Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосовно дитини [PERSON], [INFO]. Зазначала, що після розлучення з [PERSON] їх дитина проживає з нею. Відповідач з 2007 року перестав цікавитися життям дитини, не підтримує з дитиною стосунки, та не виконує свої батьківські обов'язки. Позивачка, [PERSON], та її представник адвокат [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують. Відповідач, [PERSON], проти позову не заперечував, подав до суду письмову заяву про визнання позову, та просив провести судовий розгляд справи за його відсутності. До судового засідання представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Світловодської міської ради подав заяву про розгляд справи за його відсутності, та надав до суду висновок з якого видно, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON]. Відповідно до ч.1 та ч.4 статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. На підставі викладеного, суд постановив розглянути справу у судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Розглянувши справу в порядку загального позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов [PERSON] належить задовольнити, з таких підстав. Позивачка, [PERSON], та відповідач, [PERSON], є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Після розлучення дитина проживає з позивачкою, яка має нову сім`ю. Відповідач проживає окремо. З відповідача на користь позивачки за судовим рішенням стягуються аліменти на утримання дитини. Проте, відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує в повному обсязі, тому станом на 01 червня 2018 року за ним утворилася заборгованість в розмірі 40634,70 грн. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України, - право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідним харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умови для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позивачем доведено, що відповідач без поважних причин протягом тривалаго часу ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини, її утриманням не займається, не виявляє турботи про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідач, [PERSON], проти позову не заперечував та визнав його. Орган опіки та піклування надав до суду висновок про те, що позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] є доцільним. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, [PERSON] належить позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. З підстав ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір.

Outcome: approved