Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Пантаївська селищна рада міста Олександрії Кіровоградської області про визнання державного акта на земельну ділянку частково недійсним та усунення перешкод в користуванні земельними ділянками. Позивачі посилаються на те, що порушено право встановлення в натурі та погодження меж суміжної земельної ділянки відповідача, так як розмір фасадної сторони земельної ділянки відповідача, зазначений в Державному акті, є помилковим та не узгодженим з технічною документацією на земельній ділянки сусідів, тому просять визнати державний акт на право приватної власності на землю серії КР №040091 від 09 липня 2003 року, кадастровий номер 3510345600:50:012:0001 на земельну ділянку по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] частково недійсним в частині розміру та конфігурації меж між зазначеної земельної ділянки та земельними ділянками [ADDRESS]; зобов'язати Пантаївську селищну раду міста Олександрії Кіровоградської області виготовити відповідну документацію та внести зміни в зазначений Державний акт, згідно з якими межа від гаражу, розташованому на земельній ділянці [ADDRESS], повинна бути віддалена на 1,0 м в сторону домоволодіння[ADDRESS] вглиб двору до задньої межі, а межа між домоволодіннями [ADDRESS] залишена без змін. Позивач та представники позивачів у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнали у повному обсязі та вказали, що межі земельних ділянок відновлені за рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року, ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13.02.2013 року рішення залишено без змін. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.12.2012 року, яке ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13.02.2013 року рішення залишено без змін відновлено межі між земельними ділянками[ADDRESS] та [ADDRESS] у відповідності з даними земельно-кадастрової документації: від вуличної фасадної роздільної огорожі з вул. Пархоменка на відстані 0,4 м від зовнішньої цегляної стіни самочинно будованого гаража вглиб двору в напрямку межового знаку №2 в державному акті на земельну ділянку[ADDRESS] паралельно стіні гаража до задньої межі на відстань 43,20 м. Зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди по відновленню твердої межі (паркану) між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з даними земельно-кадастрової документації. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вказала, що порушено право користування незаконно зведеним гаражем, так як відповідач встановив паркан поруч. Позивач [PERSON] вказала, що порушено її право, так як дані в державному акті не відповідають даним у технічному паспорті, які належать відповідачу. [PERSON] не є власником будинку [ADDRESS], а також не є власником земельної ділянки на якій розташований вищезазначений будинок. В п. 18-2 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання державного акта, який посвідчує право власності, зареєстрованого у міській раді. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж в натурі та одержання державного акта про право власності на землю забороняється. Судом встановлено, що процедуру про приватизацію земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] Олександрійською міською радою проведено з дотриманням порядку, передбаченого ст. ст. 12, 118, 119, 120 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. З огляду на те, що порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України, то із вимог закону вбачається, що для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження її розмірів. Згідно вимог ч. 1 ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Детально дана процедура врегульована Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року №376. Згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року із змінами, технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками землі і землекористувачами. Відповідно до п. б ч.2 ст. 198 ЗК України, погодження меж із суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при проведенні кадастрових зйомок, за звичай для відновлення меж земельних ділянок, що вже перебувають у користуванні особи. Такі зйомки проводяться найчастіше в процесі підготовки матеріалів для приватизації або передачі в оренду відповідної земельної ділянки. У випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу - акту погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови , якщо вони озвучені. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угод недійсними; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до змісту ст. 12 ЗК України до повноважень місцевих рад в галузі земельних відносин віднесено надання фізичним та юридичним особам земельних ділянок в користування та у власність, надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для оформлення документів на приватизацію земельних ділянок та інші. Статтею 119 ЗК передбачено право громадян, які добросовісно, безперервно користуються земельними ділянками понад 15 років, але не мають документів про право на них, вправі звернутися до місцевої ради з клопотанням про передачу цих земельних ділянок їм у власність. Статтею 118 ЗК України визначено, що громадини, зацікавлені у передачі їм земельної ділянки, яка перебуває у їх користуванні для ведення особистого селянського господарства, подають до органу місцевого самоврядування заяву, в якій вказують бажані розміри та зазначають мету призначення використання земельної ділянки. В місячний строк по такій заяві відповідною місцевою радою повинно бути прийняте відповідне рішення. Відмова в задоволенні заяви може бути оскаржена судовому порядку. Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Стаття 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Крім того, Земельний кодекс України передбачає різні підстави набуття земельних ділянок у приватну власність або у постійне користування громадянами і юридичними особами, зокрема шляхом безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності у разі приватизації. Згідно ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Суд дійшов висновку, що питання про приватизацію цих земельних ділянок, а також про умови приватизації в кожному конкретному випадку вирішуються органами державної виконавчої влади чи місцевого самоврядування, що наділені повноваженнями розпоряджатися землями державної і комунальної власності. Постановою Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13 березня 1992 року затверджені форми державних актів: на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею. Зі змісту форм цих державних актів зрозуміло, що вони стосуються земельних ділянок, переданих у колективну чи приватну власність громадянам відповідними радами. Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 213, 308 ЦПК України цивільний спір вирішується судом на засадах змагальності та диспозитивності. Кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 198 ЗК України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Позивачем не доведено факт належності земельної ділянки [PERSON]. Представником позивача [PERSON] не надано доказів щодо правомірного будівництва та користування гаражем, так як Держава чітко регламентує операції з нерухомістю, поступово привчаючи своїх громадян цивілізовано використовувати свої права. В Україні з 1998 року вся нерухомість підлягає державній реєстрації для повноцінного використання свого нерухомого майна. Посилання позивачів, що вони є суміжні власники земельної ділянки відповідача безпідставні, так як всупереч Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 не було здійснено технічну документацію та складено кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки, щодо власників земельних ділянок розташованої біля будинку [ADDRESS]. Суд дійшов висновку, що відповідач не мав погоджувати межі земельної ділянки, так як [PERSON] не є власником присадибної земельної ділянки біля будинку [ADDRESS] на момент розгляду справи. Згідно статті 15 ЦПК визначено, що суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, сімейних, земельних чи інших прав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі не довели той факт, що є порушення їхніх прав, як власників землі з боку відповідача. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed