Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якому, з урахуванням поданої 28 грудня 2015 року заяви про уточнення позовних вимог просить постановити рішення, яким: - визнати удаваним договір позики, який був укладений між нею, позивачем, та відповідачем [PERSON] 22 грудня 2010 року і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4104; - встановити нікчемним насправді укладений між нею, [PERSON], та [PERSON]В засновницький договір про зміну розподілу часток у статутному капіталі ТОВ «Відеотех» та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину; - стягнути з відповідача [PERSON] в її користь судові витрати в розмірі 487,20 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 22 грудня 2010 року між нею, [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], та який зареєстрований у реєстрі за №4104. За цим договором вона, начебто, позичила у відповідача 181 500 грн. строком до 01 травня 2012 року без нарахування відсотків, а гроші були отримані нею повністю до підписання цього договору. Насправді, жодних грошових коштів від відповідача [PERSON] вона не отримувала та вказаний договір був складений з метою приховання іншого правочину, що підтверджується наступним. Разом із [PERSON] вони є засновниками (учасниками) товариства з обмеженою відповідальністю «Відеотех», ідентифікаційний код 37123051 (далі ТОВ «Відеотех», товариство). Товариство було створене ними на підставі протоколу № 1 загальних зборів засновників ТОВ «Відеотех» від 18 травня 2010 року, державна реєстрація товариства відбулась 02 червня 2010 року, номер запису 14151020000023800, із місцезнаходженням м. Львів, вул. Хімічна, 4, статутним капіталом 2000 грн., з визначеними частками у пропорції 50%/50%. Директором ТОВ «Відеотех» було призначено її, [PERSON], а головним бухгалтером [PERSON] ТОВ «Відеотех» було створено ними для надання населенню та субєктам господарювання послуг з прочистки та теледіагностики каналізаційних мереж, з метою отримання прибутку. Оскільки вона мала значний досвід у цій сфері, працюючи на керівних посадах на підприємствах, відповідач [PERSON] погодився інвестувати у цей перспективний проект. Зважаючи на те, що для потреб ТОВ «Відеотех» слід було використовувати обладнання для теледіагностики та прочищення, [PERSON] запропонував його придбати. 02 липня 2010 року між ТОВ «Відеотех» та ТОВ «ЗЕВС-ТЕХНОЛОПЇ» було укладено договір №02/07/10-1 купівлі-продажу такого обладнання на суму 358308,72 грн. Оскільки таких коштів для придбання обладнання в ТОВ «Відеотех» та в неї, позивача, не було, відповідач за договорами безвідсоткової зворотньої позики перерахував на рахунки ТзОВ «Відеотех» необхідну суму коштів, за яку було придбано телеінспекційну систему SL-GL-C, електромеханічний апарат Оса PV-C, високонапірний гіродинамічний апарат для прочищення трубопроводів M-2512-LT-A з комплектом додаткового обладнання, ящик для переносу МСС. 30 червня 2010 року учасниками ТОВ «Відеотех» було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу товариства до 365 000 грн., а саме - внести кожному засновнику додатково по 181 500 грн., що підтверджується протоколом №2 загальних зборів засновників ТОВ «Відеотех». Державну реєстрацію змін та доповнень до Статуту ТОВ «Відеотех» було здійснено 30 грудня 2010 року. До часу проведення державної реєстрації змін до Статуту, відповідач [PERSON] вимагав від неї привести у відповідність установчі документи в частині розподілу часток у статутному капіталі товариства відповідно до реально інвестованих коштів його учасниками. Оскільки договір позики не мав на меті настання правових наслідків, передбачених ним, вона погодилась його підписати. Оспорюваний договір позики, за яким сторони насправді не вчиняли жодних дій, як-от передання грошових коштів, мав на меті приховати справжній правочин щодо зміни розподілу часток у статутному капіталі ТОВ «Відеотех», а саме - засновницький договір між учасниками товариства нею, [PERSON], та [PERSON] Оскільки засновницькі договори між засновниками (учасниками) господарського товариства підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до п. 5, ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакції, що діяла станом на момент укладення оспорюваного правочину), то в силу п. 4 ст. 203, ст. 216, ст. 220 ЦК України такий засновницький договір, який насправді був укладений між сторонами є нікчемним. Зважаючи на успішну діяльність товариства, до квітня 2014 року відповідач [PERSON] не висував жодних вимог по поверненню, начебто, позичених коштів. Однак, в цей час між ними виник конфлікт з приводу орендованого приміщення. Як директор, вона прийняла рішення про переїзд товариства в інший офіс, з чим не погодився відповідач [PERSON] та почав шантажувати її договором позики. Вона відмовила йому у поверненні коштів, оскільки оспорюваний договір був удаваним, про що достеменно знав і сам [PERSON] У травні 2015 року, незважаючи на удаваний характер договору позики, відповідач подав позов до Личаківського районного суду м. Львова про стягнення з неї заборгованості за оспорюваним договором та відсотків за користування позикою а тому вона, [PERSON]. вирішила звернутись із даним позовом. В процесі розгляду справи ухвалою судового засідання від 09 березня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог був залучений приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що договір позики був укладений, як гарантія того, що вона повернене кошти відповідачу, у разі, якщо ТОВ «Відеотех» буде збитковим. Вона підписала договір у присутності приватного нотаріуса та читала його зміст. Грошей у відповідача [PERSON] вона фактично не отримувала та даний договір укладався під його психологічним тиском. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, покликаючись на доводи, які викладені в долученому до справи письмовому запереченні. Відповідач [PERSON] додатково пояснив, що [PERSON] не повернула йому кошти за договором позики, а тому він дійсно змушений був звернутися до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про повернення йому коштів за договором позики. З метою уникнути відповідальності та затягування розгляду вищевказаної справи [PERSON] звернулася з позовом до Шевченківського районного суду м. Львова про визнання недійсним даного договору. У судовому засіданні третя особа приватний нотаріус [PERSON] пояснив, що 22 грудня 2010 року ним було посвідчено договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] позичила у [PERSON] 181 500 грн. строком до 01 травня 2012 року без нарахування процентів. Гроші були отримані позивачем до підписання цього договору. Договір був добровільно підписаний сторонами і відповідав намірам сторін. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1051 цього ж Кодексу позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з приписами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №4041 (а.с.3). За умовами цього договору [PERSON] позичила у [PERSON] 181 500 грн. строком до 01 травня 2012 року без нарахування процентів та грошові кошти були нею отримані до підписання цього договору (п.1 договору позики). Пунктами 2 та 5 договору позики передбачено, що [PERSON]М вправі сплатити позичені гроші, а [PERSON] зобовязаний їх прийняти платіж і раніше вказаного строку. У випадку несвоєчасного повернення суми позики [PERSON]М зобовязалась сплатити [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також відсотки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми. Згідно з п.п.6. 8 вищевказаного договору позики сторонам було розяснено зміст ст. ст. 625, 1046-1052 ЦК України та сторони засвідчили без будь-яких застережень про те, що зміст договору точно відповідає їхнім дійсним намірам. В судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] відповідно до протоколу загальних зборів засновників №1 від 18 травня 2010 року та затвердженого цими зборами Статуту ТОВ «Відеотех» є засновниками цього товариства з розподілом часток в статутному капіталі по 50% кожен. Статут ТОВ «Відеотех» було зареєстровано в установленому порядку 02 червня 2010 року. 30 червня 2010 року було проведено загальні збори засновників (протокол №2), на яких прийнято рішення про збільшення Статутного фонду вказаного товариства до 365 000 грн., а саме внести кожному засновнику до Статутного фонду товариства по 181 500 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] отримала на руки суму позики 22 грудня 2010 року в приміщенні, де знаходиться офіс приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу [PERSON], та позичені гроші їй були передані до підписання договору позики. При укладенні вказаного договору позики він, [PERSON], будь-якого психологічного впливу стосовно [PERSON]М не вчиняв та укладений між ними договір позики немає жодного відношення до господарської діяльності ТОВ «Відеотех». З пояснень третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що він дійсно посвідчував украдений сторонами по справі договір позики від 22 грудня 2010 року. Волевиявлення сторін при укладенні вказаного договору було добровільним, сторони усвідомлювали значення своїх дій та коли б він зауважив, що хтось зі сторін на когось чинить будь-який тиск, то він такого договору він би не посвідчив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача та відповідача знає з травня 2010 року. Про взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] знає зі слів позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що бачила договір позики, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] Однак, вона не знає чи були передані кошти [PERSON], оскільки при передачі коштів присутня не була. Зі слів [PERSON] знає, що їй кошти не були передані. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює бухгалтером у ТОВ «Відеотех» з серпня 2015 року. Договір позики вона побачила у серпні 2015 року та про взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] знає зі слів позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що не був присутнім при передачі коштів [PERSON] [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] є його рідною сестрою. Знає, що відповідач [PERSON] був інвестором, а його сестра працювала директором ТОВ « Відеотех». Про договір позики від 22 грудня 2010 року йому нічого не відомо, однак знає, що якась сума [PERSON] вже була виплачена. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, а тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні позивачем не надано обєктивних і достатніх доказів того, що при укладенні договору позики у сторін не було наміру на його укладення та/або договір було укладено з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку з їх безпідставністю. Доводи позивача [PERSON] та її представника [PERSON] в підтримання позову, суд вважає непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed