Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

У жовтні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою судді від 06.12.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 19.08.2006 по 15.11.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. 04.07.2011 року позивач придбав квартиру [ADDRESS] за 475405,00 грн. Гроші на придбання квартири позивач отримав : частку у своїх батьків у розмірі 9600,00 грн, що підтверджується розпискою та 382000,00 грн. у персоналізованому індивідуальному кредитному пакеті в рамках позики у свого роботодавця ПАТ «Укртрансгаз». Позивач особисто сплачує погашення позики, а відповідач ніякої участі у погашенні позики або повернення коштів батькам позивача не приймала та не приймає по теперішній час. Тому, позивач просив суд визнати квартиру [ADDRESS] , - особистою приватною власністю позивача, судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на письмові пояснення, викладені у відзиві. Відповідач у відзиві зазначила про те, що договір позики з ПАТ «Укртрансгаз» укладений за її згоди та повернення коштів до листопада 2016 року здійснювалось за рахунок коштів, що були спільною власністю подружжя, а про позику з батьками позивача на суму 96000,00 грн. відповідачу нічого не було відомо та згоди на укладення такого договору вона не надавала, вважає його сумнівним. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 19.08.2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2011 року позивач придбав квартиру [ADDRESS] , вартістю 475405,00 грн. Також на підтвердження отримання коштів на придбання квартири, позивачем надано договір позики №12 від 24.05.2011 з ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» на суму 382000,00 грн. та розписку від 29.06.2011 року про отримання від своїх батьків [PERSON] та [PERSON] в борг кошти в розмірі 96000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року у справі №761/7731/18 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено. Вирішено в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного Кодексу України). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч. 1ст. 57 Сімейного Кодексу України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, даючи юридичну оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи, встановив, що належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за кошти, які належали особисто позивачу, суду не надано, крім того, рішенням суду, що набрало законної сили право власності на Ѕ частину визнано за відповідачем в порядку поділу майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, у задоволені позовних вимог - відмовити.

Outcome: dismissed