Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], в зв'язку з її відсутністю на вказаній житловій площі більше року без поважних причин. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 24 березня 2000 року сторони уклали шлюб, від якого народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, зокрема, й квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що остання є сумісною власністю подружжя. Просила суд з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного вище нерухомого майна, визнавши за позивачем 1/3 її частину. Проте, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2011 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі. 15 липня 2010 року відповідач добровільно залишила приміщення квартири [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності на підставі договору обміну квартир від 28 липня 2000 року, посвідченого 28 липня 2000 року приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2888. Після чого [PERSON] вступила в шлюбні відносини з іншим чоловіком, від якого в серпні 2014 року народила дитину. У добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS], хоча протягом 4 років у квартирі не проживає, витрат на утримання житла не несе, її речі в квартирі відсутні. У зв'язку з наведеним, [PERSON] був змушений звернутися до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеному вище, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася, причини неявки суду невідомі. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 березня 2000 року сторони уклали шлюб, від якого народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що свідчить копія рішення в цивільній справі № 2-5660/10 (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що у 2011 році [PERSON] звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, зокрема, й квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що остання є сумісною власністю подружжя. Просила суд з урахуванням інтересів малолітнього сина [PERSON] визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного вище нерухомого майна, визнавши за позивачем 1/3 її частину. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2011 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі (а.с. 6). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору обміну квартир від 28 липня 2000 року, посвідченого 28 липня 2000 року приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2888 (а.с. 9-11). Судом також з'ясовано, що після розірвання, а саме 15 липня 2010 року відповідач добровільно залишила приміщення квартири [ADDRESS]. За даною адресою фактично не проживає, але зареєстрована відповідач [PERSON] Вказані обставини засвідчені актами обстеження житлово-побутових умов № 13-12/96 від 02 березня 2012 року та № 13-14/019 від 27 травня 2014, що складені депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] (а.с. 4, 5). З пояснень, наданих свідками [PERSON] та [PERSON] в залі суду, видно, що відповідач дійсно більше чотирьох років за адресою реєстрації не з'являється, її речі в квартирі відсутні, [PERSON] має іншу сім'ю та нещодавно народила дитину від шлюбу з іншим чоловіком. В розписці, складеній 03 листопада 2012 році, відповідач зазначила, що добровільно віддала ключі від квартири [ADDRESS], та зобов'язалася через рік виписатися з належної позивачу квартири, коли отримає соціальне житло. 30 травня 2014 року [PERSON] знову склала розписку, згідно якої зобов'язалася знятися з реєстрації до кінця серпня 2014 року (а.с. 12). Проте, у добровільному порядку не виконала вимоги власника житла. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право володільця використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене, враховуючи що відповідач на даний час не є членом сім'ї позивача й дійсно більше одного року не проживає у спірній квартирі, що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи й допитаними у судовому засіданні свідками, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення у квартирі [ADDRESS] є обґрунтованими й підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved