Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання. 23.05.2016 відповідачем [PERSON] заявлено зустрічний позов до [PERSON] про стягнення боргу, який судом прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2017 у задоволенні первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] було відмовлено. Відповідно до постанови Апеляційного суду міста Києва від 31.01.2018 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 18.12.2018 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2017 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.01.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.12.2019 позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 586,40 грн., які складаються з трьох відсотків річних в розмірі 9 516,21 грн. та інфляційних втрат в розмірі 71 070,19 грн., а також судовий збір у сумі 1267,78 грн. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду від 06.12.2019, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Проте під час проведення підготовчих дій та з`ясування обставин, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень та обставини, які визнаються чи заперечуються учасниками справи, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції не ухвалено рішення в частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми коштів. Враховуючи викладене, ухвалою Київського апеляційного суду від 25.02.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми коштів повернуто до Оболонського районного суду м. Києва для ухвалення додаткового рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Надала до суду заяву, у якій розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення просила проводити без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи судом повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу. Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2017 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2017 в частині відмови у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви не оскаржувалося. Відповідно до постанови Апеляційного суду міста Києва від 31.01.2018 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Не погоджуючись із постановою Апеляційного суду міста Києва в частині відмови у задоволенні її первісного позову, позивачем було подано касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 18.12.2018 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2017 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.01.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.12.2019 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 586,40 грн., які складаються з:9 516,21 грн.трьох відсотків річних та 71 070,19 грн. інфляційних втрат. Із матеріалів справи убачається, що 23.05.2016 відповідачем [PERSON] заявлено зустрічний позов до [PERSON] про стягнення боргу, який прийнято судом до спільного розгляд з первісним. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги про стягнення з нього грошових коштів, що є додатковою сумою компенсації, свідчать про визнання позивачем збільшення вартості майна, що було набуто сторонами за час перебування в шлюбі. Таким чином, сукупна вартість спірного майна, що підлягало поділу, повинна бути збільшена на 99 873,70 грн., частка [PERSON] в якому відповідно складає 49936,85 грн. З цих підстав просив стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 49 936,85 грн. Судом встановлено, що предметом первісного позову у цій справі є стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, завданих позивачу внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання з відшкодування вартості належної позивачу частки права власності у майні. Суд зважив на ту обставину, що за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що зобов`язання перед [PERSON] не виконано, проте вини боржника у невиконанні рішення суду про стягнення 61 500,00 грн. немає, оскільки він неодноразово звертався до органів державної виконавчої служби з метою виконання зобов`язання, проте державним виконавцем не було вчинено з цього приводу жодних дій. Таким чином, судовим рішенням встановлено, що грошові кошти, які [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на свою користь - це інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних, нараховані за прострочення грошового зобов`язання в межах приписів ст. 625 ЦК України. Тобто позивач обрала спосіб захисту своїх майнових прав, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат [PERSON] від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від [PERSON] як боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві. Натомість доводи [PERSON] про те, що кошти, які позивач просила стягнути з нього, є додатковою сумою компенсації та, як наслідок, збільшення вартості майна, що було набуто сторонами за час перебування в шлюбі, не знайшли свого підтвердження. Вартість спільного майна яке підлягало поділу між сторонами, встановлена рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.06.2013, яке набрало законної сили. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed