Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказують, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою м. Запоріжжя, провулок Ближній, буд.7. У вказаному будинку зареєстровані крім інших, колишня дружина позивача [PERSON] та неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2013р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачі добровільно виїхали з будинку, що належить позивачам, та не проживають у ньому до теперішнього часу. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачам у повній мірі здійснювати всі права власника по володінню, користуванню та розпорядженню житлом, є для них тягарем додаткових матеріальних витрат у звязку з безпідставним нарахуванням вартості комунальних послуг. З наведених підстав позивачі просять з метою усунення перешкод у користуванні власністю визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з підстав, передбачених ст.ст. 391, 405 ЦК України. У судовому засіданні позивачі підтримали вимоги позову, просили його задовольнити, не заперечували проти постановлення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явилася повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. За згодою позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою м. Запоріжжя провулок Ближній, 7 належить на праві спільної часткової власності [PERSON] на 3/8 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.1996р., на 1/8 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2009р., [PERSON] на 3/8 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.1996р., на 1/8 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2009р. [PERSON] і [PERSON] перебували з 16.08.1991 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2013р. Як встановлено цим рішенням, сімя сторін фактично розпалася, вони спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, проживають окремо. Відповідно до ч.1 ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Таким чином, частина житлового будинку за адресою м. Запоріжжя провулок Ближній, 7, отримана [PERSON] у спадщину, не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки є особистою власністю позивача. Згідно довідки обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області, довідки голови квартального комітету від 06.04.2015р. за адресою м. Запоріжжя провулок Ближній, буд.7 зареєстровані колишня дружина позивача [PERSON] та неповнолітній син [PERSON], які згідно акту про не проживання від 06.04.2015р. за вказаною адресою не проживають з травня 2013 року. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК). Як вказує позивач, підтверджується матеріалами справи і не спростовано відповідачем, після розірвання шлюбу, з травня 2013 року [PERSON] виїхала з будинку разом з неповнолітнім сином [PERSON], і не проживає у ньому до теперішнього часу. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з батьків, з ким вона проживає. Згідно рішення суду про розірвання шлюбу, сторони погодили, що після розірвання шлюбу син [PERSON] проживатиме з матірю. Оскільки батьки між собою визначилися про місце проживання дитини з матірю, то місце постійного проживання неповнолітнього [PERSON] є місце проживання матері. За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема, являється припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, у зв'язку з тим, що [PERSON] відмовилася від права користування житловим приміщенням, що належить на праві власності позивачам у справі, місцем постійного проживання неповнолітнього [PERSON] є місце проживання матері, суд дійшов до висновку, що позов власників будинку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою м. Запоріжжя провулок Ближній, 7, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved