Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК») із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказує, що він протягом періоду з 05.11.2001р. по 28.04.2005р. працював слюсарем черговим та з ремонту устаткування дробильної фабрики №1 ВАТ «ПІВНГЗК» та з 28.04.2005р. по 23.07.2019р.(18 років) у гірничотранспортному цеху № 1 (ГТЦ-1) ВАТ «ПівнГЗК», ПАТ «ПівнГЗК», ПрАТ «ПІВНГЗК» на великовантажних автомобілях, а саме на автомобілі БІЛАЗ, в умовах праці, що характеризувались наявністю шкідливих факторів з перевищенням гранично допустимих концентрацій. У травні 2019 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту (протоколом № 773 від 07.05.2019р.) йому було встановлено такі професійні захворювання: 1) Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом та частими ангіоспазмами, ускладнений енцефалопатією з вестибулярною недостатністю, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою L4-S1 та шийною С6-С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), деформуючим остеортрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня), і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів; 2) Сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії група «А». ЛН першого ступеня. Відповідно до Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 308/4.6-7 від 09.08.2017р. та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. підставою для виникнення професійних захворювань стало те, що позивач, працюючи водієм автотранспортних засобів в кар`єрі технологічної колони автомобілів № 51 гірничотранспортного цеху № 1, виконував роботи з керування великовантажним автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, вивезення гірничої маси з кар`єру та щоденного технічного обслуговування автомобіля. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та дії загальної транспортної вібрації. Раніше працюючи з 05.11.2001р. по 28.04.2005р. слюсарем черговим та з ремонту устаткування дробильної фабрики № 1 ВАТ «ПІВНГЗК» також підпадав під вплив підвищених параметрів пилу фіброгенної дії. Перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальна, транспортна) на 2 дБ (67 дБ при ГДР 65 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99). Перевищення в повітрі робочої зони гранично допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного у пилу від 10 до 70% в повітрі зони в 2,45 рази перевищував ГДК (4,9мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). Відповідач у справі не створив належні та безпечні умови праці на робочих місцях, внаслідок чого він отримав професійні захворювання, що призвело до встановлення йому втрати працездатності в значному розмірі, а саме 60%, та третьої групи інвалідності, з 06 вересня 2019р. безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА № 012264 від 25.09.2019р. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивача турбують постійні ниючі болі, виражене обмеження рухів, судоми м`язів рук та гомілок, мерзлякуватість рук, набряки кистей та стоп, побіління пальців на холоді, щоденний кашель з виділенням мокротиння, біль у грудній клітині при фізичному навантаженні, зниження слуху, шум у вухах, періодичний давлючий головний біль, запаморочення при зміні положення тіла, коливання АТ. У зв`язку з поганим самопочуттям він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. Також, внаслідок отриманих професійних захворювань, було порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, вести активний спосіб життя, виконувати чоловічу роботу вдома та на дачній ділянці. Внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Просить стягнути на його користь з відповідача 250 380 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 14.11.2019 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 10 грудня 2019 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, та усунути дані фактори неможливо з об`єктивних причин. При цьому тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Крім того, за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перерахував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1. Також відповідач, як роботодавець, у повному обсязі виконував свої обов`язки з охорони праці, а позивач в порушення вимог ст. 14 Закону України «Про охорону праці», не дбав належним чином про збереження свого здоров`я, оскільки свідомо, з власної волі тривалий час пропрацював в шкідливих умовах праці, не звертався до роботодавця з питання переведення на іншу роботу, не пов`язану з впливом шкідливих виробничих факторів, що врешті решт призвело до ушкодження його здоров`я. Також, лише особисті пояснення позивача, допитаного в порядку, встановленому для допиту свідків, а саме особисто в суді під присягою можуть бути належним і допустимим доказом факту заподіяння моральної шкоди. 08 січня 2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача, у якій вона зазначила, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ст. 153 КЗпП України та ст.ст. 6,13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Крім того, вина відповідача у не створенні на робочому місці позивача умов праці відповідно до нормативно-правових актів повністю підтверджується доданим Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці. Натомість, вина позивача, як зазначеними письмовими доказами, так й іншими документами, наявними в матеріалах цивільної справи, не підтверджується. Просила задовольнити позов [PERSON] . Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] у період 05.11.2001р. по 28.04.2005р. працював слюсарем черговим та з ремонту устаткування дробильної фабрики №1 ВАТ «ПІВНГЗК» та з 28.04.2005р. по 23.07.2019р. у гірничотранспортному цеху № 1 (ГТЦ-1) ВАТ «ПівнГЗК», ПАТ «ПівнГЗК», ПрАТ «ПІВНГЗК» на великовантажних автомобілях, та перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами (а.с. 5-9). Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 25.09.2019 року, серії 12 ААА, № 012264, позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності безтерміново (а.с. 22). Відповідно до Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 308/4.6-7 від 09.08.2017р. та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. підставою для виникнення професійних захворювань стало те, що позивач, працюючи водієм автотранспортних засобів в кар`єрі технологічної колони автомобілів № 51 гірничотранспортного цеху № 1, виконував роботи з керування великовантажним автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, вивезення гірничої маси з кар`єру та щоденного технічного обслуговування автомобіля. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та дії загальної транспортної вібрації. Раніше працюючи з 05.11.2001р. по 28.04.2005р. слюсарем черговим та з ремонту устаткування дробильної фабрики № 1 ВАТ «ПІВНГЗК» також підпадав під вплив підвищених параметрів пилу фіброгенної дії. Перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальна, транспортна) на 2 дБ (67 дБ при ГДР 65 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99). Перевищення в повітрі робочої зони гранично допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного у пилу від 10 до 70% в повітрі зони в 2,45 рази перевищував ГДК (4,9мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із досліджених судом виписок з історії хвороби та виписок-епікризів із медичної карти, [PERSON] має професійні захворювання: 1) Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом та частими ангіоспазмами, ускладнений енцефалопатією з вестибулярною недостатністю, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою L4-S1 та шийною С6-С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), деформуючим остеортрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня), і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів; 2) Сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії група «А». ЛН першого ступеня. У зв`язку з викладеним, [PERSON] має підтверджені скарги на постійні ниючі болі, виражене обмеження рухів, судоми м`язів рук та гомілок, мерзлякуватість рук, набряки кистей та стоп, побіління пальців на холоді, щоденний кашель з виділенням мокротиння, біль у грудній клітині при фізичному навантаженні, зниження слуху, шум у вухах, періодичний давлючий головний біль, запаморочення при зміні положення тіла, коливання АТ. За рекомендаціями лікарів, [PERSON] має постійно приймати ліки, перебувати під наглядом лікарів, проходити щорічні курси відновної терапії, оздоровлення в санаторіях та ін. Як вбачається з досліджених актів розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 60% з 25.09.2019 року безстроково. Як наслідок позивач вже з 59 років був обмежений у життєдіяльності, не мав змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв`язку з чим був позбавлений можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 14 років у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено 60 % втрати працездатності безстроково, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 250 380 грн керувався розміром мінімальної заробітної плати на 2019 рік. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 90 000 грн (тобто по 1500 грн за кожен встановлений відсоток втрати професійної працездатності), вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати: 768 грн. 40 коп. судового збору на користь держави, та 3000 грн витрат на правничу допомогу на користь позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial