Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

У жовтні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири [ADDRESS]. В свою чергу відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про віднесення квартири [ADDRESS] до особистої власності [PERSON]. усунення перешкод у праві власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зобовязавши Сектор міграційної служби у Ленінському районі м. Полтави зняти з реєстрації у зазначеній квартирі [PERSON]. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, зустрічний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат [PERSON], первісний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судові засідання, незважаючи на визнання судом його явки обовязковою, не зявився, але надав суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом не визнає в повному обсязі, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Сектору Державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Полтави в судове засіданні не зявився, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, при вирішенні спору покладались на розсуд суду. Представники третіх осіб на стороні відповідача за первісним позовом, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Третя Полтавська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявились, але надали на адресу суду заяви, в яких прохали проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, при вирішення спору покладались на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу по справі, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] таким, що до задоволення не підлягає, зустрічний позов [PERSON] таким, що підлягає до часткового задоволення, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрували 08 липня 1960 у Виконавчому комітеті Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про що здійснено актовий запис № 42, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу від 21 серпня 2015 року, серії І-КЕ № 134349 ( а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що у 1970 році відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом [PERSON] за місцем роботи у Південному БМЕУ -685 (БМП -685) Південної залізниці на сімю з чотирьох чоловік була отримана трикімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 39,6 кв.м., загальною площею 55,8 кв.м.. ( а.с.4-5). В ході судового розгляду справи позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог за первісним позовом вказувалось про те, що дану квартиру її чоловік - [PERSON] у 1970 році на їхню сімю отримав дану трикімнатну квартиру №36 у м. Полтава по вул. Леніна, 116, та останньою наголошувалось на тому, що у 1992 році вона разом з її чоловіком [PERSON] за спільні кошти подружжя, викупили дану квартиру у власність, що підтверджується на думку [PERSON], договором купівлі-продажу від 15 травня 1992 року, посвідченого Третьою державною нотаріальною конторою ( а.с.4-5). Тому, зважаючи на вказані обставини, позивачка за первісним позовом [PERSON] стверджувала, що вказане майно є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного подружжя є рівними, і зважаючи на вказану обставину позивачка була змушена звернутися за захистом своїх прав. Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вказані твердження сторони позивача за первісним позовом, що право власності на предмет спору [PERSON] набув на підставі договору купівлі- продажу від 15 травня 1992 року під час шлюбу, в звязку з чим квартира № 36 у м. Полтава по вул. Леніна, 116 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справі на підставі наступного. Судом беззаперечно встановлено та в ході судового розгляду не було спростовано позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] шляхом надання належних та допустимих доказів те, що [PERSON], працюючи у Південному БМЕУ (БМП 685) Південної залізниці, отримав спірну квартиру № 36, по вул. Леніна, 116 у м. Полтаві, що підтверджується довідкою № 115 від 13.11.2015 року, відповідно до якої [PERSON] працював в Південному БМЕУ (БМП 685) з 15.09.1962 року по 26.05.1992 року на посаді головного механіка. Був звільнений з 26.05.1992 року згідно наказу № 18 від 25.05.1992 року в звязку з виходом на пенсію ( а.с.105). Так, судом встановлено, що у травні 1992 року відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] при звільненні з Полтавського БМП 685 на пенсію було здійснено викуп спірної квартири, за грошові кошти, які були йому нараховані та виплачені при виході на пенсію у розмірі 9881,19 грн., купивши спірну квартиру за 5\~642,22 грн., як зазначено в договорі купівлі- продажу. Відповідно до частини1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але в порядку спадкування, а також майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, яі належали йому особисто. Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. При цьому, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що у березні 1991 року [PERSON], вийшовши на пенсію, здійснювала догляд за своєю матірю [PERSON], яка проживала та була власницею квартири [ADDRESS], в звязку з чим могла бути декілька днів відсутня вдома, мотивуючи це тим, що її мати, зважаючи на похилий вік, могла заповідати квартиру іншій сторонній особі, оскільки зустрічалась з чоловіком, який був значно молодший неї. Дані обставини не заперечувались в ході судового розгляду справи безпосередньо позивачкою за первісним позовом [PERSON]. В ході судового розгляду справи, судом також встановлено, що у грудні 1991 року [PERSON] переселилась до квартири матері, що у м. Полтава по вул. Уютна, 24, повністю, для догляду і проживання разом зі своїм сином [PERSON]. В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом [PERSON] не був спростований той факт, що вона не проживає в спірній квартирі з [PERSON] з грудня 1991 року. Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення 15 травня 1992 року, договору купівлі продажу квартири №36, що у м. Полтава по вул. Леніна, 116 у м. Полтава, фактично шлюбно - сімейні стосунки між [PERSON] та [PERSON] були припинені, але реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАЦС останніми проведено не було. Крім того, факт припинення подружніх відносин на час виходу [PERSON] підтвердили в судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, визначено, що власність сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] вказувалось про те, що майно, яке придбане за час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя є рівними. Згідно частини 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належали їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ч. 1 ст. 70 СК України. Виходячи із змісту ст. 60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Таким чином, з огляду на вказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обовязок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на [PERSON]. Згідно довідки №115 від 13.11.2015 року, виданої відокремленим підрозділом «Південного будівельно монтажного експлуатаційного управління» ДП «Південна залізниця», нарахування по заробітній платі на момент звільнення [PERSON], складають: 1.Заробітна плата за травень 1992 року 4032,00 крб.; 2.Компенсація за невикористану відпустку (47 днів) 5629,19 крб.; 3.Надбавка за розїздний характер робіт 220,00 крб. ( а.с.48,105) Таким чином, судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною позивача за первісним позовом [PERSON] того факту, що квартира № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116 належить - [PERSON] згідно договору купівлі продажу від 15.05.1992 року, яку останній викупив у Південного БМЕУ 685 (БМП -685) Південної залізниці за особисті кошти в сумі 5642,22 крб., отримані ним за місцем роботи при виході на пенсію. При цьому, в ході судового розгляду справи позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] не було підтверджено того факту, що нею вкладались кошти в спірне майно, як для викупу даної нерухомості так і з метою поліпшення умов проживання, оскільки на момент її придбання у 1992 році, шлюбно сімейні стосунки фактично між [PERSON] та [PERSON] були припинені у грудні 1991 року. Довідку від 28.10.2015 року № 2365, видану Полтавською філією ПАТ Державний ощадний банк України про те, що в 1991 році було закрито строковий вклад № 012684, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ по внесенню особистих коштів [PERSON] на придбання спірної квартири, оскільки розмір коштів, котрі були отримані останньою в 1991році в банківській установі взагалі не зазначений, а тим більше час їх отримання не співпадає з часом укладення договору купівлі-продажу, оскільки кошти були зняті останньою в 1991 році, а договір укладений в травні 1992 року. Судом встановлено, що восени 1996 року померла мати позивачки [PERSON], після якої [PERSON] було успадковано [ADDRESS], яку з часом було подаровано нею старшому сину [PERSON], але при цьому судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що у даній квартирі проживає [PERSON] та молодший син [PERSON], що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2007 року, яке набрала законної сили у встановленому законом порядку ( а.с.103-104). Таким чином, вказані обставини свідчать про фактичне припинення між сторонами шлюбно сімейних стосунків. Дані обставини були підтверджені в судовому засіданні і показаннями свідка [PERSON], котрий на даний час проживає у спірній квартирі зі своїм батьком [PERSON]. З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом щодо визнання права власності на ? частину квартири №36, що у м. Полтава по вул. Леніна,116, є по своїй природі безпідставними і не доведеними перед судом належними та допустимими доказами, за наявності обставин щодо отримання даної квартири шляхом її викупу [PERSON] з його особисті кошти, отримані ним при виході на пенсію за місцем роботи. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею і набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаю право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В ході судового розгляду не заперечувалося стороною позивачки за первісним позовом безпосередньо факту набуття за [PERSON] права на власності на спірну квартиру, та при цьому останньою заперечувалось джерело походження коштів [PERSON], оскільки остання стверджує, що кошти на придбання даної квартири були їх спільними, але при цьому договір купівлі-продажу є чинним і таким, що не оспорювався жодною із сторін по справі. Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON]. за зустрічним позовом щодо визнання предмета спору квартири № 36, що у м. Полтава по вул. Леніна,116 особистою приватною власністю останнього, оскільки з огляду на норми ст. 57 СК України, які носять виключний характер, майно, яке набуте за особисті кошти, а в даному випадку - заробітна плата при виході [PERSON] на пенсію - є особистою приватною власністю одного з подружжя та порушенню не підлягають. При цьому, відповідачем за первісним позовом відповідачем за зустрічним позовом [PERSON]Г ставилась вимога про усунення перешкоди у праві власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зобовязавши Сектор Державної міграційної служби у Ленінському районі м. Полтави зняти з реєстрації у зазначеній квартирі [PERSON], є такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, судом встановлено, що у спірній квартирі № 36, що у м. Полтава по вул. Леніна, 116, власником особового рахунку на квартиру є [PERSON] та за даною адресою зареєстровані дружина [PERSON] та [PERSON] чоловік ( а.с.141). Дані обставини не заперечувались сторонами по справі. В ході судового розгляду справи представником відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокатом [PERSON] вказувалось про те, що [PERSON] в даній квартирі не проживає, особисті речі нею забрані ще в 1991 році, але при цьому знятись з реєстрації остання в добровільному порядку не бажає, тому таким чином порушує право [PERSON], як власника квартири. При цьому, наголошувала на тому, що [PERSON], не зважаючи на те, що зареєстрована у даній квартирі, оплату за комунальні послуги та ремонтні роботи в спірній квартирі несе повністю [PERSON]. Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2007 року, позов [PERSON] до [PERSON], Відділення у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ПМУМ УМВС України в Полтавській області, третя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації особи, в звязку з відсутністю в житловому приміщенні понад шість місяців задоволено. Усунено перешкоди в користуванні власністю [PERSON]. шляхом зняття з реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області ( а.с.103-104). В ході судового розгляду справи судом встановлено, що в даній квартирі разом з [PERSON] проживає старший син сторін - [PERSON], з дружиною та двома дітьми, які відремонтували спірну квартиру, привели її в придатний стан для проживання після проживання в даній квартирі молодшого сина [PERSON], який згідно рішення суду від 24.12.2007 року був усунений від користування квартирою № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116. Статтею 150 ЖК України та ст. 319 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження майном. В ході судового розгляду справи стороною відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом не було наведено суду обставин, які б вказували, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у володінні майном, а саме квартирою № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116. При цьому, [PERSON] та його представником в судовому засіданні вказувалось, що підставою усунення перешкод у праві власності [PERSON] з боку [PERSON] Р,Т. є та обставина, що останньою було забрано її особисті речі, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення [PERSON] перешкод у праві власності [PERSON] та відсутність особистих речей належних [PERSON] останніми надано суду не було. Більше того, сторонами не заперечувався той факт, що [PERSON] та [PERSON] з 1960 року по теперішній час перебувають у зареєстрованому шлюбі, тому, остання як дружина, на правах члена сімї має право користуватися майном, яке належить її чоловіку. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, з огляду на норми законодавства, суд приходить до висновку, що права відповідача на користування власністю спірною квартирою з боку його дружини [PERSON] не порушено, тому відповідно права на звернення до суду з вказаною вимогою у відповідності до ст. 3 ЦПК України не виникло та по своїй природі дані заявлені вимоги носять передчасний та надуманий характер. Поряд з цим, враховуючи ту обставину, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом визначені судом такими, що не підлягають до задоволення та приймаючи до уваги той факт, що позивачка [PERSON] є такою, що звільняється від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір», тому, зважаючи на наведені вище обставини, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial