для звернення з а вчиненням виконавчого напису. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом установлено, що між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» 11.05.2007 року було укладено кредитний договір № 10-29/3383, строком дії, згідно п. 1.1.2. договору, до 10.05.2014 року, із послідуючими змінами до нього, що відповідає ст. ст. 11, 14, 207, 208, 1054-1055ЦК України, за умовами якого позивачу було надано кредит у розмірі 18 190,00 доларів США. До договору 11.05.2007 року та 20.03.2009 року вносилися зміни, проте, п. 1.1.2. договору залишився без змін. З урахування строку дії кредитного договору, що визначений п. 1.1.2., строк виконання зобов`язання сплив 10.05.2014 року. Вказані обставини підтверджуються даними копії договору, який знаходиться в матеріалах справи, не заперечуються сторонами та встановлені рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.12.2018 року в цивільній справі № 401/1436/18, яким відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним вище договором з підстави пропуску позовної давності (а.с. 13-23, 37-44). 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. на підставі ст. 262 ЦК України, ст. ст. 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року № 296/5 та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку та підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, запропоновано стягнути на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла за кредитним договором № 10-29/3383 від 11.05.2007 року, який укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступник - АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого за вказаним договором є АТ «Альфа-Банк»), за період з 01.06.2017 року по 01.06.2020 року, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 373,42 долари США; прострочена заборгованість за відсотками та комісією - 3 142,10 доларів США; строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн.; строкова заборгованість за відсотками та комісією - 26,80 доларів США; штрафні санкції - 0,00 грн.; суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису - 1 500,00 грн., загальна сума заборгованості 6 542,32 долари США (на день вчинення цього напису згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20, становить: 184 493,42 грн.) і 1 500,00 грн. (а.с. 89). Приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Шмальком О.О. на підставі виконавчого напису реєстровий номер 3852 від 22.09.2020 року приватного нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Личука Т.В., відкрито виконавче провадження згідно з постановою ВП № 63258227 від 08.10.2020 року (а.с. 61-62). За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. п. 1, 3 глави 16 розділу II цього Порядку). Згідно з підп. 1.1 п. 1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року до зазначеного Переліку внесено зміни, відповідно до яких, серед іншого, Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та п. 2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п. 2 змін, що вносяться до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, на момент вчинення приватним нотаріусом Личуком Т.В. оспорюваного виконавчого напису норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була скасована. Враховуючи викладене, вбачається, що нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі в силу відсутності у нього таких повноважень. Крім того, учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. У ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс19). У вказаній постанові також зазначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 року в справі № 357/12818/17 (провадження № 44380св18). В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). З матеріалів справи вбачається, що АТ «Альфа-Банк» було направлено на адресу позивача повідомлення про порушення основного зобов`язання, котре було отримано останньою 07.07.2020 року і надано на нього заперечення із невизнанням вимог банку через пропуск останнім строків давності (а.с. 48-53). З огляду на вказане та з урахуванням відсутності доказів того, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), суд надходить до висновку про те, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми процентів, зазначені у написі, є безспірними. Крім того, банком не надано доказів, з яких вбачається за можливе встановити правову підставу нарахування заборгованості позивачу, не надана виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, саме після обов`язкової перевірки яких нотаріус міг зробити висновок про безспірність боргу у боржника. Банк, заперечуючи проти позову, вказує про законність нарахування заборгованості, однак суду не надано доказів, на яких умовах здійснено нарахування заборгованості, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, не надано доказів обізнаності позичальника про наявність заборгованості та її розмір. Як вбачається з оспорюваного виконавчого напису, з позивача стягується заборгованість, що виникла за кредитним договором № № 10-29/3383 від 11.05.2007 року, який укладено між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та позивачем. АТ «Укрсоцбанк» у 2018 році звертався до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № № 10-29/3383 від 11.05.2007 року. Так, згідно з укладеним договором з АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк», позивач отримала кредит у сумі 18 190,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10.05.2014 року. Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути заборгованість в сумі 5514,19 доларів США, яка складається з: 3 373,42 доларів США - боргу та 2 140,77 доларів США - відсотків за кредитом. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.12.2018 року по справі № 401/1436/18 за позовом АТ «Укрсоцбанк» до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. Судом встановлені наступні обставини, а саме, що укладеним між сторонами договором встановлений кінцевий термін повернення кредиту - до 10.05.2014 року, тобто вказана дата є початком перебігу строків позовної давності, який, відповідно закінчився 10.05.2017 року для вимог по заборгованості за кредитним договором. Вказані обставини, встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, рішення в якій переглядається, відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Як вбачається з оскаржуваного виконавчого напису, стягнута за ним заборгованість за період з 01.06.2017 року по 01.06.2020 року, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 373,42 долари США; прострочена заборгованість за відсотками та комісією - 3 142,10 доларів США; строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн.; строкова заборгованість за відсотками та комісією - 26,80 доларів США; штрафні санкції - 0,00 грн.; суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису - 1 500,00 грн., загальна сума заборгованості 6 542,32 долари США (на день вчинення цього напису згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20, становить: 184 493,42 грн.). Отже, як вбачається, банк після закінчення строку кредитування продовжував нараховувати позивачу передбачені договором проценти, хоча право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, про що зазначено у постанові Великої Палати ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Отже, з огляду на викладене, відповідність дій нотаріуса формальним ознакам не є підставою для відмови у задоволенні вимог боржника про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Звертаючись із позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню боржник здійснює захист своїх цивільних прав у правовідносинах зі стягувачем, а не з нотаріусом. За таких обставин, встановивши відсутність достатніх доказів наявності правової підстави для нарахування заборгованості, суд надходить до висновку про необхідність визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також, суд вважає слушними доводи позивача про пропущення банком строку звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. В цій частині суд обґрунтовує своє рішення, застосовуючи правову позицію, викладену у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року по справі № 916/3006/17, де вказано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Як встановлено, рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.12.2018 року в цивільній справі № 401/1436/18 відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним вище договором з підстави пропуску позовної давності, початок перебігу загальної позовної давності по заявленим банком вимогами, який збігається з правом майнової вимоги останнього до боржника - позивача по справі, розпочався з 11.05.2014 року. Отже, строк звернення АТ «Альфа-Банк» до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, в межа якого у відповідача були достатні правові підстави реалізувати свої право задоволення своїх вимог у позасудовому порядку, по кредитному договору тривав з 11.05.2014 року по 11.05.2017 року. Як свідчать матеріали справи, АТ «Альфа-Банк» звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису по кредитному договору № 10-29/3383 від 11.05.2007 року, лише 22.09.2020 року, тобто після вказаного строку, що теж є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений останньою за подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved