Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що від стосунків з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . Оскільки сторони не перебували в шлюбі, тому у свідоцтві про народження запис про батька дитини був проведений зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Посилаючись на інтереси дитини, а також на те, що їй важко самостійно утримувати дитину, відповідач добровільно матеріально забезпечувати дитину відмовився, позивачка просить суд визнати батьківство відповідача по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] ; внести зміни до актового запису про народження від 11 грудня 2018 року № 1629, складеного Зарічним районним у м. Суми відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області та в розділі відомостей про батька зазначити [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Суми Сумської області, решту даних залишити без змін; а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та пропуском звернення до суду. При цьому, зазначає, що позивач просить розпочати стягнення аліментів з часу звернення до суду з даним позовом, незважаючи на те, що відповідач не записаний батьком дитини. Крім того, позивачка пропустила строк для звернення до суду з позовною вимогою про внесення змін до актового запису в розділі відомостей про батька дитини. Також, на думку відповідача, позивачка не вказала, які саме її права порушені відповідачем. У відповіді на відзив позивачка зауважує, що звернулась з позовом до суду саме на підставі статті 128 СК України. При цьому, будь-якими строками звернення до суду з такою позовною заявою зазначеною нормою не передбачено, тому посилання відповідача на пропуск позовної давності є необґрунтованим. Також зазначає, що при визнанні батьківства відповідача щодо сина [PERSON] він на підставі статті 180 СК України буде зобов`язаний утримувати сина до досягнення ним повноліття. Аліменти на дитину стягуються з часу звернення до суду з таким позовом. Крім того, позивач зауважила, що відповідач жодного разу в поданих ним запереченнях не заявив, що вона з ним не мешкала разом однією сім`єю та що народжений нею [INFO] син [PERSON] не є його сином. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2020 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу у даній справі та зупинено провадження у справі на строк проведення експертизи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Сергеєва С.А. підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Зацепін В.С. заперечив проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] , представники третіх осіб Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, Сумського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Суми) в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Суми) надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відділу. Інші учасники справи про причини нявки в судове засідання не повідомили. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 11 грудня 2018 року Зарічним районним у м. Суми відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с. 6). Відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується копією актового запису про державну реєстрацію народження № 1629 від 11 грудня 2018 року, складеного на [PERSON] , [INFO] (а.с. 134). Відповідно до фотознімків [PERSON] проводив час з дитиною позивачки [PERSON] , ходив з ним на прогулянки, відзначав свята (а.с. 8-15). Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 25 лютого 2021 року за № 103-2-2021 вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше ніж 99,99 % (а.с. 80-83). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України». Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку, що знайшли підтвердження матеріалами справи обставини щодо батьківства відповідача [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , ураховуючи також і той факт, що ні відповідач, ні його представник в судовому засіданні не заперечували факт батьківства відповідача відносно малолітнього сина позивачки [PERSON] , а також приймаючи до уваги інші належні і допустимі докази, зокрема, висновок судово-медичної експертизи від 25 лютого 2021 року за № 103-2-2021. Отже, позовні вимоги в частині визнання батьківства [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Оскільки суд дійшов висновку про визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , тому обґрунтованими є позовні вимоги в частині внесення змін до актового запису про народження дитини. При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду з вказаною вимогою з посиланням на частину 3 статті 138 СК України, оскільки вказаною нормою передбачено право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка, тобто жінки, яка народила дитину у шлюбі. Натомість позивачка звернулась до суду з даним позовом не на підставі статті 138 СК України, а на підставі статей 126, 128 СК України, оскільки сторони не перебувають у шлюбі між собою. Водночас, вимоги статті 134 СК України не обмежені строком для звернення до суду з цією вимогою. Відповідно до частини 1 статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Таким чином, суд відхиляє заяву відповідача про застосування позовної давності за вимогою про внесення змін до актового запису про народження дитини у зв`язку з її необґрунтованістю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до частини 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За нормами частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Як передбачено частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи з матеріалів справи, позивачка [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї (а.с. 7). Як пояснила в судовому засіданні позивач, вона мешкає з дитиною та повністю її утримує, відповідач [PERSON] є працездатним, утриманців не має, отримує заробітну плату близько 12 000 грн, тому, має можливість та зобов`язаний утримувати сина. Оскільки факт батьківства знайшов підтвердження матеріалами справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як батько дитини, зобов`язаний матеріально утримувати свою дитину, забезпечивши її мінімально необхідними благами, які потрібні для її життя на виховання. При цьому, запис про батька дитини у свідоцтві про народження дитини за вказівкою матері на підставі статті 135 СК України не може слугувати підставою для звільнення відповідача від обов`язку утримувати сина, оскільки визначальним є саме факт батьківства, тобто кровної спорідненості між відповідачем та його сином, а не запис про батьківство у свідоцтві про народження. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, дані про осіб, які б перебували на його утримані, відсутні, і він має об`єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частини з усіх видів його доходу. На думку суду, визначений розмір аліментів на утримання дитини буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам дитини, при цьому, не порушуючи прав та інтересів відповідача та інших осіб. Таким чином, позов підлягає задоволенню в частині стягнення аліментів і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду з даним позовом, тобто з 30 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Отже, позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати підлягають розподілу в порядку статті 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про визнання батьківства в сумі 840 грн 80 коп. (2102 грн * 0,4) (а.с. 16) та витрати за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у сумі 6620 грн 70 коп. (а.с. 110). У той же час, частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином, витрати сторони, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, відповідно до норм діючого ЦПК України не входять до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Отже, правові підстави для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з переїздом до м. Києва, відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням вимоги про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 840 грн 80 коп. (2102 грн * 0,4), оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору при подачі позову за вказаною вимогою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved