Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним Іпотечного договору № 02-038\\1031 від 30.11.2007 р., що укладений між сторонами у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в забезпечення виконання умов Кредитного договору № 08-038/572 від 30.11.2007 р. між сторонами був укладений Іпотечний договір № 02-038\\1031 від 30.11.2007 р., відповідно до якого в іпотеку банку передані майнові права на незакінчену будівництвом чотирикімнатну квартиру № 43 розташовану на 12 поверсі загальною проектною площею 149,33 м.кв., яка будується за адресою: [ADDRESS] В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на те, що Іпотечний договір про передачу в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» майнових прав на квартиру, який укладений між сторонами у справі, є недійсним, оскільки суперечить положенням закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення договору і зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України та є обов'язковою для застосування судами загальної юрисдикції. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.11.2007 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 08-038/572, відповідно до якого Позичальник отримав в кредит кошти в розмірі 200 251,00 доларів США зі сплатою 13,2% річних на строк до 14 грудня 2021 року. В забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору, 30.11.2007 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений Іпотечний договір № 02-038/1031 про передачу Іпотекодавцем в іпотеку Іпотекодержателю майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру [ADDRESS] За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Як зазначалось судом вище, оспорюваний Іпотечний договір був укладений 30.11.2007 р. Положення стаття 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, не визначали майнові права як предмет іпотеки. Зазначені зміни щодо визначення майнових прав на об»єкт незавершеного будівництва, як предмет іпотеки, були внесені Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1732 цс 15 від 02.12.2015 р. і в силу положень ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами загальної юрисдикції. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Укладений між сторонами Іпотечний договір № 02-038/1032 від 30.11.2007 р. суперечив положенням Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка чинна на момент укладення договору, а отже даний правочин є недійсним. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved