Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 18.11.2015 року, просила: у її супроводі, без дозволу (згоди) та супроводу відповідача, надати [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Криму на три місяці у період з травня по серпень 2016 року; дозволити їй без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини (оформлення проїзного документа дитини) за межі України до Російської Федерації, Криму на три місяці у період з травня по серпень 2016 року; у її супроводі, без дозволу (згоди) та супроводу відповідача, надати [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Криму, Польщі, Туреччини, Болгарії до досягнення [PERSON] повноліття; дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди відповідача, оформляти документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини (оформлення проїзного документа дитини) за межі України до Російської Федерації, Криму, Польщі, Туреччини, Болгарії до досягнення [PERSON] повноліття. Вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Червоноградського міського суду від 07.04.2015 року, яке набрало законної сили 18.04.2015 року. Від шлюбу у них є дочка [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з нею, вона матеріально утримує та піклується про здоровя дитини. Відповідач з часу розірвання шлюбу рідко бере участь у вихованні та догляді за дитиною, сплачує визначені рішенням суду аліменти, яких не вистачає для лікування дитини та придбання необхідних речей. Додаткових коштів на лікування, профілактику захворювань, оздоровлення та відпочинок дочки не дає. Відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний та моральний розвиток, оскільки дитина часто хворіє і їй необхідні поїздки на море. Дозволу на виїзд дитини за кордон відповідач відмовляється надати, а виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Відповідач не вважає за необхідне повідомляти їй про місце свого знаходження та подальші плани стосовно свого перебування, що не дозволяє планувати оздоровлення дитини на морі. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставин, викладені у позовній заяві, та додатково пояснила, що її хресна матір із сімєю проживає у м. Севастополі й вона має намір відвідати їх з дитиною. Можливий їхній спільний відпочинок у м. Анапі, що в Російській Федерації. Указані родичі не мають наміру приїжджати в Україну для відпочинку на морі. Просила позов задовольнити. У своєму листі від 26.11.2015 року, адресованому суду, відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на відсутність спору, оскільки позивач ніколи не обговорювала з ним питання виїзду [PERSON] за кордон для потреб її лікування. Як батько він може оздоровити дочку у будь-який час на території України. Усі обовязки по вихованню та матеріальному утриманню дочки ним виконуються понад встановлені рішенням суду розміри та межі. Вважає, що зазначений позов заявлений з мотиву особистої неприязні позивача стосовно нього з метою завдання йому шкоди, принизити. Просить урахувати, що позивач ставить питання про виїзд дитини до півострова Крим, анексованого Російською Федерацією, а остання є агресором щодо України та перебуває з нею у стані війни, що може зашкодити дитині. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що відповідач працює та сплачує аліменти на утримання дитини, у дитини немає хвороб, які потребують лікування за кордоном, питання виїзду дитини за кордон з відповідачем не обговорювалося. Орган опіки і піклування Виконавчий комітет Червоноградської міської ради подав суду листи (а.с. 25, 43), згідно з якими питання надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька не належить до компетенції комісії з питань захисту прав дитини та органа опіки і піклування Червоноградської міської ради. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. На підставі поданих документів судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2011 по 18.04.2015 роки. Від шлюбу у сторін є дочка [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Відповідач працює. За рішенням Червоноградського міського суду Львівської області з 15.01.2015 року він зобовязаний сплачувати позивачеві аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, до її повноліття. Дочка сторін з народження перебуває під наглядом поліклініки для дітей, упродовж 2014-2015 років відвідувала лікарів, знаходилася на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами (а.с. 9-15, 28-32, 55). З поданих матеріалів (а.с. 49-54) та пояснень позивача встановлено, що відповідач та його матір у 2015 році придбавали дитині одяг, взуття, іграшки, ліки та продукти харчування. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вищевказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають всі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до ч. 1, абз. другого ч. 2, абз. третього ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватись по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-ХІІ від 21.01.1994 року. У ч. 2 ст. 4 цього Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724) виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Згідно з п. 3 Порядку вїзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367 , вїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови предявлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла 16-річного віку,за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон, який передбачає згоду обох батьків або дозвіл суду при відсутності згоди одного з них. При цьому слід зазначити, що такий дозвіл суду може носити лише разовий характер, оскільки постійний дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею 18-річного віку без згоди другого з батьків суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини, ставить під загрозу позбавленням другого з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та особисто спілкуватись з нею, що є неприпустимим. За таких обставин не можуть бути задоволеними позовні вимоги про надання [PERSON], [INFO], дозволу на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі позивача без дозволу (згоди) та супроводу відповідача до Російської Федерації, Криму, Польщі, Туреччини, Болгарії до досягнення [PERSON] повноліття та надання позивачеві або її офіційному представникові дозволу без згоди відповідача оформляти документи для тимчасового виїзду дитини (оформлення проїзного документа дитини) за межі України до цих держав. Щодо позовних вимог про надання [PERSON], [INFO], дозволу на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі позивача без дозволу (згоди) та супроводу відповідача до Російської Федерації, Криму на три місяці у період з травня по серпень 2016 року та надання позивачеві дозволу без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини (оформлення проїзного документа дитини) за межі України до Російської Федерації, Криму на три місяці у період з травня по серпень 2016 року, судом ураховано таке. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Необхідність отримання дозволу суду на виїзд за кордон без згоди відповідача позивач обґрунтовує частими застудними захворюваннями дочки, для лікування та профілактики яких потрібне періодичне перебування дитини на морі. Проте у судовому засіданні позивач не довела, що лікування та профілактика застудних захворювань дочки неможливі без виїзду дитини за кордон з огляду на можливість перебування та оздоровлення дитини на морі у межах не окупованої частини території України, переміщення на яку не потребує згоди відповідача, а отже, судового втручання. Крім того, згідно з поданою представником відповідача довідкою (а.с. 55) хворіб, які вимагають лікування за кордоном, у дитини сторін немає, а наявні захворювання лікуються в межах установи в Україні. При цьому рекомендовано оздоровлення в місцевому кардіологічному санаторії, Карпатах, Одесі. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон матиме тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини. Зокрема, позивачем не подано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном упродовж запланованого часу, доказів про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну. Позивачем не наведено обґрунтованих доводів на підтвердження виїзду дитини за межі України в інтересах дитини з дотриманням її прав та спроможність виконання батьківських обовязків в цей період у розумінні СК України. Разом з тим, ураховуючи, що дитина сторін є громадянином України та має постійне місце проживання в Україні (а.с. 5), заслуговують на увагу доводи відповідача щодо його побоювань за дочку у звязку з її виїздом до АРК Крим, окупованим Російською Федерацією, чи до Російської Федерації, яка є агресором щодо України. Посилання позивача на свою необізнаність про місцезнаходження відповідача та про його подальші плани стосовно свого перебування не мають значення для планування оздоровлення дитини на морі. При цьому позивачем не подано суду доказів намагання її вирішити з відповідачем питання надання останнім згоди для виїзду їхньої дочки за кордон до звернення до суду. Не подано суду й доказів чинення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний та моральний розвиток та зловживання відповідачем своїми батьківськими обовязками. Ураховуючи матеріали справи (а.с. 49-54), безпідставним є твердження позивача про те, що відповідач рідко бере участь у вихованні та догляді за дитиною, не дає додаткових коштів на лікування дочки. Оскільки позивачем не доведено обставин, які мають значення для справи, виходячи з інтересів дитини, прав та законних інтересів обох батьків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed