Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Середня загальноосвітня школа № 25 І-ІІІ ступенів Шевченківського району міста Києва (третя особа-1) та Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація (третя особа-2) про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви від 06.11.2015 року просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача заяву, що була зроблена відповідачем [PERSON] наприкінці вересня 2015 року в присутності керівництва батьківського комітету Ш № 25. Позовні вимоги мотивовані тим, що батьківський комітет школи № 25, стурбований господарською діяльністю відповідача, наприкінці вересня 2015 року провів офіційну зустріч з відповідачем у її кабінеті, під час якої [PERSON] у присутності чотирьох осіб дозволяла собі відверті образи та наклепи на співробітників школи № 25, а також на адресу позивача відповідачем особисто було заявлено: «Вы за него заступаетесь, а он негодяй!, а Вы знаете, что у него три судимости! … Йому вірити неможна». Окрім того, також відповідач в присутності інших осіб, влітку під час канікул, вказуючи на позивача, зазначала: «Дивіться хлопці уважно!, цей чоловік, він їздить на машині, я його знаю, від бувший воєнний - він може вкрасти цей матеріал». Позивач вважав, що публічно заявлена відповідачем інформація стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер та заявлена як факт, а також те, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною та її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача заяву, що була зроблена відповідачем [PERSON] наприкінці вересня 2015 року в присутності керівництва батьківського комітету Ш № 25. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні відповідач позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначала, що вона не поширювала жодної недостовірної інформації про позивача. В судовому засіданні представник третьої особи Середньої загальноосвітньої школи № 25 І-ІІІ ступенів Шевченківського району міста Києва, проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні з огляду на недоведеність та необґрунтованість. В судове засідання представник третьої особи Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації не з'явився, в раніше поданих суду клопотаннях просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, а також пояснення третьої особи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція) Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Так, в обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що наприкінці вересня 2015 року батьківський комітет школи № 25 провів офіційну зустріч з [PERSON] у її кабінеті, під час якої остання у присутності чотирьох осіб дозволяла собі відверті образи та наклепи на співробітників школи № 25, а також на адресу [PERSON] відповідачем особисто було заявлено: «Вы за него заступаетесь, а он негодяй!, а Вы знаете, что у него три судимости! … Йому вірити неможна». Разом із тим, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що у вересні 2015 року було проведено офіційну зустріч, під час якої відповідачем було поширено відповідну інформацію про позивача, як і не містять доказів на підтвердження того що така інформація взагалі була поширена. Згідно із абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про недоведеність факту поширення спірної інформації відповідачем. Окрім того, в уточненій заяві від 06.11.2015 року позивач в прохальній частині конкретно не вказує яку ж саме заяву відповідача він вважає такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Окрім того, як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено (скасовано), а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує його честь, гідність та ділову репутацію, відсутні. Крім того, у відповідності до вимог п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed