Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

у квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.04.2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством (далі ПАТ) «Універсал Банк» укладено кредитний договір №003-2008-1030,відповідно до якого відповідач позивачу надав кредит (грошові кошти) в розмірі 184543,00 доларів США. Позивач зобов»язався повернути наданий кредит у повному розмірі 01.04.2028 року згідно з графіком щомісячних платежів та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,45 процентів річних. 03.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду по кредитному договору № 003-2008-1030 від 04.04.2008 року, у відповідності до п.7.1 якої визначено, що усі спори за цим договором підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Посилаючись на п.п.2 п.5 ст. 11, п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Рішення Конституційного суду України у справі №15-рп/2011позивач вважає, що умови п.7.1 додаткової угоди, які він оспорює, є несправедливими та повинно бути визнане судом недійсним. Несправедливість даного оспорюваного пункту угоди полягає у порушенні відповідачем вимог Закону України «Про третейські суди», за п.14 ст. 6 якого винятком розгляду третейськими судами спорів складають справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Позивач зазначає, що третейське застереження було викладено у додатковій угоді до кредитного договору, котра укладалась сторонами набагато пізніше після укладення договору кредиту, при цьому банківська установа принципово не вносить зміни до підготовлених договорів (додаткових угод), відповідно позивач не мав змоги заперечувати проти визначення третейського застереження. У іншому випадку ,позивач мав би достроково провести погашення сум отриманих за кредитним договором. Оскільки сума кредиту є дуже значною, позивач не мав змоги відмовитись від підписання додаткової угоди, яка містить третейське застереження. Крім того,позивач зазначає, що після прийняття рішення третейським судом,таке рішення у відповідності до ЦПК України,майже неможливо буде переглянути , не дивлячись на можливі порушення. Зазначене порушує права позивача на подальший перегляд прийнятого рішення у тому разі,якщо позивач з ним не погодиться. Поряд з чим позивач вказує на те, що при зверненні до третейського суду вартість звернення до суду становить в рази більше, ніж якщо розгляд справи провадиться судом загальної юрисдикції. Позивач вважає, що дане третейське застереження позбавляє його права на справедливий суд,оскільки переглянути прийняте ним рішення неможливо. З врахування викладеного позивачем заявлено позову вимогу про визнання п.7.1 додаткової угоди від 03.12.2013 року до кредитного договору № 003-2008-1030 від 04.04.2008 року недійсним. В судове засідання позивач не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача за участі його представника в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Просив передати дану справу на розгляд до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків для вирішення питання надання оцінки дійсності третейського застереження у додатковій угоді на підставі п.6 ст. 207 ЦПК України. Вважає суд загальної юрисдикції не наділений компетенцію щодо розгляду даного спору. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. 04.04.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №003-2008-1030, відповідно до якого відповідач позивачу надав кредит (грошові кошти) в розмірі 184543,00 доларів США. Позивач зобов»язався повернути наданий кредит у повному розмірі 01.04.2028 року згідно з графіком щомісячних платежів та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,45 процентів річних. 03.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду (а.с.5-21) по кредитному договору № 003-2008-1030 від 04.04.2008 року, у відповідності до п.7.1 якої визначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв»язкуз ним,або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду,який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. При цьому сторони підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов»язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором,а споживач зобов»язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно д о п.п.2 п.5ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з яким споживач зобов»язаний під час укладання договору укласти інший договір з кредитодавцем. На час укладання сторонами додаткової угоди до кредитного договору 03.12.2013 року чинною є ст. 6 Закону України «Про третейські суди», відповідно до п.14 якої винятком у розгляді третейськими судами справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин є - справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставне внесення до додаткової угоди третейського застереження в п.7.1, відповідно до якого всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв»язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді. Даний пункт договору не відповідає вимогам чинного законодавства та є несправедливим відповідно до положень п.п.2 п.5 ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки створює істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача, суперечать вимогам Закону та загальним засадам цивільного законодавства, а тому це положення слід визнати недійсними з моменту укладення договору. При цьому суд приймає до уваги пояснення позивача про те, що він як споживач послуг банку, не міг відмовитись від підписання даного договору, оскільки це потягло б дострокову сплату кредиту, що для нього є неможливим і це також порушує його права. Суд критично відноситься до заперечень представника відповідача та його правової позиції про те, що даний спір необхідно передати на розгляд до третейського суду відповідно до п.7.1. додаткової угоди, оскільки саме цей пункт і є оспорюваним, а отже така правова позиція є необґрунтованою та нелогічною. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України в відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved