Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

У квітні 2014 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить: визнати незаконною передачу наступного нерухомого майна: бази відпочину «[INFO]», що знаходиться по [ADDRESS], земельної ділянки загальною площею 1,07га, що знаходиться по [ADDRESS], нежилого приміщення загальною площею 200,9 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю з [PERSON] та статутного фонду ТОВ «Інком-К»; визнати незаконною реєстрацію права власності цього майна за ТОВ «Інком-К»; визнати недійними свідоцтва про право власності на зазначене нерухоме майно з тих підстав, що позивач, як співвласник цього майна не надавав своєї згоди [PERSON] на його розпорядження. Як на правові підставі позивач посилається на ст.ст. 65-67 СК України, ст. ст.368, 369 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що 20.06.2002 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. За час шлюбу, ними було набуте вказане майно. Однак, відповідач під час перебування в шлюбі, розпорядилась вказаним майном, що є спільною сумісною власністю подружжя без його згоди, що суперечить на його думку вимогам ст. 369 ЦК України. Таким чином, вважає, що передача вказаного майна ТОВ «Інком-К» була здійснена незаконно, а реєстрація право власності цього майна була вчинена в порушення вимог чинного законодавства. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені у ньому обставини, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], що виступає також в якості представника відповідача ТОВ «Інком-К» та її представники в судовому засіданні позов не визнали, категорично заперечили проти його задоволення. Вважали позов необґрунтованим та безпідставним. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач та її представники зазначили, що вказане нерухоме майно не може бути віднесено до майна, на якого розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки це майно було придбано не за спільні кошти подружжя, а за особисті грошові кошти [PERSON] та її матері і використовується ними в підприємницькій діяльності. Оскільки зазначене майно належить на праві особистої приватної власності [PERSON], наявність згоди іншого з подружжя на розпорядження цим майном [PERSON] законом не вимагається і, відповідно вона мала право розпоряджатися цим майном на власний розсуд. Таким чином, вважають, що передача вказаного майна [PERSON] ТОВ «Інком-К» була здійснена правомірно. Крім того зазначили, що реєстрація права власності цього майна була здійснена у відповідності до вимог чинного законодавства. Свідоцтва про право власності означеного майна були видані згідно вимог чинного законодавства. Будь-яких зауважень чи претензій щодо їх невідповідності вимогам закону з боку позивача заявлено не було. Відповідач [PERSON] допитана за її згодою в порядку ст.184 ЦПК України як свідок, показала суду, що вона спірне майно придбала за особисті грошові кошти і що це майно вона використовує в підприємницькій діяльності. Позивач на придбання цього майна жодних коштів їй не надавав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні також категорично заперечила проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначила, що спірне майно належить на праві особистої приватної власності її дочці [PERSON] Третя особа [PERSON], яка також допитана за її згодою в порядку ст.184 ЦПК України як свідок, підтвердила, що спірне майно було придбано за її особисті грошові кошти та грошові кошти її дочки [PERSON] Будь-яких грошових коштів на придбання цього майна позивач не надавав, і у нього такі кошти були відсутні, оскільки він ніколи не працював, а знаходився на повному утриманні її дочки. Третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направила, причину неявки суду не повідомила. Третя особа Реєстраційна служба Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направила, причини неявки суду не повідомила. Направила до суду письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що Реєстраційна служба Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області при реєстрації права власності вказаного нерухомо майна діяла в межах та у відповідності до вимог чинного законодавства. На підставі ст.169 ЦПК України, суд визнав можливим розгляд справи за відсутності третіх осіб: реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представників, третю особу [PERSON], свідків, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх письмовими доказами шляхом дослідження, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20.06.2002р. у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №699, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (Т.1 а.с.12) Як вбачається з матеріалів справи, за час шлюбу відповідачем було придбано наступне нерухоме майно: база відпочину «[INFO]», що знаходиться по [ADDRESS], земельна ділянка загальною площею 1,07га, що знаходиться по [ADDRESS], нежиле приміщення загальною площею 200,9 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується наявними в справі доказами, а саме: державним актом на право власності на вказану земельну ділянку від 10.07.2008р. за №010802100890, договором купівлі-продажу бази відпочину «[INFO]» від 10.06.2005р., укладеного між ТОВ «Фірма «Аваль-Лізинг» та [PERSON], договором купівлі-продажу нежилого приміщення загальною площею 199,9 кв.м., що знаходиться у жилому будинку за адресою: [ADDRESS] від 28.10.2003 року за №531. (Т.1 а.с. а.с.8-11, 154-158) Зазначене нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на вказану земельну ділянку від 10.07.2008р. за №010802100890, свідоцтвом про право власності від 17.01.2007р., виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2009, виданим Очаківською районною філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації (Т.1 а.с.а.с.8, 24, 152) Згідно свідоцтв про право власності від 30.01.2014 за №17109674, від 29.01.2014 за №16989266, від 24.02.2014 за №18137186 вказане вище нерухоме майно зареєстровано на праві приватної власності за ТОВ «Інком-К». (Т.1 а.с.34-40) Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати передачу та реєстрацію вказаного майна за ТОВ «Інком-К» незаконною з підстав відсутності його згоди як співвласника цього майна на розпорядження останнім [PERSON], що суперечить вимогам ст.ст. 65-67 СК України та ст.ст. 368-369 ЦК України. Разом із тим, суд не може погодитись з такими вимогами, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Разом з тим, такого способу захисту прав позивача, як визнання в судовому порядку передачі майна та реєстрації майна на праві власності незаконною без згоди співвласника цього майна, нормами чинного законодавства України не передбачено. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачем для захисту свого права обрано спосіб, який не передбачено законом, позов в частині вимог про визнання незаконними передачу майна та державну реєстрацію цього майна задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право власності на вказане майно, то по суті ці вимоги є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. Порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регламентовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 22.06.2011 року №703. Постановою Кабінету міністрів України від 22.06.2011 №703 передбачено, які документи, необхідно подати для здійснення державної реєстрації прав. Встановлений вказаною нормою перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, у тому числі у зв'язку з внесенням до статутного фонду юридичної особи нерухомого майна заявником є вичерпним. Будь-яких інших документів, у тому числі надання письмової згоди іншого співвласника цим переліком документів не вимагається. Як встановлено судом відповідачем були надані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації спірного майна. Будь-яких доказів та даних, які б спростували неправомірність реєстрації цього майна суду не надано та матеріали справи такого не містять. Таким чином, державні реєстратори діяли в межах та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх дій вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Посилання позивача та його представника на положення ст.ст. 65-67 СК України, 368-369 ЦК України як на підстави в обґрунтування заявлених вимог про визнання недійсними свідоцтва про право власності суд вважає безпідставними, оскільки по суті ці посилання базуються на власному припущенні та ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні положень вказаних норм. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналізуючи чинне законодавство, оцінивши докази у їх сукупності, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Відтак позов не підлягає задоволенню. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення на користь позивача понесених ним та документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed