Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - відповідач) про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 7 про виготовлення та доставку кухонного гарнітуру, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання надати за плату послуги з виготовлення кухонного гарнітуру та доставити його за адресою: [ADDRESS], дата встановлення замовлення 25.05.2014 року, строк виконання робіт складає 34 робочих днів з моменту підписання договору. 02 квітня 2014 року позивач на виконання своїх обов`язків сплатив відповідачу 30000,00 грн.. З моменту підписання даного договору та сплати грошових коштів і на сьогоднішній день відповідачем робота не виконана. Тому позивач просив суд розірвати договір № 7 про виготовлення та доставку кухонного гарнітуру від 02.04.2014 року; стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 30000,00 грн. - сума основного боргу, 16542,00 грн. - інфляційні втрати, 1183,56 грн. - 3% річних, 3254,00 грн. - пеня та 1000,00 грн. - моральна шкода, а в загальному розмірі 51979,00 грн.. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 7 про виготовлення та доставку кухонного гарнітуру. Дата встановлення замовлення - 25.05.2014 року (п. 1 договору). Згідно п. 2.1 договору, строк виконання робіт з моменту підписання договору складає 34 робочих днів. В обгрунтування позовних вимог, щодо стягнення суми основного боргу, позивач зазначає, що під час укладення договору нею було сплачено в якості попередньої оплати 30000,00 грн.. Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснила попередню оплату у розмірі 30000,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 02 квітня 2014 року у сумі 30000,00 грн. (а.с.4). Відповідно до п. 3.1 договору, оплата проводиться в два етапи: передоплата - 70% від загальної вартості, перед початком виготовлення замовлення, залишок - 30% від загальної вартості, по завершенню виробничої частини, а також підписання Акту прийому-передачі замовлення замовнику. Пунктом 2.3 договору передбачено, що робота вважається виконаною виробником і прийнятою замовником після підписання Акту прийому-передачі замовлення в 2-х примірниках. Однак, відповідач умови договору не виконав, що підтверджується відсутністю акту прийому - передачі робіт, який передбачений п. 2.3 та п. 3.1 договору № 7 від 02.04.2014 року. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Враховуючи те, що позивач виконала всі необхідні умови для виконання договору, а відповідач пропустив строк та на день розгляду справи зобов'язання не виконав, суд вважає, що договір № 7 від 02.04.2014 року необхідно розірвати та стягнути з відповідача на користь позивача сплачену попередню оплату у розмірі 30000,00 грн.. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то відповідно до розрахунку, який міститься в позовній заяві, загальний відсоток інфляції розраховується за період з червня 2014 року по вересень 2016 року: 101,0% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103,0% х 103,1% х 105,3% х 110,8% х 114,0% х 102,2% х 100,4% х 99,2% х 102,3% = 155,14%; а тому сума інфляції становить 16542,00 грн. (30000,00 грн. (сума боргу) х 155,14% (процент інфляції)). А що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, то згідно розрахунку, який викладено в позовній заяві, 3% річних з 26.06.2014 року по 01.10.2015 року складає: 30000,00 грн. х 3% х 480 днів : 365 = 1183,56 грн.. Отже, суд вирішив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 16542,00 грн. та 3% річних у сумі 1183,56 грн. задовольнити. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то згідно із розрахунком, який міститься в позовній заяві, розмір пені за період з 29.09.2014 по 01.10.2015 року становить 30000,00 грн. х 22% / 365 х 180 = 3254,00 грн.. Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню в розмірі 3254,00 грн.. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. (ч.1,2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що в результаті внаслідок невиконання зобов`язання відповідачем, у позивача змінився нормальний спосіб життя, втратилися нормальні життєві зв`язки, порушився нормальний режим сну та завдало значних душевних страждань, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 1000,00 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вирішив з відповідача стягнути грошові кошти в розмірі 51979,00 грн.. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 996,99 грн..

Outcome: approved