Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

У квітні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі по ? частині з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Польща, Єгипет, Туреччина, США, Німеччина, Франція, Болгарія з 15.07.2017 по 11.05.2020 неповнолітнім дітям та покласти на відповідача судові витрати по справі, посилаючись на ті підстави, що 13.06.2003 сторонами укладено шлюб, який 21.11.2006 було розірвано. У даному шлюбі у сторін народилося двоє спільних дітей, які проживають разом з позивачем, відповідач у свою чергу дітей не утримує з ними не спілкується і вчиняє моральне та психологічне насилля над позивачем та дітьми та підставі чого було відкрито кримінальне провадження. Також позивач зазначає, що відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дітей за кордон у супроводі матері, що на її думку суперечить інтересам дітей, а також є безпідставною з причин особистих міркувань, відповідач необґрунтовано обмежує права позивача на виховання дітей, обмежує її можливості як матері дітей, надавати їм краще життя. Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та на порушення прав та свобод позивача і дітей. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували частково, зокрема, щодо виїзду дітей за кордон, оскільки вважають їх не обґрунтованими та такими, що суперечать нормам закону. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду надійшла заява про слухання справи без представника через велику завантаженість (а.с. 50-53). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 13.06.2003 у ВРАГС Подільського управління юстиції у м. Києві, актовий запис №346 (а.с. 8). 19.10.2006 вказаний шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 9). У вказаному шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Беручи до уваги, що визнання відповідачем позову щодо аліментів, що не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині. Також встановлено, що позивачем було надіслано на адресу відповідача запрошення від 28.03.2017 із проханням з'явитися до нотаріальної контори 04.04.2017 о 11 год. 00 хв. для надання дозволу щодо виїзду за кордон дітей, однак відповідач не з'явився про що було складено відповідний акт, вказане за прошення відповідачем було отримано 01.04.2017 (а.с. 24, 25). Згідно ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2014 встановлено, що на підставі обвинувального акту [PERSON] обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, однак вказаний обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12014100050002074 повернуто прокурору, оскільки із наведеного не вбачається у які саме частини тіла обвинуваченим нанесені удари потерпілій, а також характеру та локації отриманих потерпілою ушкоджень, а відтак він не відповідає вимогам КПК України (а.с. 11, 12). Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, підписаною Україною 21.02.1990, ратифікована Україною 27.02.1991 встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, у судовому засіданні відповідач зазначив про те, що він заперечує проти виїзду дітей за кордон на три роки, оскільки у нього існують сумніви того, що закордонні подорожі відповідатимуть інтересам дітей та йому не буде відомо до якої країни і на який час мають виїхати діти за кордон, через що він взагалі буде позбавлений можливості врегулювати ситуацію та бачитися із дітьми на постійній основі, тим самим розлучивши та позбавивши спілкуванню його із синами. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, щодо того, що відповідач заперечує надати відповідний дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial