Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У жовтні 2020 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району (далі УПСЗН) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначала, що Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011 по справі 32а-12829/11 зобов`язано управління праці та соціального захисту населення у Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування та виплатити [PERSON] грошову допомогу згідно ст.. 14 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551 за 2011 рік, з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013р. постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011 року по справі №2а-12829/11було скасовано та постановлено «зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району щодо не призначення щорічної разової грошової допомоги [PERSON] до 5 травня відповідно до ч. 5 ст 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи за 2011 рік, тобто, у розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої суми. 14.04.2014р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист №2а-12829/11. На виконання рішення суду УПСЗН нарахувало суму компенсації у розмірі 4838,00 грн. У зв`язку зі смертю [PERSON] заявник [PERSON] як єдиний спадкоємець, 14.02.2020 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2020 по справі №2а-12829/11 заяву було задоволено. На сьогоднішній день постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 по справі 2а-12829/11 боржником так і не виконано. На підставі викладеного просить стягнути на користь позивача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 30.05.2013 року по 16.10.2020 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Шевенківського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2011 у загальному розмірі 9118,09 грн., з яких інфляційні втрати - 8046,09 грн., три проценти річних за період з 1072,00 грн. на суму заборгованості. 28.10.2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Відповідачем подано відзив на позов за змістом якого вважає вимоги позивача безпідставними, оскільки строк пред*явлення виконавчого листа сплив, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності до заявлених вимог просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011 по справі 32а-12829/11 зобов`язано управління праці та соціального захисту населення у Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування та виплатити [PERSON] грошову допомогу згідно ст.. 14 ч. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551 за 2011 рік, з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013р. постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011 року по справі №2а-12829/11було скасовано та постановлено «зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району щодо не призначення щорічної разової грошової допомоги [PERSON] до 5 травня відповідно до ч. 5 ст 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи за 2011 рік, тобто, у розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої суми. Постанова набрала законної сили 30.05.2013 року. Відповідачем рішення не виконано, та не заперечується відповідачем у відзиві на позов. Стягувач по справі № 2а-12829/2011 [PERSON] помер [INFO] ,після його смерті [PERSON] є єдиним спадкоємцем. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2020 по справі №2а-12829/11 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2020 року замінено сторону виконавчого провадження. На сьогоднішній день сума заборгованості, за вищевказаними судовими рішеннями так і не була фактично виплачена. Позивач у позові просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за період з 30.05.2013 року по 16.10.2020 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 по справі 2а-12829/2011, у загальному розмірі 4838,00 грн. Так, відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17, від 16 вересня 2020 року по справі № 335/6979/19 провадження № 61-346св20. За змістом норми статті 625 ЦК України закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач (спадкоємець) успадкував кошти, які УПСЗН був зобов`язаний сплатити\~\~ [PERSON] (спадкодавцю), проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, позивач звернувся до суду за захистом свого права в порядку\~ст. 625 ЦК України. Згідно з розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 1072,00 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання, наведеним позивачем в позовній заяві, за період з 30.05.2013 року по 16.10.2020 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 по справі 2а-12829/2011, складає 8046,09 грн.. Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Позиція відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього вказаних коштів ґрунтується на тому, що строк пред*явлення виконавчого листа до виконання сплинув. Разом із цим, судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду від 20.10.2020 року поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 14.04.2014 по справі 2а-12829/11 до виконання. Видано його дублікат. У даному випадку позивачем не порушується питання про стягнення виплат з відповідача, а предметом спору є саме застосування наслідків неналежного виконання грошового зобов`язання, що регулюється ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після\~\~переривання\~\~\~\~перебіг\~\~ позовної\~\~ давності\~\~ починається\~\~ заново (ч. 1, 3\~ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи\~(ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Для вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат застосовується загальний строк позовної давності. Так з матеріалів справи видно, що [PERSON] помер [INFO] , довідкою від 06.02.2020 року виданою Приватним нотаріусом ЗМНО Цекєєвою І.О. підтверджено прийняття спадщини [PERSON] . Позивач, як спадкоємець прав та обов*язків після померлого [PERSON] , звернувся до суду із позовом 20.10.2020 року тобто в межах строку позовної давності, оскільки про порушене право він дізнався після відкриття спадкової справи. Разом з цим, на час розгляду справи позивачем надано виписку за договором б/н на 21.07.2020 року відповідно до якого останні платежі відповідачкою здійсненні 30.04.2020 р., та 19.05.2020 р. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши що позивачем не пропущено строк позовної давності суд задовольняє заявлені вимоги. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840, 80 грн.

Outcome: approved