Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У жовтні 2015 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 17 років 8 місяців працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, а саме: з 06.03.1997 р. по 06.06.1997 р. працював підземним гірничим робітником 2 розряду на ш. ім. Леніна ВО «Кривбасруда», а з 06.06.1997 р. по 12.11.2014 р. підземним кріпильником на ш. ім. Леніна ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». У травні 2015 р. рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту йому встановлені професійні захворювання. 03.08.2015 р. був складений акт розслідування причин виникнення професійного захворювання. 24.09.2015 р. за висновком МСЕК йому встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 35 % з 14.09.2015 р., первинно. У звязку з професійними хворобами йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичний біль, обґрунтовані важкістю хвороб, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу на фоні сильних больових відчуттів у спині. За станом здоровя не має можливості повноцінно забезпечувати свою родину. Перспектива в майбутньому переносити біль, постійно лікуватися, оскільки повне одужання неможливе, спричиняє моральні страждання. Просить стягнути з відповідача 275600 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача позов не визнала, вказує що акт розслідування професійного захворювання не підтверджує наявність моральних страждань позивача. У довідці МСЕК та матеріалах справи відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання. Посилання позивача на медичні документи (епікризи, виписки з медичної карти), як на підставу для відшкодування моральної шкоди, вважає безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих звязків припущенням. Вважає, що позивач втратив працездатність в звязку з досягненням пенсійного віку, а не внаслідок професійного захворювання. В процесі трудової діяльності право позивача на пільги і компенсації за важкі та шкідливі умови праці не порушувалося, тому підстави вимагати відшкодування моральної шкоди відсутні. Позивач належно і своєчасно забезпечувався спецодягом та засобами індивідуального захисту. Підприємство не приховувало важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію процесу не порушувало. а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному звязку з настанням професійного захворювання не вчиняло, а тому не може нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди і за цієї підстави. Позивач з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоровя. Крім цього, позивач зазначає, що відшкодування моральної шкоди необхідно для забезпечення проходження ним якісного лікування, але фінансування лікування забезпечує Фонд соціального страхування України. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 06.03.1997 р. по 06.06.1997 р. працював підземним гірничим робітником 2 розряду на ш. ім. Леніна ВО «Кривбасруда», а з 06.06.1997 р. по 12.11.2014 р. підземним кріпильником на ш. ім. Леніна ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». (а.с. 20-23). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 17 років 9 місяців, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 24.09.2015 р. йому встановлено втрата професійної працездатності у розмірі 35 % первинно. (а.с. 3-6, 9). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 31.07.2015 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) радикулопатія попереково-крижова білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, переважно справа на фоні гриж дисків (зліва до 5-7 мм) та шийна справа, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, мязові-тонічним, больовим та периферичним нейроваскулярним синдромами, з нейродистрофією у вигляді остеоартрозу ліктьових суглобів (ПФ першого ст.), двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФС другого ст.); 2) хронічний (пиловий) бронхіт, фаза ремісії, ЛН першого ст. (а.с. 3-6). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 31.07.2015 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, в результаті порушення посадовими особами підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному, як і твердження про втрату працездатності в звязку з досягненням пенсійного віку, а не внаслідок професійного захворювання. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 35 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися, повне одужання неможливе. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 15000 грн. за встановлені 35 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 487 грн. 20 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial