Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 вересня 2014 року відповідач під розписку взяв у позивача грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США зі строком повернення на першу вимогу. 14 вересня 2015 року позивач цінним листом направив відповідачу вимогу про повернення суми позики до 30 вересня 2015 року, яка була отримана його представником 18.09.2015 року. Проте, станом на 01 жовтня 2015 року сума позики не була повернута. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 127773,81 грн., а також 3% річних та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату постановлення рішення; стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до оригіналу розписки від 08.09.2014 року, [PERSON] 08 вересня 2014 року отримав від [PERSON] 6000,00 доларів США, які зобов`язувавсь повернути на першу вимогу. Як зазначено у Висновках Верховного суду України Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за друге півріччя 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів в сумі 6000,00 доларів США в термін до 30 вересня 2015 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку встановлені договором. Судом встановлено, що станом на день подачі позовної заяви і по теперішній час, відповідач борг позивачу не повернув. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Офіційний курс НБУ гривні до долару США, станом на 01.10.2015 року, становить 2129.5636, а тому сума позики за розпискою від 08 вересня 2014 року (6000 доларів США) у гривневому еквіваленті складає 127773,81 грн.. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що пощовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 127773,81 грн. підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату постановлення рішення, то дані позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до матеріалів справи, 15 вересня 2015 року між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено Договір про надання послуг у сфері права № 1-2015. Правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги (ч. 1 ст. 56 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в якості понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що [PERSON] є фахівцем у галузі права. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 1277,74 грн..

Outcome: partial