Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, скасування реєстрації права власності та витребування з чужого незаконного володіння відповідача квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив про те, що 01.12.2007 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір доручення № 1, згідно з яким відповідач повинен був придбати за кошти позивача квартиру шляхом участі в ФФБ та після закінчення будівництва оформити право власності на квартиру на ім'я позивача. Позивач на виконання умов договору передав відповідачу грошові кошти в сумі 929237 грн., який 20.12.2007р. уклав договір з АКБ «Аркада». Звернувшись до відповідача 01.10.2014 р. з вимогою про передачу правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS], позивач дізнався, що ця квартира належить відповідачу [PERSON] на праві власності. Вважає, що відповідач неправомірно набув у власність спірну квартиру, оскільки згідно з договором доручення він зобов'язувався оформити право власності на збудований об'єкт на ім'я позивача. В грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 28.12.2003р. по 10.07.2004р., визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ цього майна. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначила про те, що з 10.07.2004 р. вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, але як чоловік та дружина почали постійно проживати ще з кінця грудня 2003 р. без реєстрації шлюбу. Станом на 01.07.2004р. батьки позивача та відповідача допомогли придбати квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача [PERSON] Також зазначила про те, що під час зареєстрованого шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], яка також була зареєстрована на ім'я відповідача [PERSON] 01.10.2012р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а договір про розподіл майна подружжя, укладений ще до розірвання шлюбу, був визнаний нікчемним за рішенням суду. Вважає, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача і, відповідно, підлягають поділу як спільне сумісне майно подружжя. В судовому засіданні 22 січня 2015 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] об'єднана в одне провадження зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] В квітні 2015 року позивач [PERSON] надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON], витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.04.2015р. позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] та зареєструвати право власності на цю квартиру за позивачем [PERSON] залишені без розгляду за клопотанням представника позивача. Під час розгляду справи [PERSON] надала до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в якій просила встановити факт її проживання з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 11.02.2004р. по 10.07.2004р. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник первісний позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на покази свідків, які підтвердили укладання договору доручення між позивачем та відповідачем. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, посилаючись на те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за кошти позивача. Відповідач [PERSON] та його представник у задоволенні первісного позову [PERSON] просили відмовити, проти позову [PERSON] також заперечували, просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі, пояснивши, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету з початку 2004 року до укладення шлюбу 10.07.2004р. та фінансової участі у придбанні квартири [ADDRESS], яка придбана до шлюбу і не є спільною сумісною власністю. Щодо квартири [ADDRESS] зазначили про те, що кошти на придбання цієї квартири були надані батьком відповідача - [PERSON], позивач не несла жодного зобов'язання по боргам відповідача, тому ця квартира також не підлягає поділу. Крім того, зазначили, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності. Відповідач Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направили, надіслали до суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] в частині щодо зобов'язання реєстраційної служби скасувати запис про реєстрацію права власності [PERSON] та реєстрації права власності за позивачем та клопотання про закриття провадження у справі в цій частині. Третя особа за первісним позовом та позивач за об'єднаним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, просили відмовити у його задоволенні, свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, пояснивши, що з 28.12.2003р. позивач [PERSON] почала проживати разом з відповідачем [PERSON] однією сім'єю як чоловік та дружина в квартирі [ADDRESS], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, і стосунки, притаманні подружжю, а 11.02.2004р. позивач дізналася про свою вагітність. В квітні 2004 року батько відповідача [PERSON] - [PERSON] запропонував купити в якості подарунка на весілля окрему трикімнатну квартиру, в якій за рахунок батьків [PERSON] буде зроблено капітальний ремонт. Станом на 01.07.2004р. була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача [PERSON] 10.07.2004 року між позивачем та відповідачем було офіційно зареєстровано шлюб, і в період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Посилання відповідача [PERSON] на те, що квартира [ADDRESS] була придбана ним до укладання шлюбу за кошти, взяті у борг, вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам і мають на меті не допустити поділ цієї квартири відповідно до вимог закону. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи та докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З 10 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 68), який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 жовтня 2012 року (а.с. 71). Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2007 року між [PERSON] та АКБ «Аркада» укладався договір № 56160 про участь у Фонді фінансування будівництва, на виконання умов якого [PERSON] в період з грудня 2007 р. по березень 2009 р. вносилися на рахунок банку грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування (а.с. 16-24). 20 грудня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення (КМДА) видано свідоцтво про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], загальною площею 102,9 кв.м. (а.с. 55). Звертаючись до суду з позовом до відповідача [PERSON], позивач [PERSON] вказував на те, що квартира [ADDRESS] придбана відповідачем за дорученням та за кошти позивача на виконання укладеного між ними 01.12.2007 р. договору доручення № 1, на підтвердження чого також надав акти приймання - передачі грошей на суму 929 237 грн (а.с. 5-7, 8-13). Вважає, що фактичним власником спірної квартири є позивач, оскільки відповідач, зареєструвавши за собою право власності, незаконно, без відповідної правової підстави заволодів спірною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів в розумінні ст. 10,60 ЦПК України на підтвердження реальних зобов'язань відповідача, як повіреного, на вчинення від імені позивача, як довірителя, дій, спрямованих на придбання спірної квартири та подальше оформлення права власності саме на позивача. Суд вважає необґрунтованими та непереконливими доводи позивача [PERSON] про те, що йому стало відомо про порушення його права власності на спірну квартиру лише у жовтні 2014 року, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру було отримано відповідачем [PERSON] ще в грудні 2010 року, а за умовами договору доручення довіритель зобов'язувався негайно прийняти від повіреного усе одержане ним у зв'язку з виконанням доручення. Крім того, доводи позивача [PERSON] спростовуються показами свідка [PERSON], що є сином позивача, який в судовому засіданні пояснив, що батько допоміг [PERSON] придбати квартиру для подальшого проживання в ній [PERSON] з дружиною, надавши для цього свої гроші. До банку «Аркада» батько ходив разом з [PERSON], і після закінчення будівництва квартира була оформлена на брата, про що [PERSON] було достеменно відомо. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, наданих позивачем [PERSON] на підтвердження заявлених позовних вимог у їх сукупності, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ цього майна, суд приходить до наступного. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] її спільною сумісною з відповідачем [PERSON] власністю, посилаючись на те, що це майно придбано у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до реєстрації шлюбу та в період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обв'язки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільною сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Як вбачається зі змісту поданої [PERSON] позовної заяви, метою встановлення факту проживання її та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 11.02.2004р. по 10.07.2004р. є визнання за позивачем в порядку поділу майна права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка, як вбачається з пояснень сторін, була придбана станом на 01.07.2004 року. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю, поділу такого майна необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталених відносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, вирішуючи спір про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі (майнового спору на підставі ст. 74 СК України), необхідно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, впродовж якого було придбано майно. Допитана в якості свідка за клопотанням позивачки [PERSON] в судовому засіданні показала, що з позивачкою вона навчалася разом в інституті, зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] перебували в серйозних стосунках, весь вільний час проводили разом, з 2003-2004 р. проживали разом. Допитана в якості свідка за клопотанням позивачки [PERSON] в судовому засіданні показала, що з позивачкою вона познайомилася в лютому 2004 року, вони разом працювали, [PERSON] їй говорила, що вона з [PERSON] зустрічається давно, що проживали вони то у батьків [PERSON], то у батьків [PERSON], і його батьки збираються зробити подарунок - квартиру. Допитані в якості свідків [PERSON], яка є матір'ю позивачки та [PERSON], який є батьком позивачки, в судовому засіданні показали, що [PERSON] з [PERSON] познайомилися в кінці 2002 року, ночували то у них, то у [PERSON]. Батько допомагав робити ремонт в квартирі на Ревуцького, іншу квартиру ніколи не бачив. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, покази свідків, допитаних за клопотанням [PERSON], на які вона посилається, як на докази, не свідчать про фактичне проживання сторін як подружжя, оскільки не підтверджують, що сторони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки без шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а свідчать лише про те, що [PERSON] та [PERSON] до реєстрації шлюбу спілкуватися один з одним та мали певні стосунки. Належних доказів, які б свідчили про те, що сторони в період з 11.02.2004р. по 10.07.2004р. проживали однією сім'єю в розумінні положень ст. 3 СК України, позивачем не надано, матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства, наявності одного бюджету, придбання спільно майна, взаємних прав та обов'язків у спірний період, доводи позивача не знайшли свого підтвердження і в ході розгляду справи. Крім того, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також спростовують доводи позивача про фактичне проживання з [PERSON] як чоловіка та дружини у спірний період . Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з з 11.02.2004р. по 10.07.2004р., а, відтак, і про відсутність правових підстав для визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін та її поділ. Разом з тим, суд вважає, що оскільки трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 102,9 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON], набута сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, тому, за правилами ст. 60 СК України ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень стосовно того, що квартира [ADDRESS] не може бути об'єктом поділу, так як придбана за кошти батьків відповідача, а не за спільні кошти подружжя, відповідачем не надано. Належних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача також не надано. Враховуючи, що відповідно до вимог сімейного законодавства частки майна дружини та чоловіка є рівними, даних про те, що інше визначено домовленістю між сторонами або дійсним шлюбним договором, немає, суд вважає, що за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в порядку поділу майна подружжя необхідно визнати право власності на квартиру [ADDRESS] - по 1/2 частині кожному.

Outcome: partial