Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2015 року. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження. У травні 2018 року він переніс гострий інфаркт міокарду, він потребував термінового лікування. Тому 25 травня 2018 року за ініціативою відповідача він у лікарні видав довіреність на право розпоряджатися його майном на випадок погіршення його здоров`я та можливість продажу цього майна для отримання коштів на лікування. Весь час він перебував в лікарнях та лише 26 червня 2018 року його було виписано на реабілітацію в санаторій. Враховуючи тяжкість стану його здоров`я, вірогідність перенесення повторного інфаркту, можливість опинитись в комі, велику вартість лікування, він погодився на пропозицію дружини укласти договір дарування квартири по [ADDRESS] . Дана квартира є його особистою власністю, придбана до шлюбу. Дружина його запевнила, що даний договір надасть їй можливість у разі необхідності терміново продати квартиру та оплатити лікування. Договір був посвідчений у нотаріуса по дорозі до санаторію. 05 жовтня 2018 року [PERSON] , забравши всі речі та документи, повідомила йому про бажання розірвати шлюб, оскільки він хворий, а вона не має наміру за ним доглядати, піклуватись. Вказав, що він уклав договір добровільно, без наявного насильства, усвідомлював значення своїх дій, але на вкрай не вигідних умовах та був вимушений це зробити через тяжку обставину (хворобу), для усунення наслідків можливого повторного інфаркту, для зменшення тяжких обставин, обумовлених хворобою серця. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Після лікування йому встановлено ІІ групу інвалідності. Вважає, що відповідачка скористалась перебуванням позивача під впливом тяжкої обставини: хвороба серця, цукровий діабет 2-го типу важкої форми, стану декомпенсації. На підставі ст.ст.203, 215, 233 ЦК України просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 26 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №637. 05 квітня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з позовом, [PERSON] вказала, що між нею та позивачем укладено договір дарування квартири. Доводи позову не відповідають дійсності та повністю спотворені позивачем. Так, позивач не конкретизує які саме умови договору дарування є вкрай невигідними для нього та не посилається на них. Не вказує для зменшення яких саме тяжких обставин, обумовлених хворобою серця, укладався спірний правочин. Вказує, що видаючи довіреність 25 травня 2018 року на її ім`я з правом повного розпорядження всім майном позивача, відсутня була необхідність для укладення ще договору дарування,з метою отримання коштів на його лікування. Вважає, що договір укладений з дотриманням чинного законодавства, тому просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача та представник відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 04 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві. Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 26 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №637. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пунктах 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено судам, що правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів ї сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність тяжких обставин для особи, що вчиняє правочин; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в суді нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак, з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/7723/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. До тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання [PERSON] оспорюваного договору, позивач відносить наявність тяжкої хвороби, дороге лікування, можлива необхідність термінового отримати значну суму коштів. На підтвердження даних обставин позивач надав медичну документацію, згідно якої 15 травня 2018 року [PERSON] переніс гострий інфаркт міокарда; хворіє на цукровий діабет, тип 2, важка форма, стан декомпенсації. Має наслідки після перенесеного інфаркту. Також встановлена 2 група інвалідності. Щодо наявності інвалідності, то вона встановлена до жовтня 2019 року, матеріали справи не містять доказів повторного огляду у вересні 2020 року. Також позивач не надав доказів того, що на лікування йому необхідно було витратити значну суму коштів, відсутність коштів у родині. Також суд враховує, що 25 травня 2018 року [PERSON] видав довіреність на [PERSON] на розпорядження всім належним йому майном. Позивач не довів належними та допустимим доказами необхідність укладення саме ще й договору дарування. Крім того, потреба у можливій додатковій матеріальній допомозі та догляді не є тяжкими обставинами у розумінні ст. 233 ЦК України. Щодо перебування позивача на лікарняному та в лікарні, слід вказати, що подана медична документація не підтверджує того, що стан здоров`я позивача був в критичному стані. Інших доказів суду не подано. [PERSON] вказував також на те, що договір було укладено на вкрай невигідних для нього умовах. Разом з тим, договір дарування не передбачає вцілому отримання будь-якої вигоди дарувальнику, дані договори є безоплатними. Також позивач в судовому засіданні не надав пояснень та доказів тому, що з даруванням нерухомого майна, його проблеми мали вирішитись. Так, матеріали справи не містять підтвердження, що з дружиною були напружені відносини, відсутність коштів, вартість лікування як планова, так і можлива, відсутність іншого майна, яке також можна було відчужити (зокрема автомобіль). Враховуючи зазначене, позовні вимоги є недоведеними. Так, позивачем не доведено, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed