Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона та її син - [PERSON], згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 30.03.1993 року, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району є власниками квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності. Користуючись своїм правом на розпорядження майном, позивач виявила бажання розпорядитися належним їй вказаним майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, проте, у правовстановлюючих документах на зазначену квартиру, розмір часток, що належить сторонам як співвласникам на праві спільної сумісної власності не визначений, що позбавляє позивача реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом відчуження. З метою поділу квартири, позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією укласти договір про поділ майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з визначенням розміру часток у праві спільної власності, проте усі пропозиції позивача були залишені відповідачем без належного реагування. Таким чином, з урахуванням спору між сторонами та з метою подальшої реалізації права позивача на розпорядження часткою у праві власності на квартиру, позивач просить суд здійснити поділ спірної квартири [ADDRESS] наступним чином: визначити ідеальні частки співвласників [PERSON] та [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] по ? частки за кожним, тобто, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. У судове засідання позивач та її представник у судове засідання не з»явилися, однак представник позивача надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні положень ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (надалі -ЦПК України), повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача подав заяву в якій вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, вважає за можливе провести розгляд справи у заочному провадженні. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1993 року, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Проте, частки співвласників не визначені. (а.с.13). Квартира [ADDRESS] зареєстрована у бюро технічної інвентаризації та записана у реєстрову книгу за № 4478, 14 квітня 1993 року. Згідно технічного паспорту, що є складовою частиною Свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1993 року, вказана квартира розташована на 5 поверсі 5-поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 29,0 кв.м., у тому числі кухні - площею 6 кв.м., ванної кімнати - 3 кв.м., коридору - 1,9 кв.м., вбудованої шафи - 2,5 кв.м. Квартира обладнана балконом - 2,6 кв.м. Загальна площа квартири - 42.4 кв.м. Згідно з ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому, відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як стверджує позивач, у зв'язку з ухиленням відповідача щодо посвідчення договору про поділ майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної власності, позивач не має можливості вирішити спірне питання шляхом домовленості з відповідачем мирним шляхом. Як зазначено в Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За змістом ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, враховуючи, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1993 року, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної приватної власності двом особам, кожному з них має належати 1\\2 ідеальна частина квартири, оскільки домовленістю між співвласниками чи законом іншого не встановлено. Суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що майно, а саме квартира є спільним майном позивача та відповідача, в якому має бути визнано за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без їх поділу в натурі. Виходячи з того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, тому суд вважає необхідним поділити спільне майно без поділу його в натурі, лише визнати ідеальні частки сторін в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю сторін і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності сторін на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд вважає за можливе визначити ідеальні частки сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи те, що позивач відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved