Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 26 березня 2009 року Фастівська міська рада Київської області прийняла рішення, яким було затверджено програму та способи приватизації об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Фастів на 2009 рік. Додатком до вказаного рішення зазначений об'єкт приватизації - вбудоване нежиле приміщення, площею 16,4 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS], право власності на яке було оформлене рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 28 квітня 2009 року, та визначено спосіб його приватизації - викуп. 02 липня 2009 року між Фастівською міською радою Київської області та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продаж, відповідно до якого у власність останньої було передано спірне нежиле приміщення. Позивачі звертаючись з вказаним позовом, посилаються на те, що рішення Фастівської міської ради Київської області та її виконавчого комітету, про оформлення права власності на зазначене нежиле приміщення є незаконними тa таким, що порушують їх права, як співвласників зазначеного приміщення в силу існування права власності на квартири у цьому ж будинку, оскільки, на їх думку, нежиле приміщення розташоване на місці наскрізного проходу всупереч вимогам закону та будівельним нормам, а тому просили задовольнити позов. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Між тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 року вказані рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 04.04.2016 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючим-суддею Осауловою Н.А.. Так, в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали повністю з викладених у ньому підстав, просили його задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю, з викладених у ньому підстав, просила його задовольнити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, направили до суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідачів Фастівської міської ради та Виконавчого комітету Фастівської міської ради Мельниченко А.В. (далі по тексту - відповідач 1) в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що спірне приміщення в будинку [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва Про право власності на нерухоме майно від 12.06.2009 р. значиться, як вбудоване нежитлове приміщення, загальною площею 16.4 кв.м., власником якого є Територіальна громада м. Фастова в особі Фастівської міської ради. Останній отримав вказане приміщення на підставі Рішення Виконавчого комітету міської ради за №119/1 від 28.04.2009р.. Громадянка [PERSON] з 2002 року орендувала, а в 2009 році відповідно до договору купівлі - продажу від 02.07.2009 року купила вказане нежитлове приміщення, яке ніколи не відносилось до допоміжних приміщень. Вказане приміщення існувало з часу збудування та введення будинку в експлуатацію з 1994 року. Вважає позовні вимоги позивачів не обґрунтованими та безпідставними. Відповідач [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2) в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що нежитловим приміщенням площею по [ADDRESS], користувалася, ще з 2002 року за договором оренди, а з 2009 року відповідно до договору купівлі - продажу, є власником вказаного приміщення. Спірне приміщення придбала на законних підставах. Між тим, зазначила, що позивачі пропустили строк позовної давності на оскарження цього рішення, тому просила в позові відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи КП «Фастівської ЖЕК» Довженко Л.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що будинок [ADDRESS] з 1996 року перебуває на балансі ЖЕК. Спірне приміщення є вбудованим нежитловим приміщенням, до укладення договору купівлі-продажу з [PERSON], зазначене приміщення було власністю територіальної громади міста. Зазначила, що в даному житловому будинку при передачі на баланс ЖЕКА в будинку наскрізного проходу не існувало. Представник третьої особі: Державна реєстраційна служба Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явився, без поважних причин, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 26 березня 2009 року Фастівська міська рада Київської області прийняла рішення № 22-L-V «Про програму приватизації об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Фастів Київської області на 2009 рік», згідно якого, зокрема, вбудоване нежитлове приміщення площею 16,4 кв. м, що розташоване в будинку № [ADDRESS] (надалі по тексту - спірне нежитлове приміщення), підлягало приватизації шляхом його викупу. На підставі рішення № 119/1 від 28 квітня 2009 року «Про оформлення права власності на вбудовані та підвальні нежитлові приміщення територіальної громади» Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, було видано 12.06.2009 року Свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення Територіальній громаді м. Фастова в особі Фастівської міської ради Київської області. Так, 02 липня 2009 року між територіальною громадою м. Фастова в особі Фастівської міської ради Київської області та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за №1835 шляхом викупу, за умовами якого Фастівська міська рада Київської області передала вказане приміщення відповідачу 2. В подальшому право власності на вказане нежитлове приміщення - в будинку [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] (реєстраційний номер 27548850). Згідно з ч.2 ст.10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року власники багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладочки, сараї і т. ін..) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до ст.1 цього Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат і квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України. Так відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири у будинку [ADDRESS], а відтак із врахуванням вказаних вимог законодавства має право на звернення до суду за захистом порушеного на його думку права на спірне нежитлове приміщення. За змістом позовних вимог та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 року про скасування попередніх судових рішень вбачається, що необхідно дослідити та надати правову оцінку доводам позивачів про існування наскрізного проходу під час здачі будинку в експлуатацію та законність підстав для його переобладнання у нежитлове приміщення. Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.04р. №4-рп/2004 встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією квартир (кімнат у квартирах) багатоповерхових будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення ОСББ, вступу до нього. Саме з огляду на викладені обставини позивач, як власник квартири у вказаному будинку вважають спірне нежитлове приміщення таким, що не існувало на час будівництва будинку, а на його місці був наскрізний прохід. Між тим, суд за наслідками дослідження документів з будівництва та введення в експлуатацію будинку [ADDRESS] вважає такі посилання і позицію позивачів помилковими з огляду на наступне. Так, незважаючи на оформлення права власності на спірне нежитлове приміщення за відповідачем 1 лише в 2009 році, його існування мало місце на час будівництва будинку першочергово та введення його в експлуатацію в 1994 році, що підтверджується наданою в судовому засіданні копією плану приміщень будинку першого поверху під час його прийняття та введення в експлуатацію станом на 20.08.1994 року. Суд не приймає до уваги твердження позивачів на те, що вказане спірне приміщення є наскрізним проходом, яке повинно використовуватися мешканцями будинку, як загальне приміщення, оскільки такого проходу не було з часу будівництва будинку, а зазначені в довідці ТОВ «УПВР» від 26.01.2014 року на запит голови будинкового комітету будинку [ADDRESS] обставини того, що будинок було здано та побудовано із наскрізним проходом, спростовується самим додатком у вигляді плану будинку (т.1 а.с.23) та вище дослідженими судом документами плану за 1994 рік, де відсутній прохід та наявні на плані вбудовані нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, вирішуючи питання визнання недійсним договору купівлі-продажу вбудованого нежитлового приміщення між територіальною громадою м. Фастова та [PERSON], суд виходить з того, що інтереси позивачів та інших мешканців будинку, вказаною угодою ніяким чином не порушені, оскільки спірне приміщення не є допоміжним приміщенням чи приміщенням загального користування будинку, збудоване було одночасно із будинком. Зі змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Громадянка [PERSON] є власником нежитлового приміщення, а саме приміщення перукарні, і вказане приміщення не належить до приміщень загального користування для забезпечення потреб усіх мешканців будинку. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина 1,3 статті 212 ЦПК України). Оскільки стороною позивача в судовому засіданні не було доведено жодними належними і допустимими доказами підстави для визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним, та підстав для визнання незаконним та скасування рішень відповідача 1 та скасування державної реєстрації судом не встановлено та не доведено стороною позивача, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed