Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

У жовтні 2015р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 25 березня 2014р. він уклав з відповідачкою договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у борг 4300,00 доларів США, які позичальник зобовязувалась повернути 25 квітня 2014 року. Позивач зазначав, що 26 квітня 2014 року відповідачка повернула йому частину боргу у розмірі 2300,00 доларів США та зобовязувалась повернути другу частину боргу у розмірі 2000,00 доларів США до 01 травня 2014 року. На підтвердження договору позики, відповідачка надала боргову розписку від 25 березня 2014 року. В порушення умов договору позики, відповідачка суму позики у розмірі 2000,00 доларів США, що на дату предявлення позову еквівалентно 42540,00 грн., в момент предявлення усної вимоги вчасно не повернула і почала ухилятися від виконання зобовязань. Оскільки відповідачка взяті на себе зобовязання за договором позики повністю не виконала, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки суму боргу в розмірі 42540,00 грн., та судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 425,00грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив суд розглянути справу за його відсутністю та постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також розглянути поданий позов в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідачки в судові засідання (а.с.37). Відповідачка у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.24,36). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 25 березня 2014 року [PERSON] передав [PERSON] у борг 4300,00 доларів США, які позичальник зобовязувалась повернути 25 квітня 2014 року, що підтверджується оригіналом розписки від 25 березня 2014р. (а.с.38). Позивач свої зобовязання за договором позики виконав та передав відповідачці у борг кошти в сумі 4300,00 доларів США. В ході розгляду справи із пояснень позивача було встановлено, що 26 квітня 2014 року відповідачка [PERSON] повернула позивачу частину боргу у розмірі 2300,00 доларів США та зобовязувалась повернути другу частину боргу у розмірі 2000,00 доларів США до 01 травня 2014 року. Тому, станом на 30 жовтня 2015 року сума боргу склала 2000,00 доларів США., які на даний час відповідачкою не повернуті та від виконання зобовязань за договором позики вона ухиляється. Строк повернення відповідачем коштів за договором позики за вимогою позивача, настав 25.03.2014р. Станом на 30 жовтня 2015р. виконання зобовязання прострочено відповідачем більш ніж на рік та пять місяців. Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобовязань, згідно умов договору, та які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. Розписку від 25 березня 2014р. з переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Крім того, наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку відповідача. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивача коштів у сумі 4300,00 доларів США, а також той факт, що борг у сумі 2000,00 доларів США на момент розгляду справи нею не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. За даними службового розпорядження Національного банку України від 30.10.2015р. офіційний курс гривні до доларів США на дату проведення позивачем розрахунку заборгованості, тобто станом на 30.10.2014р. становить 2290,3985 грн. за 100 доларів США. Встановлено, що станом на 30 жовтня 2015р. загальна сума заборгованості відповідачки склала 2000 доларів США, що є еквівалентом 45800,00грн., (2000,00 доларів США х 22,90). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу в розмірі 42540,00грн. Оскільки позивач на день винесення рішення не збільшував позовні вимоги, то суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Відповідачкою до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на свій розсуд. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості та судових витрат підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 425,40 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.1). Також позивачем сплачено 275,60 грн. судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів. Оскільки ухвалою суду від 20 квітня 2016року в задоволенні заяви про забезпечення доказів було відмовлено, то сплачений судовій збір позивачу не повертається (а.с.6).

Outcome: partial