Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини за законом, що залишилась після померлого 25 серпня 2002 року його батька [PERSON], [INFO], що мешкав за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Окружна, буд. 38-а, на користь дружини [PERSON], оформлену нотаріально посвідченою заявою від 04 лютого 2003 року за № 111, спадкова справа № 72/2003, як таку, що була укладена внаслідок помилки. В обґрунтування вимог зазначив, що він є сином [PERSON], померлого 25 серпня 2002 року та [PERSON], померлої 28 січня 2008 року. Його батьки знаходились в зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було побудовано домоволодіння № 38-а по вулиці Окружній у м. Дніпропетровську, право власності на яке було зареєстровано на імя батька [PERSON] на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого виконкомом Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 12 грудня 1979 року, записаного в реєстрову книгу від № 370 по реєстру 41. Таким чином, вказане домоволодіння є спільною сумісної власністю подружжя [PERSON]. Після смерті його батька, померлого 25 серпня 2002 року, відкрилась спадщина, яка складалась з ? частини домоволодіння № 38-а по вул.. окружна у м. Дніпропетровську. Позивач, як сина померлого, та його мати [PERSON]. Фактично прийняли спадщину після смерті батька [PERSON], оскільки були зареєстровані та фактично проживали разом зі спадкодавцем у будинку № 38-а по вул.. окружній у м. Дніпропетровську, тобто фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Третьою [PERSON] державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справ № 72/2003 на [PERSON], померлого 25 серпня 2002 року. Задля уникнення зайвого оформлення, ним було написано заяву про відмову від належної йому частки спадкового майна на користь його матері [PERSON]. 04 лютого 2013 року він відмовився від належної йому частки спадкового майна після смерті батька, на користь дружини померлого [PERSON] Мати позивача своє право на спадщину, яка відкрилась після смерті батька, за життя не оформила, оскільки була хворою людиною похилого віку, і після тривалої хвороби померла 28 січня 2008 року. За життя [PERSON] склала заповіт від 22 вересня 2007 року, згідно якого усе належне їй майно заповіла на користь доньки позивача [PERSON]. Відповідач [PERSON] (прізвище в шлюбі [PERSON]) [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], подавши до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини . Позивач також прийняв спадщину, оскільки постійно проживає та зареєстрований разом із спадкодавцем за адресою: м. Дніпро, вул. Окружна, буд. 38-а. Оскільки, [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті бабусі [PERSON] була неповнолітньою, то в період з 2008 року по 2016 рік ані позивач, ані його донька оформленням документів про право власності на спадщину не займалась. У 2016 році коли позивач та його донька, відповідачка по справі, почали збирати необхідні документи для оформлення права на спадщину після смерті [PERSON], в тому числі свідоцтва про укладення шлюбу подружжя Головіних-Педан, то нами в числі інших належних спадкодавцю документів було знайдено також і свідоцтво про розірвання шлюб між [PERSON] та [PERSON] від 10 липня 1984 року, актовий запис № 876. Про факт розірвання шлюбу між батьками позивача, позивачу було невідомо. До самої смерті вони мешкали разом із позивачем в належному їм будинку та фактично були подружжям. Тільки в 2016 році позивачу стало відомо, що юридично шлюб його батьків був розірваний на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] Як наслідок, [PERSON] не була спадкоємицею [PERSON] Таким чином, заява позивача про відмову від прийняття спадщини від 04 лютого 2003 року суперечила вимогам ст. 533 ЦК України, оскільки містила в собі відмову на користь особи, яка не була спадкоємцем. У звязку з чим, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, але від його представника до суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі та справу розглянути без їхньої участі. У судове засідання відповідачка не зявилася, але надала суду заяву в якій позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала та просила справу слухати без її участі. Представник Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вививши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст.\~10, 60 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У судовому засідання встановлено, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. 03 березня 1970 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Красногвардійському районному РАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 159. Під час шлюбу ними було придбано домоволодіння, яке згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12 грудня 1979 року, було зареєстровано на [PERSON], а саме житловий будинок разом з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Окружна, буд. 38-а. 25 серпня 2002 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-КИ № 440185, виданого відділом реєстрації смерті у м. Дніпропетровську [PERSON] обласного управління юстиції, актовий запис № 6577. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частини домоволодіння № 38-а по вул. Окружна у м. Дніпропетровську. На час смерті [PERSON], позивач та його мати [PERSON] постійно проживали в домоволодінні № 38-а по вул. Окружна у м. Дніпропетровську, що підтверджується домовою книгою, а тому фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення даних правовідносин, визнається що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] фактично прийняли спадщину після померлого 25 серпня 2002 року [PERSON]. 04 лютого 2003 року позивач [PERSON], з метою запобігання подвійного оформлення документів на спадщину, подав до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори заяву про відмову від належної йому частки спадкового майна, що залишилося після померлого 25 серпня 2002 року його батька [PERSON], [INFO], на користь дружини померлого [PERSON] (матері позивача). 04 лютого 2003 року за вказаною вище заявою Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 72/2003 на майно [PERSON], померлого 25 серпня 2002 року. Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. 28 січня 2008 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 195274, виданого Відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1118. За життя [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обовязки, а також ті майнові права та обовязки, які належали їй на день смерті, заповідає [PERSON]. Відповідач [PERSON] ([PERSON] після реєстрації шлюбу) А.Г. рідна донька позивача. Під час оформлення відповідачкою документів для оформлення права на спадщину позивачу стало відомо, що 10 липня 1984 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Таким чином, позивач на час подання заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON], не знав, що [PERSON] фактично не є спадкоємицею після смерті [PERSON], оскільки не перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Цивільного кодексу УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України (в редакції 2003 року) якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 5 п. 25 Постанови пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» є розяснення, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК. Таким чином, судом встановлено, що позивач на момент подачі заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого 25 серпня 2002 року [PERSON], на користь [PERSON], не знав, що між останніми було розірвано шлюб та фактично [PERSON] не є спадкоємицею майна після смерті [PERSON], тобто він фактично помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності та вирішуючи вимоги позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved