Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

У квітні 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Броварського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. В обґрунтування вимог позивач, [PERSON] послалася на те, що 24 червня 2009 року, між її прабабусею [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 759. Відповідно до п. 1.2. цього договору його предметом є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, про що в Книзі реєстрації смертей зроблений відповідний актовий запис за № 25 від 01 серпня 2011 року та виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 01 серпня 2011 року. В період з [INFO], тобто з дати її, [PERSON] народження до моменту зняття з обліку в судовому порядку вона була зареєстрована у спірному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], підтвердженням чого є довідка № 1284 від 29 жовтня 2013 року, видана виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, та облікова картка об'єкта погосподарського обліку за 2011-2015 роки. У даному житловому будинку вона постійно проживала до закінчення навчання у Богданівській ЗОШ І-ІІІ ступенів. У зв'язку із вступом до Київського державного технікуму легкої промисловості у 2003 році, змушена була змінити місце проживання та тимчасово переїхати до міста Києва, де проживала у своєї троюрідної сестри [PERSON] За час навчання у Київському державному технікумі легкої промисловості періодично на вихідних приїжджала до прабабусі, допомагала їй по господарству, вони добре спілкувались та завжди підтримували одна одну. У майбутньому прабабуся обіцяла подарувати їй цей спірний будинок. Вона не мала намірів назавжди залишати даний будинок, оскільки в ньому зростала, також у ньому все життя прожила її прабабуся та її батько [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач, [PERSON] у даному будинку ніколи не проживала та не була в ньому зареєстрована. Вважає, що відповідач навмисно підмовила її прабабусю оформити право власності на житловий будинок побудований у 1950 році і скласти договір дарування через шість місяців після смерті її батька [PERSON] на свою користь, щоб умисно позбавити її права на спадкування за правом представлення відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України. Укладення спірного договору дарування, позбавило її можливого права на спадкування, оскільки вона свого житла не має, станом на теперішній час змушена орендувати житло. Стверджувала, що відповідач намовляла [PERSON], що вона, [PERSON], має намір отримати у спадок даний житловий будинок та продати його, чим налякала прабабусю, оскільки остання дуже любила цей дім та цінувала його, що й призвело до складання договору дарування на користь відповідача. 31 липня 2013 року [PERSON] звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до неї, як відповідача, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. 31 жовтня 2013 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено та визнано її, [PERSON], такою, що вона втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2013 року залишено без змін. На її думку відповідач своїми діями намагається будь-яким шляхом обмежити їй доступ до даного житлового будинку. Про існування договору дарування житлового будинку від 24 червня 2009 року вона дізналася у серпні 2013 року, під час розгляду цивільної справи про усунення перешкод в користуванні цього ж спірного житлового будинку. Таким чином, вважає, що договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], укладений 24 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 759, під впливом обману, тому просила визнати цей договір недійсним. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді проти позову заперечували і просили відмовити в його задоволенні. Третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу [PERSON] до суду не з'явився, , в ?, ив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 червня 2009 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 759. Предметом договору дарування є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 травня 2009 року, вбачається, що власником спірного житлового будинку за життя була [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO]. Крім цього у суді встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного 24 червня 2009 року договору дарування прийняла у дар подарований їй спірний житловий будинок. Із довідки № 1284 від 29 жовтня 2013 року виданої виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області вбачається, що в період з [INFO], тобто з дати народження, [PERSON] була зареєстрована у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказане підтверджується, також, обліковою карткою об'єкта погосподарського обліку за 2011-2015 роки. 31 жовтня 2013 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 361/7120/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності позов [PERSON] задоволено та визнано [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням із зняттям її з реєстраційного обліку з місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Цим же рішенням встановлено, що: - [PERSON] після свого народження була зареєстрована у спірному будинку, оскільки там проживали її батьки. В подальшому батьки отримали квартиру в [ADDRESS], куди перейшли проживати, а разом з ними і [PERSON] З 2002 року [PERSON] за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] не проживала. (а. с. 88-89) 11 лютого 2014 року ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2013 року залишено без змін. Свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні показали, що покійна [PERSON] ще за життя мала намір подарувати належний їй на праві власності будинок відповідачу [PERSON], оскільки остання доглядала за нею та допомагала по господарству. Зокрема, зазначали, що це рішення покійної було добровільним та свідомим її волевиявленням, ніяких погроз і обману із сторони відповідача [PERSON] на адресу [PERSON] не було. Також зазначили, що позивачу [PERSON] було відомо, про намір її покійної прабаби [PERSON] подарувати спірний будинок [PERSON], оскільки покійна хоч і любила [PERSON], але всім говорила, що цей спірний будинок позивачу не подарує. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи на меті отримання жодних вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу, обдарований набуває права власності на майно за відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом цієї статті під обманом слід розуміти свідоме умисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Лише у разі доведення позивачем факту обману, тобто винних дій відповідача, як сторони правочину, і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорюваний правочин на зазначених у ньому умовах, такий правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до пункту 20 вище зазначеної Постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідач навмисно ввела покійну [PERSON] в оману щодо наміру [PERSON] продати спірний будинок після його отримання у спадщину та підмовила подарувати цей будинок [PERSON], позивачем суду не надано та судом не здобуто. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити, оскільки при укладенні договору дарування [PERSON] діяла добровільно за відсутності будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій, а позивачем не надано доказів того, що вказаний договір був вчинений під впливом обману внаслідок умисних дій відповідача [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed