Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Агрос-Віста» (далі - ТОВ СГП «Агрос-Віста») про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння. [PERSON] зазначає, що 01 листопада 2012 року укладено договір оренди землі, за умовами якого вона передала в оренду ТОВ СГП «Агрос-Віста» земельну ділянку площею 2,5209 га (кадастровий номер 6822186600:04:003:0103), розташовану на території Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, а 12 лютого 2014 року було здійснено державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем. Позивач не підписувала договору оренди землі та не уповноважувала сторонніх осіб на такі дії, внаслідок чого оспорюваний правочин вчинений поза її волею та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати договір оренди землі від 01 листопада 2012 року, який був підписаний від її імені невстановленою особою, недійсним і повернути земельну ділянку з чужого незаконного володіння. Ухвалою судді від 06 листопада 2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 09 січня 2019 року призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу, а також зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року провадження у даній справі поновлено для розгляду клопотання судового експерта про надання вільних зразків підпису [PERSON] . Ухвалою суду від 05 березня 2019 року зупинено провадження у даній справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду, витребувано у відповідача оригінали письмових доказів, поданих представником ТОВ СГП «Агрос-Віста» на підтвердження сплати орендної плати [PERSON] . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечила проти задоволення позову, зазначила, що сторони фактично виконували зобов`язання за договором оренди, зокрема ТОВ СГП «Агрос-Віста» користувалося земельною ділянкою, а [PERSON] отримувала орендну плату. На думку відповідача, [PERSON] отриманням орендної плати фактично визнала та схвалила наявність договірних правовідносин сторін на умовах оспорюваного договору, будь-яких заперечень з приводу укладення чи виконання умов договору не заявляла. Просила відмовити у задоволенні даного позову з підстав подання позивачем своєї заяви після спливу позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов [PERSON] підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р 1 № 816254 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,5209 га, кадастровий номер 6822186600:04:003:0103, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. За договором оренди землі, укладеними між [PERSON] і ТОВ СГП «Агрос-Віста» 01 листопада 2012 року, відповідач є користувачем цієї земельної ділянки. Право оренди зареєстровано відповідно 14 березня 2014 року. Наведене підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р 1 № 816254, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17678791 від 12 лютого 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 18993884 від 14 березня 2014 року, договором оренди землі, актом приймання-передачі земельної ділянки в оренду, актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01 листопада 2012 року. Позивач заперечує укладення та підписання договору оренди землі. За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. На підставі ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У силу ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, вільне волевиявлення особи на вчинення правочину є обов`язковою умовою його дійсності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Відповідно до висновку призначеної у справі судової почеркознавчої експертизи № 629/630/2069-2072/19-26 від 08 серпня 2019 року підпис в укладеному між [PERSON] і ТОВ СГП «Агрос-Віста» договорі оренди землі від 01 листопада 2012 року від імені орендодавця виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 01 листопада 2012 року в графі «Земельну ділянку передав» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01 листопада 2012 року від імені орендодавця виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Оскільки оспорений договір оренди землі позивач як орендодавець не підписувала, що виключає наявність у неї волевиявлення на його укладення, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК України. Що стосується позовних вимог [PERSON] про повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи свій позов у цій частині вимог, [PERSON] вказувала на те, що вона спірний договір оренди землі не підписувала, а тому вказаний договір, крім його недійсності, є ще й нікчемним, таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Саме таку правову позицію виcловив Верховний Суд у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 362/2841/16-ц. Разом з цим позивач не зазначив, чим саме договір оренди землі порушує публічний порядок. Зміст спірного договору оренди не свідчить про його нікчемність з передбачених статтею 228 ЦК України підстав у зв`язку з тим, що позивач не довів факту порушення цим договором публічного порядку. Спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а отже не є таким, що порушує публічний порядок. Відтак, відсутні законні підстави вважати укладений між сторонами договір оренди землі від 01 листопада 2012 року нікчемним правочином. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні. Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди. Наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Звертаючись до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, позивач як на юридичну підставу позову посилається на положення ст. 1212 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Оскільки оспорюється правочин між власником і користувачем майна, суд прийшов до висновку про наявність підстав вважати такий договір недійсним, а не нікчемним, ефективним способом захисту позивача буде застосування реституції у відповідності до ст. 216 ЦК України, а не кондикційного способу захисту. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, які заявлені з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, до задоволення не підлягають. Разом з тим, статтею 216 цього Кодексу встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 215 ЦК України існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 215, 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У абзаці 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину. Аналогічну правову позицію виcловив Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається із позовної заяви [PERSON] , позивач не просила застосувати наслідки недійсності оспорюваного договору оренди землі, передбачені ст. 216 ЦК України, а суд позбавлений можливості застосувати такі наслідки з власної ініціативи. Викладені представником відповідача аргументи про наявність підстав для відмови в позові з підстав спливу строку позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У судовому засіданні представник позивача вказав на те, що про наявність спірного договору оренди землі [PERSON] стало відомо тільки у 2017 році, коли вона звернулася до відповідача з питанням надання їй земельної ділянки для самостійного господарювання та вирощування на ній продукції для подальшої реалізації і отримання прибутку. До того часу вона вважала, що ТОВ СГП «Агрос-Віста» використовує її земельну ділянку за відсутності укладеного між сторонами договору, оскільки попередній договір щодо вказаної земельної ділянки припинив свою дію. Оскільки підставами позову [PERSON] було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, а саме: щодо строку договору, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цього документу, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (касаційне провадження № 14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. За змістом ст.ст. 13, 76, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Представник позивача під час розгляду справи в суді заперечив факт отримання орендної плати [PERSON] за спірним правочином до 2018 року. Натомість представник ТОВ СГП «Агрос-Віста» стверджувала, що, отримуючи орендну плату, [PERSON] визнала умови спірного договору оренди від 01 листопада 2012 року, на підтвердження чого надала відомості про видачу готівки в рахунок земельного паю за 2015, 2016 та 2018 роки по с. Сахнівці Ізяславського району Хмельницької області, видатковий касовий ордер про отримання [PERSON] грошових коштів за оренду земельного паю за 2017 рік, накладну про видачу зерна в рахунок земельного паю № 1273 від 29 жовтня 2015 року. Слід зазначити, що з даним позовом [PERSON] звернулася до суду через засоби поштового зв`язку 29 жовтня 2018 року. Надана представником відповідача адвокатом Кривінчук О. В. відомість про видачу готівки в рахунок земельного паю за 2015 рік по с. Сахнівці Ізяславського району не містить дати отримання грошових коштів, накладна № 1273 датована 29 жовтня 2015 року (три роки до дня звернення з даним позовом до суду), відомості про видачу готівки в рахунок земельного паю за 2016 та 2018 роки та видатковий касовий ордер від 19 січня 2018 року не можуть свідчити про обізнаність позивача про укладення спірного договору у період до 29 жовтня 2015 року. Разом з тим, факт отримання позивачем від відповідача грошових коштів та майна за користування земельною ділянкою сам по собі не є підставою вважати, що між [PERSON] та ТОВ СГП «Агрос-Віста» існують договірні правовідносини щодо обумовленої земельної ділянки. Отримання такої плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчить про дійсність укладених з порушенням вимог ст. 203 ЦК України правочинів, так як не підтверджує волевиявлення орендодавця на час їх укладення. При цьому у платіжних документах, наданих відповідачем на підтвердження отримання позивачем орендної плати, відсутні посилання, що сплачені позивачу грошові кошти та видане в рахунок земельного паю майно є орендною платою за спірним договором оренди землі від 01 листопада 2012 року. Тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала що правовідносини виникли з інших підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати: 1) понесені [PERSON] у зв`язку із сплатою нею судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог); 2) пов`язані із проведенням судової почеркознавчої експертизи в сумі 4290 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial