Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся з цим позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, посилаючись на те, що 07.05.2013 року між Страховою компанією ««Провідна» та [PERSON], було укладено договір(поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1450145. 19.12.2013 р. відбулось ДТП, учасниками якого був [PERSON] транспортний засіб «Тойота», д.н. [NUMBER] та [PERSON], транспортний засіб «Рено», д.н. [NUMBER]. На підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування було виплачене страхове відшкодування у розмірі 14 577,03 грн.. Тому, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «Провідна» (п/р 265003941501 в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», м.Київ, МФО 300120, код ЄДРПОУ 23510137) 14577 (чотирнадцять тисяч п'ятсот сімдесят сім) гривень 03 копійки відшкодування матеріальної шкоди та стягнути судові витрати. В судове засідання представник позивача з»явився. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання з»явилися. Проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Просили суд відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За правилами ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до положень ст. 1191 цього Кодексу особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пп.33.1.4. п. 33.1. ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», «водій транспортного засобу, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), причетний до такої пригоди , зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу». Згідно з абзацом «ґ» пп.38.1.1. п.38.1. ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.» Верховний Суд України у постанові від 12.02.2014 року у справі № 6-1ЦС14 зробив правовий висновок, про те, що виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції з 18 вересня 2011), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП. Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову. Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зі змінами: «Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями джерела підвищеної небезпеки має наставати як при цілеспрямованому їх використанні так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Збитки відшкодовуються в повному обсязі відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. З винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобовязання про відшкодування шкоди.» Судом встановлено, що 07.05.2013 року між Страховою компанією ««Провідна» та [PERSON], було укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1450145. 19.12.2013 р. відбулось ДТП, учасниками якого був [PERSON] транспортний засіб «Тойота», д.н. [NUMBER] та [PERSON], транспортний засіб «Рено», д.н. [NUMBER]. Відповідач своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Зазначені обставини підтверджуються постановою Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/9299/13-п, за якою відповідач був визнаний винним у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення та притягнений до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ці самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Враховуючи, що цивільна відповідальність відповідача, водія забезпеченого транспортного засобу, була застрахована в СК «Провідна» згідно полісу, то на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування, було виплачене страхове відшкодування у розмірі 14 577,03 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Натомість, відповідач не повідомив позивача про ДТП, що сталося 19.12.2013 р. о 11.00 год.. Крім того, позивачу не були надані будь-які документальні підтвердження того, що відповідач не мав змоги виконати обов'язок повідомити позивача про ДТП у визначені строки та за відповідних умов. З метою врегулювання спору в досудовому порядку представником позивача було надіслано відповідачу досудову вимогу щодо до добровільного відшкодування завданого збитку в порядку регресу. Проте, вимоги позивача виконані відповідачем не були. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.

Outcome: approved