Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У квітні 2014 року позивач Комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» звернулося до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої позовні вимоги обгрунтовували тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та забезпечує надання відповідачеві житлово-комунальних послуг. Відповідач не сплачує кошти за оплату житлово-комунальних послуг та Позивачем нарахована заборгованість відповідача за період з 2009 року по квітень 2014 року в розмірі 22 023,92 грн. В позовних вимогах просив суд стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 22 023,92 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні представник позивача Комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» - Савченко Ганна Миколаївна позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові, пояснила, що відповідач не звертався до позивача ні з заявами ні з листами, що він не проживає в квартирі, щодо позовної давності, пояснила суду, що строк не пропущений, оскільки позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу однак йому було відмовлено у прийнятті заяви, що і послугувало зверненням з даним позовом до суду в позовному провадженні та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що відповідач з травня 2010 року в квартирі не проживає та не є споживачем житлово-комунальних послуг. Також зазначив, що до позовних вимог за період з березня 2009 року по травень 2010 року слід застосувати позовну давність та просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і визначені їм правовідносини. [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 06.09.2000 р. КВ № 48306 (а.с. 7). Згідно довідки форми № 3 від 16.04.2014 р. у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 6). Комунальне підприємство «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та забезпечує надання відповідачеві житлово-комунальних послуг, до яких відносяться: утримання будинку та прибудинкової території, централізоване опалення, централізоване постачання холодної, гарячої води та водовідведення, тощо. Позивачем нарахована заборгованість відповідача за період з 2009 року по квітень 2014 року в розмірі 22 023,92 грн., що підтверджується переліком сум по особовому рахунку 1697-8 та довідкою ЖЕД № 206 про нарахування та оплату по особовому рахунку № 169878 (а.с. 8-14). Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, а відтак, укладення договору на надання ж:итлово-комунальних послуг є обов'язком споживача. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. В силу вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово- комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. З наведеного вбачається, що між сторонами, у відповідності з вимогами закону, виникли договірні відносини. Що стосується посилання представника відповідача на те, що позивач не є балансоутримувачем вказаного будинку, оскільки не приймав його на баланс, і не є власником, управителем, виробником або виконавцем житлово-комунальних послуг, а тому не має право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, слід зазначити наступне. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Разом з тим законодавче визначення терміну «балансоутримувач», дане в статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартиний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає частина перша статті 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 р. (справа № 6-59цс13). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно п. 7 «Правил користування приміщенням житловим будинків та гуртожитків», затверджених постановою КМ України № 572 від 08.10.1992 р. зі змінами від 14.01.2009 р. № 5 власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення зобов'язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Отже, позивач має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Натомість споживачі, в силу вимог закону та укладеного договору, зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем споживалися житлово-комунальні послуги натомість суду не надано доказів на підтвердження того, що житлово-комунальні послуги надавалися Позивачем неякісно або не в повному обсязі, а також доказів про те, що Відповідач не проживає у квартирі, докази на спростування розміру заборгованості і будь-яких доводів і заперечень стосовно цих питань Відповідачем не висловлювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення. Частино 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представником відповідача подано заву про застосування строків позовної давності до заборгованості нарахованої Позивачем (а.с. 50). Приписами статті 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з [PERSON] в січні 2014 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2014 р. відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу за заявою Комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з [PERSON] (а.с. 5). З матеріалів справи вбачається, що останній платіж був проведений квітні 2011 року, а отже строк позовної давності не сплинув. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, з'ясувавши всі обставині справи, вислухавши учасників які приймають участь у справі, дослідивши письмові докази дійшов до висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог і, як наслідок, їх задоволення, то, у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, зокрема витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved