Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позову зазначено, що сторони з 06 листопада 2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі діти не народилися. Тривалий час вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства. Просила шлюб розірвати, після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] , стягнути з відпоповідача на її користь судові витрати. Відповідач [PERSON] не подав відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 21 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового засідання з викликом сторін . Позивачка [PERSON] у судове засідання не прибула, у позовній заяві зазначила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув. Направив на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі у якому зазначив, що позов визнає повністю . Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши та перевіривши усі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 06 листопада 2019 року [PERSON] і [PERSON] у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального упрвління юстиції в Івано-Франківській області зареєстрували шлюб, про щобуло складено актовий запис №2581. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 06 листопада 2019 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального упрвління юстиції в Івано-Франківській області . За статтею 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно з частинами 3,4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 104 СК України та частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно достатті 110 цього Кодексу. У частині першій статті 110 СК України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Також відповідно до вимог ч.4 ст.56 СК України суд не може примушувати дружину та чоловіка до збереження шлюбних відносин. З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком. Сторони просили не надавати строк для примирення, оскільки між ними відсутні будь-які шлюбні відносини, відповідач позов визнав, а тому суд прийшов до висновку, що застосування судом строку для примирення подружжя за наведених обставин є недоцільним. Згідно статті 112 СК України підставами для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя є з`ясування фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки встановлено, що сторони не підтримують сімейні стосунки, не мають на утриманні і вихованні спільних дітей, не бажають примиритися, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, що має істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. 113 СК України, врахувавши думку позивача, суд після розірвання шлюбу відновлює прізвище до одруження. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі наведеного, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача половину сплаченого судового збору в розмірі 454 грн 00 коп та зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області повернути позивачу судовий збір в розмірі 454 грн 00 коп, що становить 50 % сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви, згідно квитанції №160 від 08 жовтня 2021 року.

Outcome: approved