Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування вказаного позову [PERSON] зазначив, що 30 травня 2012 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 14\~705,00 доларів США. Відповідач зобовязався повернути позику до 16 червня 2012 року. Позивач свої зобовязання виконав у повному обсязі та належним чином. Натомість відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, у звязку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики від 30 травня 2012 року задоволено, стягнуто із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 163\~316,67 грн., яка складається з: заборгованості за договором позики в розмірі 163\~316,67 грн.; 3% річних від простроченої суми 6\~671,38 грн. Станом на 22 квітня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року не виконано було відповідачем. За доводами позивача наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач просить суд стягнути 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача за невиконання умов договору позики від 30 травня 2012 року за період з 30 квітня 2014 року по 22 квітня 2016 року у розмірі 22172,50 грн., та збитків у розмірі 209\~802,93 грн. Представник позивача у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача (а.с. 45-47), в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що заборгованість, яку було вирішено стягнути з відповідача, була погашена 19 червня 2015 року. Крім того, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, а також в ухвалі суду касаційної інстанції від 13 липня 2016 року у справі № 310/5419/15-ц, зазначив, що при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦКУкраїни. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 30 травня 2012 року відповідач отримав від позивача за розпискою грошові кошти в розмірі 14\~ 705 доларів США зі строком повернення до 16 червня 2012 року (а.с. 9). Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, у звязку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики від 30 травня 2012 року задоволено, стягнуто з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 163\~316,67 грн., яка складається з: заборгованості за договором позики в розмірі 163\~316,67 грн.; 3% річних від простроченої суми 6\~671,38 грн. (а.с. 8, 9) Згідно з актом про проведення електронних торгів від 20 квітня 2016 року, складеного державним виконавцем Жовтневого ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON], при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження з виконання: виконавчого листа № 201/14010/13-ц, виданого 12 травня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON]А, на користь [PERSON]М, суму боргу у розмірі 169\~988,05 грн. та судового збору у розмірі 1224,71 грн.; постанови ПС 2452774, видана 31 серпня 2015 року ВДАІ м. Новомосковська про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу у розмірі 255,00 грн. Відповідно до вказаного акту 04 січня 2016 року було реалізовано нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, б/н від 20 жовтня 1997 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» м. Дніпропетровська 26 лютого 2003 року за номером 164842 (а.с. 60). У даній цивільній справі спір виник у зв'язку з тривалим неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням його зобовязання щодо повернення коштів та рішення суду про стягнення заборгованості. Згідно\~із ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року вже було встановлено розмір самої суми боргу відповідача перед позивачем та стягнуто її на його користь. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на обєкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у\~частині восьмій\~статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Як вбачається з матеріалів справи, майно боржника, а саме квартира [ADDRESS], було реалізовано шляхом проведення електронних торгів за ціною продажу 543 603,83 грн., яка надійшла на рахунок з обліку депозитних сум Жовтневого ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області 15 квітня 2016 року. Позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за невиконання умов договору позики від 30 травня 2012 року за період з 30 квітня 2014 року по 22 квітня 2016 року відповідно до наступного розрахунку: 14\~705 доларів США * 3% річних *723/365 = 873,84 доларів США, що на день підписання позовної заяви складає 22\~172,50 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 3% річних за невиконання умов договору позики від 30 травня 2012 року за період з 30 квітня 2014 року по 22 квітня 2016 року у розмірі 22\~172,50 грн. Крім того, при задоволенні позовних вимог у цій частині суд враховує висновки Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, з якого вбачається, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 209\~802,93 грн., суд вважає дані вимоги безпідставними з огляду на наступне. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-3019цс15 від 13 січня 2016 року встановлений судовим рішенням розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у справі\~№ 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно правову відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року вже було встановлено розмір заборгованості відповідача за самою сумою боргу та стягнуто її на його користь з відповідача, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 209\~802,93 грн. немає. Зважаючи на це, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми збитків у розмірі 209\~802,93 грн. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати розподілити пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial