Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач зазначила, що між нею, громадянкою України, та громадянином Франції - [PERSON] , 29 серпня 2016 року був укладений шлюб, зареєстрований у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція. За час спільного проживання до реєстрації шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] , батьківство щодо якої пізніше визнав [PERSON] . З початку 2017 року сімейні відносини між подружжям значно погіршилися, внаслідок відсутності взаєморозуміння. Позивач зазначає, що відповідач у присутності малолітньої дочки грубо поводився з нею, шукав різні приводи для сварок та з`ясування відносин, ображав її грубими та непристойними словами, тому з метою уникнення один одного, запобігання конфліктам, сімейним сваркам, посягання на її життя та здоров`я, з травня 2018 року подружжя проживає окремо, а з січня 2019 року позивач з донькою мешкає в с. Синів Гощанського району. Позивач, вказуючи на те, що фактично сімейне життя припинилося, вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам та інтересам малолітньої доньки. Посилаючись на зазначені обставини та норми права, які містяться в ст.ст. 21, 104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України (далі СК України), ст.ст. 58, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», [PERSON] просить суд в якомога коротший термін розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, без вжиття заходів для примирення подружжя. Відповідач подав відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, який надійшов до суду 19 листопада 2020 року. В обґрунтування відзиву [PERSON] зазначив, що надана позивачем копія документа про реєстрацію шлюбу, в порушення вимог ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» та Гаазької конвенції від 05 жовтня 1961 року, не містить нотаріально засвідченого перекладу на українську мову, у зв`язку з чим даний документ, який є одним із основних документів, на підставі якого здійснюється розгляд справи про розірвання шлюбу, на переконання відповідача, є неналежним і недопустимим, тому без наявності цього документа розгляд даної справи виключається. Як зазначає відповідач, відкриття провадження у даній справі за відсутності поданого документа про реєстрацію шлюбу, з урахуванням вимог легалізації іноземних офіційних документів, ставить його у нерівне становище із позивачем, що є неприпустимим у цивільному процесі, оскільки призводить до порушення конституційних прав і неврахування рішень ЄСПЛ. Окрім цього, відповідач вказав на відсутність переконливих доводів того, що укладений шлюб підлягає розірванню без встановлення строку на примирення, вважає, що висновок суду про розірвання шлюбу без встановлення такого строку є передчасним. З огляду на означені обставини, відповідач у відзиві просить відкласти слухання справи, яке призначене на 23 листопада 2020 року і зобов`язати позивача надати до суду оригінал, а відповідачу належним чином засвідчену копію легалізації іноземного офіційного документу - свідоцтва про реєстрацію шлюбу із проставленим апостилем (у встановленому порядку) та зробленим його нотаріальним перекладом на українську мову, датованим не раніше відкриття провадження у даній цивільній справі; встановити йому додатковий строк для надання відзиву на позовну заяву, після отримання наведеного вище додатка та повідомити його про наступний час та місце слухання справи. Водночас, відповідач, у разі відмови у задоволенні його клопотань, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 23 листопада 2020 року у судовому засіданні представником позивача у судовому засіданні заявлено клопотання про долучення оригіналу документа про реєстрацію шлюбу з проставленим апостилем. Про подання позивачем вказаного доказу у судовому засіданні було зазначено при зверненні до суду у позовній заяві. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 23 листопада 2020 року ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області задоволено клопотання представника позивача та долучено до матеріалів справи доказ - оригінал документа про реєстрацію шлюбу з проставленим апостилем. Позивач у судовому засіданні заявлений позов підтримала, вказавши на зазначені у ньому обставини. Додатково пояснила, що не проживає з відповідачем з квітня 2018 року, підставою розірвання стосунків стало моральне та психологічне знущання зі сторони останнього. У червні 2018 року вона звернулась до Хустського районного суду Закарпатської області з позовом про розірвання шлюбу, який був задоволений. В подальшому таке рішення з підстав відсутності в матеріалах справи документа про реєстрацію шлюбу з проставленим апостилем було скасоване Верховним Судом, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Оскільки надати такий документ позивач до суду першої інстанції на той час не могла, так як його оригінал знаходився у відповідача, а він його приховав, її позовну заяву судом було повернуто. При цьому, позивач категорично заперечила щодо примирення з відповідачем, вказала на те, що не бачила його протягом останніх років та з ним не спілкувалась. Дії відповідача щодо небажання розірвати шлюб за вказаних обставин, позивач вважає насиллям психологічного характеру по відношенню до неї та примушуванням її до шлюбу, якого вона не бажає. Представник позивача у судовому засіданні позов також підтримав, вказавши на його обґрунтованість та підставність. При цьому зазначив, що відповідач у поданому відзиві, вказуючи на те, що надана позивачем копія документа про реєстрацію шлюбу не містить нотаріально засвідченого перекладу на українську мову, маніпулює думкою суду, оскільки вказане не відповідає матеріалам справи. З огляду на наявність такого документа в матеріалах справи, підстав для відкладення розгляду справи, про що відповідачем заявлено клопотання, представник не вбачає та просить прийняти рішення по суті заявлених вимог. Заперечив представник і щодо задоволення клопотання відповідача про встановлення строку на примирення подружжю, зазначивши, що такі заходи вже вживалися Хустським районним судом Закарпатської області при розгляді справи у 2018 році, однак будь-які спроби зі сторони відповідача щодо примирення не вживалися. Посилання відповідача у відзиві з даного приводу представник вважає формальними, які свідчать лише про небажання змиритися з розірванням шлюбу, на що позивач має передбачене закон право. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Заслухавши позивача та її представника, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що сторони, які є громадянами України (позивач) та Французької Республіки (відповідач), перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2016 року, який зареєстровано у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція. За час спільного проживання, до реєстрації шлюбу, у подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Зазначені обставини стверджується даними свідоцтва про шлюб №4, виданого у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція (оригінал міститься у справі арк. спр. 29), із апостилем відповідно до Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року та нотаріальним перекладом на українську мову (арк. спр. 9-11), свідоцтва про народження з апостилем та нотаріальним перекладом на українську мову (арк. спр. 12-14). Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернулась до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, між сторонами по справі, однією з яких є іноземець, виникли спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу. Розглядаючи правовідносини про припинення шлюбу з іноземним елементом, суд має перевірити наявність між Україною та державою, громадянами якої є сторони у справі, двостороннього договору про правову допомогу у сімейних та цивільних справах. Якщо такий договір існує - застосовуються його положення (які матимуть пріоритет над внутрішнім законодавством України). Між державою Україна та Французькою Республікою двосторонній договір про правову допомогу у сімейних та цивільних справах не укладався. За відсутності такого договору під час вирішення питання про розлучення з іноземним громадянином слід керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». Положеннями статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Судом установлено, що сторони мали останнє спільне постійне місце проживання в Україні, та кожен з них все ще має постійне місце проживання в Україні, а тому правові наслідки шлюбу, а відповідно і припинення шлюбу, визначаються правом України. Частиною першою статті 21 і частиною першою статті 24 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України). Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено частиною третьою статті 105 СК України. Відповідно до вимог частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків та формальність існування шлюбу, який не виконує свого прямого призначення, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення. При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо фактичного припинення подружніх відносин через відсутність взаєморозуміння, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів та не оспорюється відповідачем у поданому ним відзиві. Суд зауважує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу у відповідності до ст. 24 СК України не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач, скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та наполягає на такому, відмова у задоволенні позову за таких обставин, на переконання суду, буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З огляду на зазначене доводи представника позивача з цього приводу заслуговують на увагу суду. Водночас судом відхиляються аргументи відповідача щодо відсутності поданого документа про реєстрацію шлюбу, з урахуванням вимог легалізації іноземних офіційних документів, виходячи з наступного. Згідно статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» (далі Конвенція), набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року. Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції (стаття 4 Конвенції). Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. Так, з поданого позивачем в якості доказу документа про реєстрацію шлюбу вбачається проставлення на ньому апостиля та наявний його нотаріальний переклад з французької мови на українську мову, засвідчений 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кеберник Є.В. Таким чином, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 29 серпня 2016 року у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція, є дійсним на території України і не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення. З огляду на означене, суд, у тому числі, зауважує на безпідставності клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та зобов`язання позивача надати оригінал, а йому належним чином засвідчену копію документа про реєстрацію шлюбу та його нотаріального перекладу на українську мову, який датований не раніше відкриття провадження у даній справі. Звертається увага судом і на те, що належним чином засвідчена копія документа про реєстрацію шлюбу із нотаріальним перекладом на українську мову була надіслана відповідачеві разом з ухвалою про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у даній справі, про що свідчать дані рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 03 листопада 2020 року (арк. спр. 21). З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд, приймаючи до уваги наявність у подружжя неповнолітньої дитини, не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення, на чому наполягає відповідач у поданому відзиві, при цьому виходить з наступного. Згідно із ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Судом береться до уваги категоричне заперечення позивача щодо надання строку на примирення подружжю та її небажання шлюбу з відповідачем. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст. 24 СК України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд вважає що надання такого строку на примирення буде суперечити ст. 24 СК України. При цьому суд зважає на те, що відзив не містять наведення обставин, якими відповідач обґрунтовує можливе примирення подружжя та вжиття ним відповідних дій для такого примирення, враховуючи те, що сторони по справі проживають за різними адресами, не спілкуються між собою протягом тривалого часу та вже вдруге вирішують спір щодо припинення шлюбу у судовому порядку. З огляду на зазначене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 гривень 80 копійок судового збору, сплаченого нею при поданні позову згідно квитанції №30 від 05 жовтня 2020 року (арк. спр. 1).

Outcome: approved