Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову : [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 27.10.1991р. [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) уклала шлюб з [PERSON], та перебувала з ним у шлюбі до 30.10.2003р. Під час шлюбу подружжям було придбано, крім іншого майна, квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,4кв.м., жилою площею 32,7кв.м на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.04.1996р., зареєстрованого Українською біржею Десятинна за реєстровим №2740-1450. Оскільки вказана квартира була придбана подружжям в період шлюбу, то відповідно до ст. 22 КЗпШС України, який діяв на той час, вона є спільним майном подружжя. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем-1, яке закріплено Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 30.10.2003р., питання про поділ спільного майна подружжя не ставилось, спору щодо спільної сумісної власності не було. Отже, після розірвання шлюбу позивач та відповідач-1 продовжували бути співвласниками вказаної квартири. Згодом, а саме: 11.11.2003р., відповідач-1 уклав шлюб з [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON]). Оскільки після розлучення у позивача та відповідача-1 утворились нові сім'ї, то вони тривалий час не спілкувалися між собою. В січні 2016 року позивач вирішила поділити спільне з відповідачем-1 майно та звернулась, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за консультацією щодо укладення договору поділу майна подружжя. Однак, нотаріус повідомила, що зазначена квартира вже не належить відповідачу-1, а є власністю третьої особи [PERSON] на підставі договору дарування від 10.02.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., реєстр. №231, укладеного між відповідачем-2, як дарувальником, та третьою особою-2, як обдарованою. При цьому відповідач-2 купила спірну квартиру у [PERSON], яка діяла за довіреністю, виданою відповідачем-1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. Про продаж квартири, яка була придбана за особисті кошти позивача, вона нічого не знала, оскільки відповідачі не поставили її до відома, згоди на продаж квартири не надавала, в зв'язку з чим позивачка просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. недійсним. При цьому просила врахувати, що про укладення спірних угод вона не знала і не могла знати, оскільки відповідач-1 її про укладення угод не повідомив, однією родиною вони не проживають, а про їх існування дізналась лише у січні 2016року, коли звернулась до нотаріуса. При цьому, у січні 2017р. представником позивача було подано клопотання про виправлення описки в тексті позовної заяви, в якому вказано, що договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., має реєстровий №7950 (а.с.57). В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідача-1 [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали. У письмових поясненнях на позов, поданих у червні 2017р., Відповідач-1 зазначив, що дійсно перебував з Позивачкою у зареєстрованому шлюбі, за час подружнього життя ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS], яка на момент укладення спірного правочину була спільним майном подружжя. Після розірвання шлюбу з Позивачкою вони тривалий час не спілкувалися, про продаж спірної квартири він її не повідомляв. В той же час і Відповідачу-2 ([PERSON], з якою Відповідач-1 зареєстрував шлюб 11.11.2003р.) і Третій особі-1 ([PERSON], дружина брата Відповідача-2) було добре відомо і про дату розірвання шлюбу з Позивачкою і про те, що квартира є спільним майном подружжя, і при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири Третя особа-1, яка діяла в його інтересах, мала отримати згоду Позивачки на відчуження квартири, проте така згода отримана не була (а.с. 103-105).. Відповідач-2 [PERSON] та її представник [PERSON], який також є представником третьої особи - [PERSON], позов не визнали та щодо його задоволення заперечили. У письмових запереченнях на позовну заяву, поданих у січні 2017р., Відповідач-2 [PERSON] та Третя особа-2 [PERSON].(колишнє прізвище [PERSON]) зазначили, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Так, Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, за рахунок яких саме коштів була придбана квартира, яка є предметом спору, тобто яке джерело набуття квартири, як і не надано доказів того, що спірна квартира була придбана в тому числі за рахунок спільних сумісних коштів Позивача та Відповідача-1. Водночас, Позивачем не доведено і не надано жодних належних доказів того, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири від 10.10.2003р. не відповідав вимогам закону, оскільки вимогами законодавства чинного станом на час укладення спірного договору діяла презумпція правомірності правочину. Позивачем же не доведено і не надано жодного доказу того, що Відповідач-1 діяв без згоди другого з подружжя, тобто без її згоди. Водночас, відсутність згоди другого з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Відповідач-2 є добросовісним покупцем, оскільки не знала і не могла знати, що на квартиру може якимось чином претендувати [PERSON], а також те, що на момент укладення оспорюваного договору Позивач та Відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі і що Позивач не надала згоди Відповідачу-1 на укладення цього договору, тому навіть у випадку встановлення судом, що спірна квартира все таки належала на праві спільної сумісної власності Позивачу та Відповідачу-1, з останнього має бути стягнуто на користь Позивача виключно частину вартості квартири, визначену та встановлену судом пропорційно частці Позивача у праві спільної сумісної власності. Окрім того, відповідач-2 [PERSON] та третя особа-2 [PERSON].(колишнє прізвище [PERSON]) подали заяву щодо застосування позовної давності (а.с.45). У доповненнях до письмових заперечень навели обґрунтування необхідності застосування наслідків сплину позовної давності, акцентувавши увагу на тому, що Позивач мала об'єктивну можливість дізнатися про продаж спірної квартири починаючи з 2003р. (а.с.93-95). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з таких підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 26.10.1991р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 5064, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених в м. Києві. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - «[PERSON]», дружині - «[PERSON]» (а.с.5). 18.04.1996р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір було укладено та зареєстровано на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстровим №2740-1450. Право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано в Київському міському БТІ 25.04.1996р. за №6575 (а.с. 6, 72-73). 10.10.2003р. між [PERSON], яка діє на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. 08.09.2003р. за № 7237, від імені [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7950 (а.с.7, 70). З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної В.В. вих. № 06/01-16 від 22.02.2017р. встановлено, що в тексті вказаного договору помилково вказаний реєстровий номер довіреності (№4569) від 08.09.2003р. замість дійсного реєстрового номера довіреності 7237, на підставі якої діяв представник Продавця, сторони за виправленням помилки не зверталися (а.с.69). Пунктом 11 спірного Договору визначено, що правові наслідки, пов'язані з умисним заниженням дійсної суми договору, зміст ст.ст. 9 і 11 Закону України «Про систему оподаткування», зміст ст. 4 Закону України «Про власність», ст.ст. 6, 9 Житлового Кодексу України, ст. 212 КК України, ст. 22 КпШС України та п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992р. № 572, нотаріусом роз'яснено. З примірника спірного Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., надісланого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. на запит суду (а.с.70), вбачається, що [PERSON] при укладенні спірного договору заявила, що [PERSON], квартиру [ADDRESS] набув не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона є його особистою власністю, ст. 22 КпШС України роз'яснена та зрозуміла, вищезазначений факт відомий [PERSON], що засвідчено її підписом. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 30.10.2003р., про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 1030, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим [PERSON] Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30.10.2003р. (а.с.9). З приводу посилання Відповідача-2 на те, що до укладення спірного правочину Відповідачем-1 їй було повідомлено, що розірвання шлюбу проведено рішенням Оболонського районного суду м.Києва ще 14.02.2003р., варто зазначити, що згідно з діючою на жовтень 2003р. ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, яка, як зазначалось вище, була проведена 30.10.2003р. 11.11.2003р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11.11.2003р. зроблено запис за № 2832, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 11.11.2003р. Після реєстрації шлюбу прізвища сторін визначено: чоловіка «[PERSON]», дружини «[PERSON]».(а.с.101). Матеріалами справи також підтверджується, що Третя особа-2 [PERSON] зареєструвала 10.02.2015р. шлюб з [PERSON] і після державної реєстрації шлюбу прізвища сторін визначені: чоловіка - «[PERSON]», дружини - «[PERSON]» (а.с.56). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права, яка діяла станом на час укладення спірного договору, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Частиною 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. В судовому засіданні Відповідач-1 позов визнав в повному обсязі та повідомив, що квартира [ADDRESS] була придбана ним в період шлюбу з Позивачкою за їх спільні кошти, відтак суд дійшов висновку, що вказана квартира є спільної сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та кожному з них в разі поділу спільного майна, придбаного за час шлюбу, належить по 1\\2 частини зазначеної квартири. Доказів зворотного сторонами не надано та в судовому засіданні не здобуто. Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім'ю передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відтак, оскільки договір купівлі-продажу квартири згідно вимог чинного на час укладення спірного договору законодавства, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України згода [PERSON] як співвласника квартири [ADDRESS] щодо продажу вказаної квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі, чого всупереч вказаним нормам законодавства сторонами при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. зроблено не було. За ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., укладений між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Владиславою Вікторівною, реєстраційний номер № 7950, слід визнати недійсним з моменту його вчинення - 10.10.2003р. З приводу пояснень Відповідача-2, що вона не знала і не могла знати про те, що вказана квартира була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тому є добросовісним набувачем відповідної квартири, суд сприймає критично, оскільки з пояснень Відповідача-1 вбачається, що покупець за договором купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. - [PERSON] станом на момент укладення спірного договору була обізнана про період протягом якого Позивачка та Відповідач-1 перебували у шлюбі, оскільки саме Позивачка познайомила Відповідача-1 з Відповідачем-2, з якою була колегами, та враховуючи те, що майже одразу після розлучення [PERSON] та [PERSON], останній одружився на [PERSON] (після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «[PERSON]»). Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного стороною Відповідача-2 в судовому засіданні не надано. При цьому, в матеріалах справи наявні докази того, що Позивачка та Відповідач-2 в певний період часу працювали в одному Банку (а.с. 102, 107). Щодо заяви Відповідача-2 про застосування спливу строків позовної давності щодо позовних вимог про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. недійсним, суд виходить з наступного. За ст. 9 Кодексу про шлюб та сім'ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Згідно ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 11 Кодексу про шлюб та сім'ю України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права . Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що права Позивачки як співвласника квартири [ADDRESS] були порушені Відповідачами при укладенні спірного договору купівлі-продажу 10.10.2003р., проте, як вбачається з матеріалів справи Позивачка про факт укладення вказаного договору дізналась лише 17.01.2016р., коли звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за послугами правового характеру з питання поділу їх спільного з [PERSON] майна подружжя (квартир) та пакету документів, який необхідний для такого поділу, що підтверджується відповідною довідкою вих. № 83/01-16/1 від 07.07.2016р. (а.с.10). Відтак, строк звернення [PERSON] до суду із вказаним позовом не пропущений. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що при укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., сторонами договору не було дотримано вимог чинного на той час законодавства щодо обов'язкової письмової згоди другого з подружжя на відчуження майна, що було придбано за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третія особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], [PERSON], про визнання правочину недійсним підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідачів на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 551,20 грн., тобто по 275,60 грн. з кожного. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 9, 10, 11, 22, 23, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 48, 76, 224, 225, 227 ЦК УРСР, та

Outcome: approved