Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Печерського районного суду міста Києва про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 2 378 грн. 20 коп. та суму інфляції за весь час прострочення у розмірі 112 грн. 06 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] працював на посаді начальника відділу контролю у сфері послуг Державної фінансової інспекції в Київській області та 02 березня 2015 звільнився на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Однак, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 31 березня 2015 року. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без його участі. Представник відповідача Ларіонова О.В. в судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі відповідача. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Державної фінансової інспекції в Київській області №107-о від 02 березня 2015 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу контролю у сфері послуг за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Згідно розрахунків, наданих позивачем, середній заробіток за весь час затримки виплат становить 2 378 грн. 20 коп., а сума інфляції за весь час прострочення - 112 грн. 06 коп. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А при оспорюванні цих сум роботодавцем, сума середнього заробітку стягується, в залежності від того, на чию користь вирішено спір. Згідно положень п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, і відповідачем не спростована та обставина, що після звільнення позивача з роботи, відповідач в день його звільнення не здійснив виплату належної [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. У зв'язку з вищезазначеними нормами закону у позивача внаслідок порушення відповідачем положень ст. 116 КЗпП України, виникло право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що відповідач своєчасно не виплатив [PERSON] заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, чим порушив грошове зобов'язання, позивач має право на стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, яка становить 112 грн. 06 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved