Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, обґрунтовуючи заяву тим, що вона зареєстрована у м. Донецьку, тобто на неконтрольованій органами державної влади України території, де 18 липня 2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та 10 березня 2016 року народила хлопчика [PERSON]. Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» видані на неконтрольованій органами державної влади України території свідоцтво про шлюб та свідоцтво про народження дитини є недійсними. Для реєстрації факту народження дитини вона звернулась з відповідною заявою до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області, але отримала письмову відмову, так як на підтвердження факту народження дитини надано документи, форма яких не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2016 року у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування скарги зазначила, що висновок суду про відмову у встановленні факту народження дитини не відповідає вимогам п. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини, ст. 49 ЦК України та ст. 144 СК України. Встановлення такого факту необхідно для реєстрації дитини [PERSON] на території, підконтрольній державній владі України. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Інші особи, які беруть участь у справі, не зявились. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що заявниця належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження у неї 10 березня 2016 року дитини не надала. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки суд при вирішенні справи неповно зясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права. Згідно з частиною 1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( п. 5 ч.2 ст. 234 ЦПК України). Відповідно до роз'яснень, викладених у пп. 1, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. За правилами п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257 ЦПК України. Відповідно до вимог частини 1 ст. 2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до вимог статті 1 Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та зазначеної вище постанови Верховної Ради України до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Ураховуючи те, що норми статті 2571 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, на якій не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану України, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року № 1085 (з наступними змінами, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 травня 2015 року № 482-р), зокрема, місто Донецьк, у якому заявниця постійно проживає і в пологовому будинку народила дитину. Згідно з пп.1 пункту 1, пунктом 3 наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» (зі змінами, внесеними наказом Міністерства юстиції № 1351/5 від 28 липня 2015 року), доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а саме: Державного реєстру актів цивільного стану громадян на території Донецької області в місті Донецьку, - тимчасово припинено до закінчення антитерористичної операції на сході України. Зокрема, тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Обовязок батьків невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану встановлений ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно з підпунктом «а» пункту 2 глави 1 «Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження» розділу III «Державна реєстрація окремих актів цивільного стану» Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року № 814/5, від 06 червня 2013 року № 1113/5), підставами для проведення державної реєстрації народження дитини, яка народжена в закладі охорони здоровя, є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Судом установлено, що [PERSON] народила дитину в закладі охорони здоровя. Проте надати органу державної реєстрації актів цивільного стану медичне свідоцтво про народження затвердженої форми № 103/о не має можливості, оскільки зареєстрована та постійно проживає в місті Донецьку, тобто на території, на якій органи державної влади України з 2014 року не здійснюють свої повноваження. Крім того, в місті Донецьку народилася дитина, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 2571 ЦПК України порядку встановлення факту народження. Встановлення даного факту заявниці необхідно для державної реєстрації народження дитини. На підтвердження факту народження дитини заявницею надано дублікат медичного свідоцтва про народження № 41, яке видане 22 березня 2016 року ЦГКБ № 3 м. Донецька Донецької народної республіки (форма № 103/у), згідно з яким [PERSON] в центральній міській клінічній лікарні № 3 міста Донецька 10 березня 2016 року о 15 годині 00 хвилин народила хлопчика вагою 3700 грамів (ас. 11). Зазначене свідоцтво за своєю формою та реквізитами повністю співпадає з медичним свідоцтвом про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545. 25 березня 2016 року відділ державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області відмовив у державній реєстрації народження дитини чоловічої статі, народженої 10 березня 2016 року громадянкою [PERSON], з тих підстав, що предявлений останньою медичний документ (дублікат медичного свідоцтва про народження № 41 від 22 березня 2016 року, виданий Центральною міською клінічною лікарнею № 3 м. Донецька) не відповідає формі, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (ас. 10). Згідно з частиною 4 ст. 10, ст. 235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Однак суд першої інстанції ці вимоги процесуального закону не виконав, розглянув справу на підставі наданих заявницею доказів, не запропонувавши їй зявитися у судове засідання для надання пояснень та інших, крім медичного свідоцтва, доказів, що підтверджують факт народження нею дитини, та дійшов передчасного висновку про недоведеність факту народження дитини. На підтвердження факту вагітності заявниці під час перегляду оскарженого рішення надані докази протоколи ультразвукового дослідження вагітних за період з вересня 2015 року по січень 2016 року. Той факт, що дитина, яку [PERSON] народила 10 березня 2016 року, є живою, підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], який народився 10 березня 2016 року і матірю якого є [PERSON], що видано органами окупаційної влади, а саме, Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки 16 березня 2016 року (ас. 7); а також доданими до апеляційної скарги ксерокопіями фотокарток, на яких зображені вагітна заявниця, заявниця разом з немовлям; немовля з чоловіком (ас. 39-40). Відповідно до вимог частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, але який регулює подібні за змістом відносини, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, як медичне свідоцтво про народження, так і свідоцтво про народження [PERSON], який народився 10 березня 2016 року і матірю якого є [PERSON], що видані органами окупаційної влади, є недійсними та не створюють правових наслідків. Проте, відхиляючи надані заявницею медичне свідоцтво про народження, що видано закладом охорони здоровя на тимчасово неконтрольованій державною владою території, та не має відповідних реквізитів та печатки медичного закладу України, суд першої інстанції не врахував, що: - відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі; - згідно з консультативним висновком «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду (ООН), документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд першої інстанції не взяв до уваги і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, Loizidou v. Turkey, Cyprus v. Turkey), проти Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Others v. Moldova and Russia), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Cyprus v. Turkey, ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоровя), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 2571 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не врахував, що встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для реєстрації народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримання свідоцтва про народження дитини з метою забезпечення прав та інтересів дитини, яка є громадянином України, але народилася на території, яка є тимчасово окупованою. Доводи апеляційної скарги про неповне зясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права є обґрунтованими. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заявниця, як мати дитини, має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт народження заявницею [PERSON] 10 березня 2016 року дитини чоловічої статі. Для проведення державної реєстрації народження дитини дійсно є об'єктивні перешкоди. Встановлення факту народження дитини породжує юридичні наслідки - надасть можливість громадянці України [PERSON] зареєструвати в державному органі України народження дитини та отримати свідоцтво про народження її сина. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території. Між тим, апеляційний суд визнає, що вимоги заявниці про зазначення в рішенні суду прізвища, імя та по батькові дитини; даних про батька задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог частини 3 ст. 2571 ЦПК України у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. За правилами ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Ураховуючи, що батьки дитини мають різні прізвища, прізвище дитини має визначатися за згодою батьків під час державної реєстрації її народження. Згідно зі ст. 146 СК України, ім'я дитини визначається за згодою батьків. Тобто, визначення прізвища, імені дитини відбувається за згодою батьків під час державної реєстрації її народження. Крім того, даних, що батьком хлопчика, який народився 10 березня 2016 року у [PERSON], є [PERSON] матеріали справи не містять. За правилами частини другої ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Враховуючи зазначене, оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини. Ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню на підставі ч. 4 ст. 2571 ЦПК України.

Outcome: partial