Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У жовтні 2018 року до суду надійшла позовна заява АТ «Прокредит Банк» до [PERSON] , третя особа - Спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ломбер Гмбх», про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зміст позовних вимог, з якими звертається позивач. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між АТ «Прокредит Банк» (Кредитор) та Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ломбер Гмбх» (Позичальник) 23.10.2009 р. укладено Рамкову угоду №FW105.504, відповідно до мов якої позивач здійснив кредитування Позичальника. На підставі даної Рамкової угоди між позивачем та Позичальником укладено договір про надання траншу № 115.44454/FW105.504 від 15.04.2014 р., згідно якої позивачем надано Спільному українсько-німецькому підприємству у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ломбер Гмбх» кредит у розмірі 200 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та терміном на 36 місяців. В свою чергу, Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту, сплачувати відсотки за користування. Також, у рамках забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за вказаними договорами, між АТ «Прокредит Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку Банку належне майно, зокрема: житловий будинок загальною площею 367,5 кв.м., житловою площею - 110,6 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та земельну ділянку загальною площею 0,0617 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 3210600000:00:007:0218, місцезнаходження: [ADDRESS] . Однак, Позичальник порушив умови Рамкової угоди, у зв`язку із чим в останнього утворилася заборгованість. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2018 р. у справі 910/4557/18 стягнуто із Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ломбер Гмбх» на користь позивача заборгованість за Рамковою угодою №FW105.504 від 23.10.2009 р. та Кредитного договору № 115.44454/FW105.504 від 15.04.2014 р. заборгованість у розмірі 2 759 320 (два мільйони сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч триста двадцять) грн. 84 коп. Однак, стягнута судовим рішенням заборгованість не погашена, що призводить до нарахування додаткової заборгованості за капіталом, процентами та пенею. На даний час, загальна сума заборгованості становить 3 272 284 (три мільйони двісті сімдесят дві тисячі двісті вісімдесят чотири) грн. 98 коп. Враховуючи наявність порушеного відповідачем та третьою особою зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, Банк прийняв рішення про задоволення позовних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, згідно звітів ринкова вартість вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] становить 3 427 000 (три мільйони чотириста двадцять сім тисяч) грн. З огляду на викладені обставини, АТ «Прокредит Банк» звертається із позовними вимогами, в яких просить: у рахунок погашення заборгованості за Рамковою угодою №FW105.504 від 23.10.2009 р. та Кредитного договору № 115.44454/FW105.504 від 15.04.2014 р., звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці АТ «Прокредит Банк» відповідно Договору іпотеки № 87074-ІД1, а саме на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки від власного імені будь-якій особі-покупцю; встановити початкову ціну реалізації предмету іпотеки відповідно до ринкової вартості предмету іпотеки встановленої оцінкою вартості майна від 11.09.2018 р., зокрема, земельній ділянці - 623 000 (шістсот двадцять три тисячі) грн., а житловому будинку - 2 804 000 (два мільйони вісімсот чотири тисячі) грн., або проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії продажу предмета іпотеки від власного імені будь-якій особі-покупцю, визначеної в процесі підготовки укладення відповідного правочину про відчуження; зобов`язати [PERSON] передати АТ «Прокредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів, технічної документації, всіх договорів оренди (суборенди, найму, користування, спільної діяльності) та інші договори, на яких у третіх осіб виникає право на користування іпотечним майном, та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеними вище земельною ділянкою та житловим будинком. Позиція відповідачів щодо заявлених позовних вимог. 23 квітня 2019 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне. Зокрема, наданий позивачем розрахунок боргу, сума якого становить 3 272 284,98 грн., включає в себе, серед іншого, також пеню та відсотки за користування кредитом, які нараховані за період з 15.05.2014 р. по 31.08.2018 р. Однак, враховуючи положення ст. 258 ЦК України, нарахування пені до 28 вересня 2017 року та нарахування будь-якої заборгованості за період з 15.04.2014 р. по 28.09.2015 р. є незаконною, у зв`язку із спливом строків позовної давності. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2018 р. у справі 910/4557/18 достроково стягнуто із третьої особи заборгованість за Кредитними договорами, тому нарахування будь-якої пені та відсотків після ухвалення рішення є незаконним. Неналежними доказами є Звіти про визначення вартості майна, що перебуває в іпотеці, оскільки: матеріали справи не містять доказів того, що дані звіти зареєстровані в єдиній базі даних звітів про оцінку; звіти не містять відомостей про те, що оцінювач ознайомлювався з об`єктом оцінки. Крім того, позивачем обрано неправильний спосіб захисту. Зокрема, надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом продажу будь-яким способом на підстав договору купівлі-продажу відповідно до ЗУ «Про іпотеку» та умов укладеного між сторонами договору, у даному випадку, є позасудовим способом захисту. Також, матеріали позову не містять доказів того, що позивачем було реалізовано позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідач заперечує проти виникнення заборгованості за Договором траншу № 115.44454/FW105.504 від 15.04.2014 р., оскільки Договір іпотеки укладено 29.03.2013 р., та іпотекою забезпечено виконання зобов`язань за Рамковою угодою №FW105.504 від 23.10.2009 р., а не Договором про надання траншу. Вимога позивача щодо зобов`язання відповідача надати оригінали документів на нерухоме майно не ґрунтується на нормах законодавства, а тому також не може бути задоволена. З огляду на викладені у відзиві обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позиція позивача щодо поданого відзиву на позовну заяву. Від АТ «Прокредит Банк» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з викладеними обставинами у відзиві, вважає їх безпідставними та такими, що не спростовують позовних вимог. Так, у Рамковій угоді між сторонами погоджено позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Також, правомірним є нарахування банком процентів після ухвалення судового рішення про стягнення боргу за період з 15.05.2014 р. по 31.08.2018 р., оскільки у Рамковій угоді сторони погодили те, що нарахування банком відсотків допускається по день повного погашення заборгованості. Однак, така заборгованість не погашена, тому банк має право нараховувати відсотки. Позивач вважає, що ним обрано вірний спосіб захисту, оскільки в позасудовому порядку іпотекодержатель має вибір вчинити виключно дві дії: передачу права власності іпотекодержателю та продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцю. Слід зауважити, що у даному випадку позовні вимоги полягають не тільки у зверненні стягненні іпотеки, а й в передачі оригіналів документів, визнанні відповідача таким, що втратив право користування предметом іпотеки, встановленні початкової ціни реалізації предмету іпотеки. Банк направляв відповідачу повідомлення про виникнення заборгованості, де також зазначив, що останній має з`явитися у банк для проведення переговорів щодо можливості реалізації предметів застави. Однак, відповідач не реагує на таке повідомлення, не надає оригіналів документів, які потрібні для державної реєстрації прав, тому між сторонами виник спір. Також, відповідач не надає доступ до предметів іпотеки. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 106). Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 239). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чередніченко М.М. проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Чередніченко М.М. проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях, які надійшли 23.04.2019 р. та за своїм змістом є тотожними до відзиву на позовну заяву. Фактичні обставини справи, що встановлені судом. 23 жовтня 2009 року між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер Гмбх» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» (правонаступник - акціонерне товариство «Прокредит Банк», Кредитор) укладено Рамкову угоду №FW105.504, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а Позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснити погашення грошових зобов`язань, а також виконати всі інші зобов`язання, передбачені Угодою та Кредитними договорами (а.с. 6-10). 29 березня 2013 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» укладено Договір іпотеки № 87074-ІД1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. (а.с. 27-29). Відповідно до умов вказаного Договору іпотеки, для забезпечення повного виконання основних зобов`язань за Рамковою угодою №FW105.504 від 23.10.2009 року, Іпотекодавець передає в іпотеку належне йому на праві власності наступне майно: житловий будинок загальною площею 367,5 кв.м., житловою площею - 110,6 кв.м., вартістю 1 906 400 грн., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; та земельну ділянку загальною площею 0,0617 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 3210600000:00:007:0218, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 15 квітня 2014 року між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер Гмбх» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» (Кредитор) укладено Договір про надання траншу № 115.44454/ FW105.504, відповідно до умов якого Кредитор на підставі та умовах Рамкової угоди № FW105.504 від 23.10.2009 року зобов`язався надати позичальнику Кредит у розмірі 200 000 доларів США, строк користування кредитом - 36 місяців, проценти за користування становлять 12 % річних. У свою чергу, Позичальник зобов`язався належно виконувати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених Рамковою угодою та цим Договором. Із матеріалів справи встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк» звернувся із позовом до Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер Гмбх» про стягнення заборгованості. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі № 910/4557/18 стягнуто із Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер Гмбх» на користь Публічного акціонерного товариства «Прокредит банк» 2 377 603 (два мільйони триста сімдесят сім тисяч шістсот три) грн. 04 коп. - заборгованості по капіталу, 45 551,31 грн. - заборгованості по процентам, 46 448,42 грн. - проценти за неправомірне користування кредитом, 109 717,66 грн. - пені за 38 689,81 грн. - судового збору (а.с. 23-26). У матеріалах справи відсутні докази погашення третьою особою вищевказаної заборгованості. Позивачем надано розрахунок заборгованості, період розрахунку заборгованості становить з 15.08.2014 р. по 31.08.2018 р., та сума такої заборгованості за Кредитним договором № 115.44454/ FW105.504 від 15.04.2014 р. становить 3 272 284 (три мільйони двісті сімдесят дві тисячі двісті вісімдесят чотири) грн. 98 коп., та складається із: 2 556 123,73 грн. - капіталу, 48 971,50 грн. - процентів, 197 418,47 грн. - процентів за неправомірне користування кредитом, та 469 771,28 грн. - пені (а.с. 84-92). 01 лютого 2018 року АТ «Прокредит Банк» направив [PERSON] повідомлення про виникнення заборгованості, в якій Банк запропонував погасити заборгованість у розмірі 27 950,69 доларів США. Також, у повідомлені зазначив, що з метою забезпечення реалізації прав банку на звернення стягнення на майно [PERSON] , вимагає від останнього негайно: прибути у банк для переговорів щодо можливої реалізації предметів застави, надати представникам банку доступ до предметів застави з метою перевірки їх наявності та стану, забезпечити належне збереження предметів застави, не допускати обтяження предметів застави правами третіх осіб (а.с. 33). Проте, у матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що [PERSON] отримано вищевказане повідомлення. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (ст.ст. 17-19 ЦК України). Так, ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, як встановлено вище, 29 березня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір іпотеки, в якому сторони обумовили його умови. Вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд керується положеннями Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Як передбачено ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Із аналізу вищевказаної статті вбачається, що законодавець визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Із аналізу вищевказаних нор видно, що способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). У той час, як способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Так, у розділі 7 Договору іпотеки сторонами передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. За умовами цього розділу сторони обумовили, що Іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом: набуття права власності на предмет іпотеки або продажу від імені Іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Отже, вищевказане відповідне застереження в іпотечному договорі визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку») не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Зазначене означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. До такого правового висновку прийшла і Велика Палата Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц. Тобто, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року (справа № 205/578/14-ц). У даному випадку позивач АТ «Прокредит Банк» та [PERSON] обумовили в Договорі іпотеки спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права продажу від імені Іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, частиною 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що Іпотекодержатель (АТ «Прокредит Банк») звертався до [PERSON] чи інших осіб (які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки) із письмовим повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу. Відсутність такого повідомлення свідчить про те, що позивач не скористався вказаним позасудовим правом звернути стягнення на предмет іпотеки, а звернувся із відповідним позовом, що в силу вищевказаних правових висновків Верховного Суду свідчить про вибраний позивачем неналежний спосіб захисту. Отже, виходячи із викладеного, позовні вимоги у частині звернення стягнення на нерухоме майно шляхом надання права продажу від імені Іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, задоволенню не підлягають. Безпідставними є посилання позивача на те, що ним обрано вірний спосіб захисту прав, так у даному випадку позовні вимоги полягають не тільки у зверненні стягненні іпотеки, а й в передачі оригіналів документів, визнанні відповідача таким, що втратив право користування предметом іпотеки, встановленні початкової ціни реалізації предмету іпотеки. Зокрема, така безпідставність полягає у наступному. Так, позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, визначені у ст. 27 Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Права обтяжувача на продаж предмета забезпечувального обтяження викладені у ст. 30 вищевказаного закону, де зазначено, що договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом. Положенням норм вищевказаного законодавства визначено спосіб, який дозволяє у позасудовому порядку задовольнити вимоги позивача як Іпотекодержателя у обраний ним у даному випадку шлях. Питання щодо виселення всіх громадян, у тому числі і власника, які користуються іпотечним майном після рішення Іподекодержателя у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки, також врегульовані нормами ЖК УРСР та ЗУ «Про іпотеку». Крім того, позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати оригінали правовстановлюючих документів є безпідставними та передчасними, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача щодо цього питання. Проте, як позивач звертається із вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися іпотечним майном. При цьому, позивач не обґрунтовує дану вимогу, не зазначає, чому ним вибрано саме такий спосіб, і чи користується відповідач іпотечним будинком або ж чи значиться зареєстроване місце проживання відповідача у такому будинку. Суд вважає, що вимога АТ «Прокредит банк» про визнання відповідача таким, що втратив право користування іпотечним майном є похідною від вимоги щодо звернення стягнення. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, то інші похідні вимоги є передчасними та такими, що не можуть бути задоволені у даному випадку. Висновок суду. Отже, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши доводи обґрунтування позову та доводи заперечення проти нього, взявши до уваги норми чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed