Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 21.04.2012 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем у виконкомі Шешорської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, актовий запис №3. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя та відсутність взаєморозуміння. Стверджує, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Вказує, що відповідач більше року проживає окремо, а тому шлюб існує тільки формально. Вважає, що причини, які спонукали її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, тому переконана, що подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення між ними неможливе та суперечитиме їх інтересам. Сторони надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивачка в поданій заяві свої позовні вимоги підтримала, а відповідач такі вимоги визнав та зазначив, що погоджується на розірвання шлюбу з позивачкою. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін за наявними в матеріалах справи доказами. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду від 17.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Згідно з ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторонипо справі зареєстрували шлюб 21.04.2012 року в виконкомі Шешорської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, актовий запис №3. У період шлюбу у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] . Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 10.11.2017 року Лисецькою селищною радою Тисменицького району Івано-Франківської області. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, оскільки встановлено факт припинення між ними сімейних стосунків, відсутність взаємоповаги та взаєморозуміння, тому їхній шлюб є формальністю, яку зберігати не доцільно. Таким чином, суд вважає, що сім`я сторін розпалася остаточно, відновити її вже неможливо і тому шлюб необхідно розірвати. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеним та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачці з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 384,20 гривень (768,40/100*50=384,20). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 384,20 грн. сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved