Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 42492 доларів США, зі сплатою 11% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 29 серпня 2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 21 січня 2010 року банк уклав з [PERSON] та [PERSON] договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, встановлено солідарну відповідальність поручителя та позичальника за невиконання кредитних зобов`язань. Банк направив відповідачам вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, однак вона не була виконана. Оскільки, відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, внаслідок чого станом на 20 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 47 619,91 доларів США, з яких: 28 093,71 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 19 526,20 доларів США - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом. З урахуванням наведеного банк просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2007 року у розмірі 47 619,91 доларів США., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 19 228 грн 85 коп. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 20 квітня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання поруки припиненою. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у квітні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до неї та [PERSON] (боржника) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року. Згідно з додатковою угодою від 11 листопада 2010 року банк та [PERSON] змінили графік погашення основного боргу щомісяця до 10-го числа кожного місяця, останній день погашення серпень 2014 року. [PERSON] здійснила останній платіж у січні 2010 року. Отже початок прострочення виконання основного зобов`язання за кредитним договором у банка виникло у лютому 2010 року. З цього часу виникло право на дострокове повернення суми кредиту та відсотків. Банк не пред`явив до поручителя вимоги щодо сплати простроченої заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Оскільки позичальник з січня 2010 року припинив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, а з вимогою до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя банк звернувся лише у квітні 2017 року, тому порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України Враховуючи викладене, [PERSON] просила суд визнати поруку за договором поруки від 21 січня 2010 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»,[PERSON] та [PERSON] , припиненою. 18 вересня 2018 року від представника [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк», у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки банк пропустив строк позовної давності, посилаючись на відповідну правову позицію Верховного Суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 22 березня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання поруки припиненою об`єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. 31 травня 2019 року від ПАТ «Укрсоцбанк» до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , у якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки є безпідставним та не відповідає вимогам чинного законодавства України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 28 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. 04 вересня 2019 року від ПАТ «Укрсоцбанк» до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] у якому зазначено, що строк позовної давності не пропущено, оскільки обчислюється у даному випадку з 29 серпня 2014 року та закінчується 30 серпня 2017 року. Банк звернувся до суду з позовом 23 березня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. У грудні 2019 року від АТ «Альфа-Банк» до суду надійшла заява про залучення їх до участі у справі у якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України. 10 лютого 2020 року протокольною ухвалою суду замінено ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа-Банк». У судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив її задовольнити. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідачів - [PERSON] позов АТ «Альфа-Банк» визнав частково, подавши заяву про визнання позову в частині суми коштів 3800 доларів США просив визнати поруку припиненою та підтримав зустрічний позов за викладеними в ньому обставинами. Вислухавши сторін та інших учасників справи судом встановлено наступне. 30 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»,та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 42492 доларів США, зі сплатою 11% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 29 серпня 2014 року (том 1, а. с. 5-7). До договору кредиту від 30 серпня 2007 року ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено: додаткову угоду від 10 листопада 2011 року щодо зміни графіку погашення основного боргу, додатковий договір щодо страхових платежів (том 1, а. с. 8-10). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 21 січня 2010 року банк уклав з [PERSON] та [PERSON] договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, встановлено солідарну відповідальність поручителя та позичальника за невиконання кредитних зобов`язань (том 1, а. с. 15-16). Відповідачі взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконують. 02 березня 2017 року банк направив відповідачам вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, однак вона не була виконана (том 1, а.с 18). Відповідно до графіку платежів станом на 20 лютого 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунками банка становить 47 619,91 доларів США, з яких: 28 093,71 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 19 526,20 доларів США - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом (том 1, а. с. 20-23). Аналізуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги АТ «Альфа-Банк» підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Як убачається із матеріалів справи повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 10 числа кожного місяця кошти у сумі 759 доларів США (щомісячний платіж), останній платіж у розмірі 772,27 доларів США упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання (том 1, а.с.8). Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж до серпня 2014 року включно. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] (том 1, а . с. 90), також аналогічна заява подана 04 вересня 2020 року. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки [PERSON] було внесено останній платіж 25 жовтня 2010 року, а з позовом банк звернувся 06 квітня 2017 року, тому розмір кредитної заборгованості та відсоткова ставка підлягає стягненню за період кредитування в межах строку позовної давності за останні 5 місяців, згідно з графіком погашення боргу (з 10 квітня 2014 року по 10 серпень 2014 року). Крім того, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). Оскільки строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, а відтак стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] має відбуватись у межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання, а з вимогою про повернення кредиту до поручителя банк звернувся 02 березня 2017 року, з позовом про стягнення заборгованості 06 квітня 2017 року (останній платіж згідно з графіком погашення основного боргу [PERSON] мав настати до 10 липня 2014 року), тому шестимісячний строк пред`явлення банком вимоги до поручителя сплив, що узгоджується із положенням частини четвертої статті 559 ЦК України. Проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає вимоги АТ «Альфа-Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості станом на 20 лютого 2017 року такими, що підлягають задоволенню у розмірі 3800,27 доларів США, у задоволенні іншої частини позову відмовити. Зустрічний позов [PERSON] про визнання поруки припиненою підлягає задоволенню. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору з [PERSON] у розмірі 1600 грн, а на користь [PERSON] з АТ «Альфа-Банк», [PERSON] у розмірі 352 грн 40 коп, з кожного. На підставі статей 11, 526, 530, 559, 612, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial