Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Дарницький РВ ГУ ДМС у м.Києві про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилалась на те, що вона є єдиним власником квартири [ADDRESS], вказана квартира була придбана нею для її родини, зокрема, для її дочки [PERSON] та онуки [PERSON] Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, відповідач за усним дозволом позивача зареєструвався у зазначеній квартирі. Однак, вказаний шлюб було розірвано згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2013 року. Відповідач у вказаній квартирі проживає і після розірвання шлюбу з [PERSON], проте, своєю поведінкою відповідач створив неможливі умови співжиття для дочки та онуки позивача, постійно вчиняє сварки, на усні звернення про добровільне виселення з вказаної квартири [PERSON] не реагує, а заходи профілактичного впливу, вжиті працівниками Дарницьким РУГУ МВС України в м.Києві, жодних результатів не дали. На письмове звернення позивача, відповідач 15.07.2014 року надав відповідь, що жодних підстав для його добровільного чи примусового виселення не має, у зв»язку з чим, від продовжить проживати та користуватись квартирою позивача. На цей час [PERSON] разом зі своїм чоловіком має на меті вселитись до квартири [ADDRESS], однак проживання відповідача у вказаній квартирі чинить перешкоди позивачу у користуванні вказаною квартирою. Внаслідок чого, позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом для захисту своїх законних прав та інтересів У судове засідання представник позивача з'явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд залишити їх без задоволення, надала суду письмові заперечення на позов. Третя особа: [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Третя особа у справі: Дарницький РВ ГУ ДМС у м.Києві представника у судове засідання не направив, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, на адресу суду надіслав заяву (пояснення) у якій просив суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства та за відсутності його представника. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно відхилити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І. 12.10.2007 року за №2509 (зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23.10.2007 року за реєстровим №3898) (а.с.6). Відповідач [PERSON] з жовтня 2007 року, відразу після придбання зазначеної квартири, разом дружиною [PERSON] та донькою [PERSON], почав мешкати у цій квартирі, вказана обставина сторонами визнавалась, тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. З довідки Форми №3 від 15.10.2014 року №76, яку видано КП «Господар» та з ксерокопії паспорту громадянина України [PERSON] вбачається, що останній зареєстрований у зазначеній квартирі з січня 2008 року, також у квартирі зареєстровані : [PERSON] (1982 року народження, дочка), [PERSON] (2006 року народження, онука). Власником особового рахунку на житлову площу є [PERSON] Судом представникам сторін та третій особі роз»яснювались положення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 27 ЦПК, однак представник позивача наполягала на тому, що до початку розгляду справи по суті подала суду усі докази у підтвердження та обгрунтування вимог позову і цих доказів достатньо для ухвалення судом рішення на користь її довірителя, тоді як представник відповідача наполягала на тому, що також подала всі докази у спростування та заперечення позовних вимог. Частиною 2 статті 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що учасниками процесу не надано суду належних та допустимих доказів розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 19.12.2013 року, хоча згадану обставину визнавали всі учасники процесу. Проте суд вважає, що сам по собі факт визнання всіма учасниками процесу обставини розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не є беззаперечнм та належним доказом цього і не звільняє сторони у справі від доказування цієї обставини належними доказами. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР необхідна одночасна наявність двох умов: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття; 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Суд приходить до висновку, що доказів систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням позивачем суду не надано, також немає у матеріалах справи доказів порушення відповідачем правил проживання, чи застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, чого також не вбачається ні з листів Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві (а.с. 9, 10) ні з висновку ДІМ Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві від 27.01.2015 року (а.с. 56). У той же час у матеріалах справи наявні позитивні характеристики як за місцем реєстрації та проживання [PERSON] так і за місцем його роботи. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У той же час посилання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] своїм проживанням у квартирі чинить їй перешкоди в користуванні квартирою є безпідставними та не можуть бути прийняті судом в якості підстав для позбавлення його права користування квартирою та виселення, оскільки доказів перешкоджання позивачеві відповідачем у користуванні (вселенні) у квартиру суду не надано. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення права користування квартирою та виселення. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed