Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON], про визнання недостовірною та спростування інформації, просив: - визнати недостовірною інформацію, викладену Генеральною прокуратурою України у листі від 25.02.2016 за № 11-22909-16 на ім'я адвоката [PERSON], а саме: - «[PERSON] під час перебування на посаді першого заступника прокурора Печерського району міста Києва був причетний до здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності»; - з метою спростування недостовірної інформації, зобов'язати Генеральну прокуратуру України повідомити адвоката [PERSON] про ухвалене у справі [PERSON] до Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності та ділової репутації, рішення суду упродовж 20 днів з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою від 05 липня 2017 року було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2017 року головуючим суддею було визначено суддю Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. Ухвалою від 20жовтня 2017 року матеріали цивільної справи були прийняті до провадження. 19.03.2018 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позовні вимоги мотивовані тим, що на адресу позивача 27.04.2016 року надійшов лист представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 27.04.2016 за № 9.2/7-к261907.16-2/26-96, з додатків до якого вбачається, що у відповіді [PERSON] від 25.02.2016 № 11-22909-16 на запит адвоката [PERSON] містяться відомості наступного змісту: «[PERSON] під час перебування на посаді першого заступника прокурора Печерського району міста Києва був причетний до здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності». Вказана інформація, на думку позивача, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, з огляду на те що чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не містить поняття «мирні акції протесту», не передбачені критерії, за якими масові громадські акції відносять до мирних або навпаки, відсутні будь-які нормативні посилання на приналежність окремих осіб саме до учасників таких акцій. Враховуючи вищевказане, інформація у листі відповідача щодо діяльності [PERSON] в прокуратурі Печерського району м. Києва є неправдивою та підлягає спростуванню. Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача до участі у розгляді справи залучено як третю особу Прокуратуру м. Києва, яка, як вказується у листі Генеральної Прокуратури України від 25.02.2016 за №11-22909-16 надала інформацію, яка є предметом розгляду даної справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву, який міститься в матеріалах справи. Зокрема, просив взяти до уваги, що позивачем у період з 21.11.2013 р. по 22.02.2014 р. здійснювалось процесуальне керівництво у ряді кримінальних проваджень, які можуть мати відношення до осіб, звільнених від відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року, а також осіб відповідно яких застосовано повну індивідуальну амністію. Так, [PERSON] здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12013110000001294 за підозрою [PERSON] у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 293 КК України. Відповідно до вироку Печерського районного суду м. Києва у справі 757/27323/13-к, постановленого за результатами розгляду зазначеного кримінального провадження [PERSON] підозрювався в активній участі у групових діях, що призвели до порушення громадського порядку, що мали місце 01.12.2013 року біля будівлі Адміністрації Президента України по вул. Банковій, 1 в м. Києві. Таким чином, інформація, що міститься в оскаржуваній відповіді Генеральної прокуратури України на звернення адвоката [PERSON] повністю відповідає дійсності, а позивачем не надано суду доказів порушення його особистих немайнових прав на повагу до честі і гідності. Представник третьої особи Прокуратури м. Києва Стретович М.О. у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила залишити без задоволення позовні вимоги з огляду на їх необґрунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що у листі Генеральної прокуратури України від 25.02.2016 року № 11-22909 за підписом Начальника Департаменту кадрової роботи [PERSON] міститься інформація наступного змісту: «…[PERSON] під час перебування на посаді першого заступника прокурора Печерського району міста Києва був причетний до здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності.». Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У справах зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд вважає, що позивач в даній справі не довів, що поширена інформація є недостовірною. Крім того, інформація надана відповідачем адвокату, не є негативною та не містить будь-яких конкретних звинувачень про вчинення позивачем протиправних дій, а тому вона не порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Разом з тим, інформація, яку просить позивач визнати недостовірною, взята з контексту листа. Так, у листі зазначається: «Зокрема, ним (позивачем - суд) здійснювалось процесуальне керівництво та затверджувався обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12013110000001294 стосовно [PERSON] за ст. 293 КК України». Відповідно до вироку Печерського районного суду м. Києва у справі 757/27323/13-к, постановленого за результатами розгляду зазначеного кримінального провадження між [PERSON] та прокурором Печерського району м. Києва та підозрюваним було затверджено мирову угоду про визнання винуватості у порушенні громадського порядку, що мали місце 01.12.2013 року біля будівлі Адміністрації Президента України по вул. Банковій, 1 в м. Києві. Отже, інформація, висвітлена у листі за від 25.02.2016 за № 11-22909-16 Генеральною прокуратурою України, лише констатує факт, виконання позивачем своїх службових обов'язків з підтримання обвинувачення у судовому процесі. Відтак, висловлена інформація у листі, не є недостовірною. Відповідно до ч. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed