Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що між ним та [PERSON] 20 квітня 2010 р. було укладено договір безпроцентної позики, на підставі якого [PERSON] отримала позику у сумі 100 000 грн. до 20 квітня 2014 р. Позивач виконав умови кредитного договору та надав [PERSON] зазначені грошові кошти у повному обсязі. [PERSON] зобов'язання за договором безпроцентної позики не виконала, і станом на 03 квітня 2017 року сума загальної заборгованості перед Позивачем складає 246 197, 09 грн. Одночасно сторонами був укладений договір застави автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2002 року випуску, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] з метою забезпечення договору безпроцентної позики. Зважаючи на невиконання [PERSON] умов договору безпроцентної позики від 20 квітня 2010 року [PERSON] просив суд звернути стягнення на зазначений предмет застави у вигляді автомобіля, витребувати комплект ключів та технічний паспорт автомобіля і передати їх Позивачу. Представник Позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач надав заяву про часткове визнання позову. Зі змісту поданої заяви судом встановлено, що Відповідач визнає позов частково, а саме в частині звернення стягнення на предмет застави - автомобіль в рахунок виконання зобов'язання з повернення позики у розмірі 100 000 грн. В частині стягнення відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання, інфляційного збільшення боргу, а також судових витрат заперечувала та просила справу розглядати без її присутності. Згідно частини 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Судом, належними доказами по справі встановлено, що 20 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики. Відповідно до п. 1.1 Договору безпроцентної позики, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному Договором, а Позичальник зобов'язується повернути їх Позикодавцю. Відповідно до п. 2.1. Договору безпроцентної позики, [PERSON] надав позику [PERSON] у сумі 100 000,00 грн. без нарахування відсотків за надання позики. Позичальник зобов'язався повернути суму позики в останній день строку, визначеного п. 4.1 Договору, а саме 20 квітня 2014 року. 20 квітня 2010 року у забезпечення виконання зобов'язань за Договором безпроцентної позики від 20 квітня 2010 р., між Сторонами був укладений Договір застави автомобіля, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №575, відповідно до змісту якого [PERSON] передала в заставу автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2002 року випуску, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить Відповідачу на праві приватної власності. Вартість предмету застави становить 113 000 грн. Відповідно до п. 2.20 Договору застави, договір укладено за згодою дружини Заставодержателя - [PERSON] та чоловіка Заставодавця - [PERSON] Рікардовича. Відповідно до п. 2.3 Договору застави Заставодержатель набуває право звернення стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку, якщо позика, що забезпечена заставою не буде повернута у встановлені Договором позики строки. При частковому виконанні Заставодавцем забезпечених заставою зобов'язань, застава зберігається у початковому обсязі. Як встановлено судом, грошові кошти були передані Відповідачу у повному обсязі, що не заперечується Відповідачем. Станом на 28 березня 2017 р. [PERSON] зобов'язання за договором безпроцентної позики не виконала, а саме: борг до 20 квітня 2014 р. не повернула, що визнається Відповідачем. У зв'язку з простроченням зобов'язань за Договором позики, сума боргу Відповідача станом на 03.04.2017 року становить 246 197 грн. 09 коп. (двісті сорок шість тисяч сто дев'яносто сім гривень дев'ять копійок), з яких основний борг - 100 000 грн. 00 коп. (сто тисяч гривень 00 копійок), 18% річних що складає 53 260 грн. 27 коп (п'ятдесят три тисячі двісті шістдесят гривень двадцять сім копійок) та інфляційне збільшення боргу, що складає 92 936 грн. 82 коп. (дев'яносто дві тисячі дев'ятсот тридцять шість гривень вісімдесят дві копійки) Заборгованість Відповідача підтверджується розрахунком заборгованості станом на 03.04.2017 року, що перевірений судом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.546 ч. 1 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст.546 ч.1 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою та у відповідності до ст. 590 ч.1 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу, а ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Вимогами статті 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до пп.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Так, п. 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом порядку. Відповідно до п. 39 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. Отже, у разі заявлення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження суд може задовільнити вимогу Позивача у разі обрання ним одного із передбачених ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» способів звернення стягнення на власний розсуд. Враховуючи наведені норми закону та виходячи з того, що пунктом 2.11 Договору застави автомобіля від 20 квітня 2010 року, сторонами погоджено, що у разі невиконання Заставодавцем зобов'язань за Договором позики заставодержатель набуває право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у порядку, встановленому діючим законодавством України, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин можливо застосувати заявлений Позивачем спосіб стягнення. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги необхідно задовольнити. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору 2461 грн. 97 коп. Враховуючи вищевикладене, та на підставі ст.ст. 6, 526, 530, 543, 549, 551, 554, 610 - 612, 625, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.ст.11, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. З, 88, 109, 113, 118-120, ЦПК України, ст. 151-153, 368 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved