Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики 30 000 грн., суму інфляції - 4 741,14 грн, 3% річних - 1 136,71 грн. та пеню - 10 434,25 грн., а також витраті зі сплати судового збору в сумі 640 грн.. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 13.05.2016 року, між ним та відповідачкою - [PERSON] було укладено договір позики, за яким він надав у власність відповідачки грошові кошти в розмірі 30 000 грн., а остання, в свою чергу, зобов'язалась повернути їх у строк до 13 липня 2016 року, на підтвердження чого надала відповідну розписку. Проте, свої зобов'язання відповідачка не виконує, грошові кошти не повертає, що і стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом. Провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року. У зв'язку із набуттям 15.12.2017 року чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції, судом 16 січня 2018 року було прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, при цьому відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання 14 лютого 2018 року позивач та його представник - адвокат Кляус Д.А., не з`явилися, проте, від [PERSON] надійшла письмова заява, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на їх задоволенні наполягав, справу просив розглянути в його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'являється з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляє, відзив на позовну заяву суду не надала. Клопотань з приводу участі у розгляді справи суду не надано, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Крім того, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази по справі, встановивши нижчезазначені факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 13 травня 2016 року, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму в розмірі 30 0000 грн., яку зобов'язалася повернути до 13 липня 2016 року. Факт укладення договору позики та передання позивачем визначеної грошової суми підтверджується розпискою, власноручно написаною [PERSON] в момент передачі їй суми позики, копія якої наявна в матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка свої зобов'язання не виконала та зазначену суму боргу позивачу не повернула, доказів протилежного суду надано не було. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження свого права на пред'явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду розписку, що свідчить про отримання відповідачкою грошових коштів в розмірі 30 000 грн. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала, гроші в обумовлений договором строк не повернула, суд, враховуючи наданий позивачем розрахунок, який ніким не оспорюється, вважає за необхідне позов задовольнити та стягнути з відповідачки на користь позивача борг за договором позики із урахуванням індексу інфляції в розмірі 4741,14 грн., трьох відсотки річних з простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 1 136,71 грн., а також пені - 10 434,25 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved