Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У жовтні 2014 року позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що під час навчання в Чернівецькому національному університеті ім.. Ю.Федьковича вона заповнила та розмістила в мережі Інтернет анкету на отримання Грінкарти для виїзду та проживання в США, при цьому жодних домовленостей з відповідачем не мала, разом з тим в 2013 році їй зателефонував представник відповідача та повідомив, що вона виграла Грінкарту та для оформлення необхідних документів їй слід приїхати в м. Тернопіль, де знаходиться консультативно-туристичний центр «Геліос». 15 вересня 2013 року в консультативно-туристичному центрі «Геліос» працівники відповідача запропонували їй укласти договір №2013-0008 та пообіцяли сприяння в оформленні та збиранні необхідних документів для відкриття візи, оскільки вони мають напрацьовані відносини з Консульським центром Кентуккі в США й відповідно між нею та відповідачем був укладений договір про надання послуг. Зокрема, згідно умов даного договору, відповідач зобов'язувався за винагороду надати їй консультаційно-методичний супровід та всі необхідні послуги по оформленню документів для отримання імміграційної візи в порядку та на умовах, визначених договором. За надання вказаних послуг на підставі акту виконаних робіт замовник (позивач) сплачує виконавцю (відповідачу) суму у розмірі 95880 грн. без ПДВ як еквівалент 12000 доларів США згідно курсу Національного банку України з розрахунку 7,99 грн. за 1 долар США станом на 15.09.2013 року. Вважає, що зазначений правочин був укладений під впливом обману з боку відповідача, а також з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема відповідно до законодавства США, відповідач не міг надавати позивачу послуги по оформленню документів, необхідних для отримання імміграційної візи, оскільки особа зобов'язана особисто здійснити усі необхідні дії для отримання візи, зокрема зібрати особисті документи, пройти медогляд, співбесіду, тощо, договір не містить чіткого формулювання послуг, які відповідач зобов'язується надати позивачу, а також працівники відповідача запевнили її, що у разі не укладення зазначеного вище договору, вона не зможе отримати візу, запевнили її також у наявності у них зв'язків з Консульський центром Кентуккі, тим самим ввели в оману, скориставшись її молодим віком, недосвідченістю та необізнаністю у сфері міжнародних відносин. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, Закон України «Про захист прав споживачів», просила визнати договір №2013-008 від 15.09.2014 року, укладений між нею та консультативно-туристичним центром «Геліос» недійсним. В судове засідання позивач не з'явилась, в її інтересах діяла представник [PERSON], від якої до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, представник якого не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи, а також не надали суду будь-яких письмових заперечень проти заявленого позову. Згідно положень ч. 5 ст. 75 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Так, судом направлялись судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками на адресу відповідачів згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Разом з тим, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При цьому, згідно роз'яснень, що містяться у п.2,19.,20. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як убачається з матеріалів справи, 15.09.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір №2013-0008, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався за винагороду надати позивачу консультаційно-методичний супровід та всі необхідні послуги по оформленню документів для отримання імміграційної візи в порядку та на умовах, визначених договором. За надання вказаних послуг на підставі акту виконаних робіт замовник (позивач) сплачує виконавцю (відповідачу) суму у розмірі 95880 грн. без ПДВ як еквівалент 12000 доларів США згідно курсу Національного банку України з розрахунку 7,99 грн. за 1 долар США станом на 15.09.2013 року (а/с 5). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] зазначала, що умови договору порушують її права як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір в порушення Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови, які порушують принцип рівності сторін договору, не містить чіткого формулювання послуг, які відповідач зобов'язується їй надати, не містить порядку змін умов договору, який враховував би інтереси споживача, умови про порядок припинення договору, строк дії договору не встановлений. Крім того, працівники відповідача при укладенні спірного договору запевнили її, що у разі не укладення зазначеного вище договору, вона не зможе отримати візу, а також запевнили її у наявності у них зв'язків з Консульський центром Кентуккі, тим самим ввели в оману, скориставшись її молодим віком, недосвідченістю та необізнаністю у сфері міжнародних відносин. Посилаючись на вказане, просила визнати спірний договір недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч.1 ст.18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, судом встановлено, що відповідно до змісту оспорюваного договору, останній містить несправедливі умови, які свідчать про недобросовісну діяльність відповідача, зокрема останній не містить необхідних умов щодо предмету договору, а саме у договорі не конкретизовано які саме послуги має надавати відповідач, а також не містить строків виконання даних послуг, визначених певним терміном (датою), які б обчислювались місяцями, роками тощо. Крім того, отримання імміграційної візи для виїзду в США вимагає вчинення дій особисто та забороняє будь-яке платне посередництво сторонніх осіб для здійснення дій спрямованих на отримання візи, таким чином своїми діями, які виразились у обіцянці сприяння позивачу в отриманні імміграційної візи шляхом укладення спірного договору та повідомлення про наявність зв'язків з Консульським центром Кентуккі відповідач умисно ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення оспорюваного правочину. Таким чином, позивачем доведено, що при підписанні спірного договору про надання консультаційно-методичний супроводу позивачка діяла під впливом обману внаслідок умисних дій відповідача, а також доведено той факт, що умови оспореного договору про надання послуг порушують її права, як споживача, є несправедливими,у зв'язку з чим наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» . З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved