Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно нотаріально посвідченого договору позики від 13.12.2012 року відповідач отримав він нього в позику 91020,00 грн., які зобовязався повернути до 13.06.2013 року. Однак у визначний строк боргу не повернув, а на його звернення повернути борг не реагує. Тому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 91020,00 грн., що з урахуванням індексу інфляції (12287,70 грн.) становить 103307,70 грн., три проценти річних від суми позики 10751,97 грн., а всього 117472,92 грн. та судовий збір. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи та надав уточнений розрахунок заборгованості, згідно якого сума боргу становить 117423,27 грн. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Враховуючи, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за письмовою згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін відповідно до вимог статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовпідлягає задоволенню з наступних підстав.\- Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Судом встановлено, що 13.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 91020,00 грн., що станом на 13.12.2012 року еквівалентно 11100,00 грн. з терміном повернення до 13.06.2013 року, що підтверджується посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] договором позики, зареєстрованим у реєстрі за № 3925, а також письмовою розпискою (а.с. 9). Однак у погоджений сторонами строк відповідач отримані в позику кошти позивачу не повернув. Таким чином, умови договору позики щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано, оскільки ним не надано суду доказів повернення позивачу всієї суми грошових коштів за договором. Отже, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 91020,00 грн. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час\~прострочення, а також три\~проценти\~річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором\~або законом. Відповідно до Аналізу Верховного Суду України практики застосування ст.\~625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві одночасне стягнення процентів, передбачених ст.\~536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.\~625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29.05.2013\~року у справі №\~6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч.\~2 ст.\~625 ЦК. За наведених обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 3575,96 грн. за період з 13.06.2014 року по 04.10.2014 року, інфляційних нарахувань за цей же період у розмірі 15018,30 грн., а також процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, в розмірі 7809,01 грн., з розрахунком яких суд погоджується, так як внаслідок неповернення грошових коштів, отриманих у позику, відповідач прострочив виконання грошового зобовязання. Тому на нього має бути покладена цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобовязання, яка передбачена ст. 625 ЦК України у виді сплати трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань, та з нього підлягає стягненню сума процентів згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved